Cordwainer Smith - Alfa Ralfa Körút
Akkoriban mámorosak voltunk a boldogságtól. Alig néhány éve kezdődött az Ember Újrafelfedezése, amikor az Instrumentalitás mélyen nyúlt a kincstárba, hogy visszaállítsa az ősi kultúrákat, nyelveket, de még a régi problémákat is. A tökéletesség lidércnyomása az öngyilkosság szélére sodorta őseinket. De most, hogy a vezetést Lord Jestocost és Lady Alice More vette át, a múlt tengeréből hatalmas földtömegekként emelkedtek ki az ősi kultúrák.
Magam voltam az első ember, aki tizenhatezer év után először ragasztott bélyeget egy borítékra. Az első zongoraestre elvittem Virginiát. A szemgépen figyeltük, mint szabadul el a kolera Tasmániában, és láttuk az utcákon táncra perdülő tasmánokat; boldogok voltak, mert megszabadultak a védelemtől. Egyszeriben minden izgalmassá vált. Férfiak és nők láttak munkához serényen, hogy felépítsenek egy még tökéletlenebb világot. Elmentem a kórházba, és franciaként jöttem ki. Természetesen emlékeztem előző életemre; emlékeztem rá, de nem érdekelt. Virginia is francia volt, és előttünk állt a gyönyörű jövő, olyan csábítóan, mint az örök nyár kertjének érett gyümölcse. Nem tudtuk, meddig élünk. Korábban akár azzal a gondolattal fekhettem le, hogy a kormánytól négyszáz évet kaptam; 374 év múlva nem kapok több stroon-injekciót, és meghalok. Most viszont tudtam, hogy bármi megtörténhet. A biztonsági berendezéseket kikapcsolták. A betegségek elszabadultak. Ha szerencsés vagyok, ha remélek és szeretek, akár ezer évig is elélhetek. De meghalhatok holnap is. Szabad vagyok.
A nap minden percét örömmámorban éltük át.
Virginiával megvettük az első francia nyelvű újságot, ami a Legősibb Világ bukása óta megjelent. Élvezettel olvastuk a híreket, még a hirdetéseket is. A kultúra bizonyos elemeit nehéz volt rekonstruálni; például bizonyos ételeknek csak a neve maradt fenn, s így körülményes volt beszélni róluk. Ám a Mélységes mélyben dolgozó gépek és homunkuluszok folyamatosan látták el újdonságokkal a felszínt, s az ember szíve újból és újból megtelt reménységgel. Tudtuk, mindez csak látszat, de mégsem volt az. Tudtuk, mihelyt a betegségek végeznek a statisztikailag megfelelő számú emberrel, kiiktatják őket; ha a balesetek száma túlságosan megemelkedik, le fognak állni, akár tudjuk az okát, akár nem. Tudtuk, hogy az Instrumentalitás őrködik mindenek felett. Bíztunk abban, hogy Lord Jestocost és Lady Alice More barátaiknak és nem áldozataiknak tekintenek bennünket ebben a játékban.
Itt van például Virginia. Menerimának hívták azelőtt, s nevében születési kódhangjai rejtőztek. Kicsi volt, zömök, szinte pufók; fejét rövid, sűrű barna fürtök borították, sötét, mélybarna szeme szinte itta a napfényt. Jól ismertem őt, de valójában egyáltalán nem ismertem. Gyakran láttam, de sohasem a szívemmel; mindaddig, míg össze nem futottunk a kórház előtt. Akkor már francia voltam.
Örültem a régi barátnak, és nyomban a Régi Közös Nyelven kezdtem beszélgetni vele; de a szavak összekeveredtek a számon, és én már nem is Menerimát láttam, hanem egy ősi, különös, ritka szépséget - valakit, aki abból a mesés múltból tévedt közénk. Csak dadogni tudtam:
- Most minek nevezed magad? - És már a régi francia nyelven szóltam hozzá. Ugyanazon a nyelven válaszolt:
- Je m'appelle Virginia. ( Virginiának hívnak.)
Azonnal beleszerettem. Szelíd, lányos teste mélyén ott bujkált benne valami erő, valami vadság. Mintha a végzet szólított volna abból a barna szempárból, mely kérdőn, tűnődve nézett rám, éppúgy, ahogy mindketten az előttünk álló jövőt fürkésztük.
- Szabad? - kínáltam fel a karomat, ahogy a hipnopédiaórákon tanultam. Belém karolt és elindultunk.
Egy dalt kezdtem dúdolni, melyet a régi francia nyelvvel együtt kaptam. Gyengéden megszorította a karom. és rám mosolygott.
- Mi ez? - kérdezte. - Vagy nem is tudod?
A szavak puhán, maguktól gördültek ki a számon, félig suttogva énekeltem bele sűrű fürtjeibe a dalocskát, melyet, mint minden mást, készen kaptam az Ember Újrafelfedezésétől:
Nem ő a lány, ki után indultam. Véletlen bukkantam rá.
Nem itteni franciát használ, Hanem a lágy martinique-it.
Nem gazdag, és nem is szép. Csak a pillantása bűvölő. Csak az, és semmi más...
Hirtelen megakadtam.
- Úgy látszik, elfelejtettem a többit. Macouba a címe, és valami csodálatos szigetről szól, amit a régi franciák Martinique-nek neveztek.
- Én tudom, hol van - kiáltott fel Virginia. Ugyanazokat az emlékeket kapta, mint én. - Earthportból odalátni!
És máris visszajutottunk a jól ismert világba. Earthport a kis földrész keleti végében állt magányos, tizenkét mérföld magas talapzatán. A tetején dolgoztak a lordok mindenféle gépekkel, amelyeknek már semmi jelentőségük sem volt, Oda érkeztek be surrogva a hajók a csillagokból. Láttam már képeket róla, de sohasem jártam ott. Valójában senkit sem ismerek, aki járt volna fent, Earthporton. Minek is mentünk volna föl? Talán nem is láttak volna szívesen bennünket... különben is, ha akartunk, mindent láthattunk a szemgépen.
Menerima - az ismerős, kedves kis Meserima - számára nyilván titokzatos, nyugtalanító út lett volna. Felötlött bennem a gondolat, hogy a Régi Tökétetés Világban talán nem is voltak olyan egyszerűek a dolgok, mint hittük.
Virginia, az új Menerima megpróbált a Régi Közös Nyelven beszélni, de feladta, és inkább franciául folytatta:
- A nagynéném - mondta, s nyilván valami rokon hölgyre gondolt, hiszen nagynénje már több ezer éve nem volt senkinek - hívő volt. Elvitt engem az Abba-dingóhoz. Hogy elnyerjem az üdvösséget, és megtudjam a szerencsémet.
Régi énem kissé meghökkent; francia énemet is nyugtalanította a tudat, hogy ez a lény valami szokatlant művelt, még mielőtt maga az emberiség a szokatlan felé fordult. Az Abba-dingo hosszú, elavult számítógép volt az Earthport oszlopán félúton. A homunkuluszok istennek tartották, és néha emberek is elmentek hozzá. Ez, szerintem, unalmas és közönséges dolog volt.
Legalábbis azelőtt. Míg meg nem újult minden.
Ügyelve, hogy a bosszúság ne érződjék hangomban, megkérdeztem:
- És milyen volt?
Könnyedén felkacagott, de ettől a nevetéstől összerázkódtam. Ha a régi Menerimának titkai vannak, vajon mi mindent csinálhat az új Virginia? Szinte átkoztam sorsomat, amiért beleszerettem, az érzésért, hogy érintése a karomon kapocs köztem és az örökkévalóság között.
Ő nem válaszolt, csak rám mosolygott. A felszíni utat javították; a rámpán mentünk le a földalatti felső szintjére, ahol szabadon járkálhattak igazi emberek, hominidák és homunkuluszok egyaránt.
Kényelmetlenül éreztem magam; húsz percnél távolabbra még nem jártam a szülőhelyemtől. A rámpa elég biztonságosnak tűnt. Manapság kevés hominida járt erre (ámbár igazi emberek voltak, akik a csillagokból érkeztek, s akiket ezernyi világra alkalmasakká alakítottak át). Az erkölcsileg visszataszító homunkuluszok közül sokan kifejezetten jó külsejű embereknek látszottak; de őket állatokból fejlesztették emberformára, hogy átvegyék a korábban gépek által végzett fárasztó munkákat, melyeket igazi emberek nem szívesen végeztek. Állítólag egyeseket valódi emberekkel tenyésztettek, és nem akartam az én Virginiámat ilyen lények jelenlétének kitenni.
A karomba kapaszkodott. A rámpáról a nyüzsgő folyosóra leérve, kiszabadítottam a karomat, átfogtam a vállát, és közelebb húztam magamhoz. Elég világos volt, ragyogóbb, mint a hátunk mögött hagyott nappali világosság, de a fény hogy furcsa volt és vészjósló. Azelőtt sarkon fordultam és hazamentem volna ahelyett, hogy kitenném magam efféle utálatos lények közelségének. De most, ebben a pillanatban elviselhetetlen volt a gondolat, hogy elváljak újonnan felfedezett szerelmemtől, és féltem, ha visszamennék toronybeli lakásomba, esetleg ő is hazamenne. Különben is, francia voltam, s ez fűszeressé tette a veszélyt.
Ami azt illeti, a járókelők elég mindennapos látványt nyújtottak. A számtalan működő gép közül akadtak ember formájúak, és másmilyenek is. Hominidát nem láttam. A homunkuluszok, akiket arról ismertem fel, hogy utat engedtek nekünk, látszólag nem különböztek az emberektől. Egy csodálatos szépségű fiatal lány pillantása kényelmetlen érzéseket keltett bennem: intelligens, csábos, kihívó nézése túlment a flörtölés határán. Gyanítottam, hogy eredetileg kutya volt. Az efféle hominidák válnak a legszabadosabbakká. A kutyaembereknek még filozófusuk is volt, aki egyszer azt hirdette egy mágnesszalagon, hogy a kutyáknak - lévén az ember legősibb szövetségesei - joguk van minden más élőlénynél közelebb kerülni az emberhez. Én mulatságosnak éreztem a gondolatot, hogy kutyából alakítsanak ki egy Szókratészt; de most, a földalatti felső szintjén a dolog már nem is tűnt olyan mulatságosnak. Mit tennék, ha valamelyikük szemtelenkedni kezdene? Megölném? Akkor összeütközésbe kerülnék a törvénnyel, és ügyem az Instrumentalitás albizottsága elé kerülne.
Virginia az egészből semmit sem vett észre.
A kérdésemre nem válaszolt, ehelyett ő kérdezgetett engem a földalatti felső szintjéről. Csak egyszer jártam itt, még gyerekkoromban, de élveztem, amint mély hangján a fülembe mormol.
És akkor bekövetkezett.
A földalatti furcsa megvilágításában először azt hittem, ember. De mihelyt közelebb ért, láttam, hogy nem az. A vállszélessége legalább 150 cm lehetett; a homlokán csúnya, vörös hegek mutatták a kioperált szarvak helyét. Homunkulusz volt, és nyilván megszökött. Őszintén szólva nem is sejtettem, hogy ilyen állapotban hagyják őket.
És részeg volt.
Amint közelebb ért, meghallottam agyának zümmögéséi:
...ezek nem emberek, nem hominidák, és nem közülünk valók... mit keresnek itt? A gondolataik csak összezavarnak... - Még nem találkozott francia nyelvű telepátiával. A helyzet súlyos volt, A beszéd nem okozott neki semmiféle nehézséget, de a homunkuluszok közül csak kevesen voltak telepatikusak; akik különleges munkát végeztek, például a Mélységes mélyben dolgoztak, s az utasítások csak a telepátia révén jutottak el hozzájuk.
Virgina szorosan hozzám simult.
- Igazi emberek vagyunk - gondoltam a Közös Nyelven. - Át kell engednie bennünket.
Nem válaszolt, csak felmordult. Nem tudom, hol és mitől rúgott be, de nem értette az üzenetemet.
Láttam, hogy gondolatai rémületté tehetetlenséggé és gyűlöletté formálódnak. Aztán szinte szökellő mozdulattal ránk támadt, mintha szét akarna morzsolni bennünket. Összpontosítottam, és megálljt parancsoltam neki.
Nem hatott.
Elszörnyedve döbbentem rá, hogy franciául gondolkodtam. Virginia felsikoltott.
A bikaember már rajtunk volt.
Az utolsó pillanatban hátraperdült, vakon kikerült bennünket, és akkorát ordított, hogy hangja betöltötte a hatalmas folyosót. Elrohant mellettünk.
Virginiát még mindig a karomban tartva megfordultam, hogy lássam, mi késztette futásra.
Valami egészen különöset láttam.
Saját testünk száguldott végig a folyosón - sötétlila kabátom rohanó képmásom körül röpdösött a levegőben, Virginia aranyos ruhája ott úszott mellettem. A képmások tökéletesek voltak, és a bikaember azokat vette üldözőbe.
Döbbenten néztem körül. Azt mondták, már nem vigyáznak ránk.
A fal mellett egy mozdulatlan lányt pillantottam meg. Már-már azt hittem, szobor. De megszólalt:
- Ne jöjjenek közelebb! Macska vagyok. Könnyű volt becsapni. Jobban tennék, ha visszamennének a felszínre.
- Köszönjük - mondtam -, köszönjük. Mi a neve?
- Számít az? - felelte a lány. - Nem vagyok ember.
Kissé megbántódva erősködtem:
- Csak meg akartam köszönni. - Mialatt beszéltem hozzá, észrevettem, hogy olyan gyönyörű és ragyogó, mint a tűz. Tejfehér, tiszta bőre volt, és a haja - emberi haj nem lehet ilyen puha - a perzsamacskák aranyszínben izzó bundájához hasonló.
- C'mell vagyok - mondta a lány -, és az Earthporton dolgozom.
Ettől mindketten, Virginia is, én is megtorpantunk. A macskaemberek alacsonyabb rendűek nálunk, őrizkedni kell tőlük, az Earthport azonban felettünk áll, és tisztelnünk kell. Hová soroljuk tehát C'mellt?
Mosolygott, és mosolya nekem jobban tetszett, mint Virginiának. Ez a mosoly maga volt az érzékiség. Tudtam, hogy nem akar tőlem semmit; nem is úgy viselkedett. Talán nem tud másképpen mosolyogni.
- Ne nyugtalankodjanak a formaságok miatt - mondta. - Menjenek fel ezen a lépcsőn. Úgy hallom, a bikaember visszafordult.
Sarkon fordultam, hogy lássam a részeg bikaembert. De nem volt sehol.
- Menjenek már! - sürgetett C'mell. - Ez a vészkijárat, itt gyorsan kijutnak. Én majd visszatartom. Franciául beszéltek?
- Igen - feleltem. - Honnan...?
- Menjenek - mondta. - Bocsássanak meg, hogy megkérdeztem. Siessenek!
Beléptem a kis ajtón. A felszínre csigalépcső vezetett fel. Igazi emberek lévén, nem illett hozzánk egy ilyen lépcső, de C'mell sürgetett, és nem tehettem mást. Búcsút intettem C'mellnek, és magam után húztam Virginiát föl a lépcsőkön.
A felszínen aztán megálltunk. Virginia levegő után kapkodott.
- Rettenetes volt, ugye?
- Most már biztonságban vagyunk - feleltem.
- Nem is a biztonság - mondta. - De olyan szennyes volt! Gondolj csak bele: beszélned kellett hozzá!
Virginia számára tehát C'mell rosszabb volt, mint a részeg bikaember. Megérezte visszahúzódásomat, mert így folytatta:
- Az a szomorú, hogy még találkozol vele...
- Ugyan! Honnan veszed?
- Nem tudom - felelte Virginia. - De sejtem. Szinte bizonyos vagyok benne. Hiszen jártam az Abba-dingóban.
- Már kértelek, kedvesem, meséld el, mi történt ott.
Némán megrázta a fejét, és elindult az utcán. Kénytelen voltam utána menni. Ettől kicsit ingerült lettem.
Újra megkérdeztem, most már dühösebben:
- De hát milyen volt?
Gyerekes sértődöttséggel válaszolta:
- Semmi különös. Sokáig kellett gyalogolni. Az öregasszony akarta, hogy vele tartsak. Aztán kiderült, hogy a gép aznap nem beszélt, úgyhogy megengedték, hogy leszálljunk a tárnába, és mozgólépcsőn jöjjünk vissza. Elvesztegetett nap volt.
Nem is hozzám intézte a szavait, csak egyenesen maga elé meredt, mintha szégyellnie kellene ezt az emléket.
Aztán felém fordult. A barna szempár úgy mélyedt a szemembe, mintha a lelkembe akarna nézni. (Lélek. A szó francia, a Régi Közös Nyelvben erre nincs kifejezés.) Felragyogott, majd kérlelni kezdett:
- Ne legyünk ilyen unalmasak ezen az új napon! Járjunk új énünk kedvébe, Paul! Csináljunk valami igazán franciásat, ha már franciák lettünk!
- Kávéház! - kiáltottam. - Kávéház keli nekünk. Tudok is egyet.
- Hol van?
- Két földalatti-megállóra. Ahol feljönnek a gépek, és ahol a homunkuluszok kikukucskálnak. - A leselkedő homunkuluszokat új énem mulatságosaknak találta, bár a régi énem éppoly természetesnek vette őket, akár a felhőket, az ablakokat vagy az asztalokat. Persze, a homunkuluszoknak is vannak érzéseik; nem igazi emberek, hiszen állatokból tenyésztették őket, de ember formájúak, és beszélni is tudnak. Egy francia számára, aki most én is voltam, az ilyesmi egzotikusnak tűnik. Mi több: romantikusnak.
Virginiának is ilyesmi járhatott a fejében, mert azt mondta:
- Olyan kis "nettek'; valósággal szeretetreméltóak. És mi annak a kávéháznak a neve?
- A Kövér Macska - feleltem.
A Kövér Macska. Honnan is tudhattam volna, micsoda - tengeri viharhoz hasonlatos - rémlátomáshoz vezet majd el bennünket? Miből gondoltam volna, hogy bármi köze van az Alfa Ralfa Körúthoz?
Ha tudom, semmiféle kényszer rá nem bírt volna, hogy odamenjek.
Előttünk már több újfrancra megtalálta a kávéházat.
A tömött, barna bajuszos pincér felvette a rendelést. Jól megnéztem, hogy homunkulusz-e, akinek nélkülözhetetlen szolgálatai miatt engedélyezték, hogy emberek között dolgozhassék; de nem az volt. Gép létére hangja hamisítatlan párizsias szívélyességgel csengett, és tervezői még arról a megrögzött, ideges mozdulatról sem feledkeztek meg, hogy keze fejével időnként végigsimított a bajszán, sőt még arról is gondoskodtak, hogy a homlokán, fent a haj tövénél, néhány apró izzadságcsepp ragyogjon.
- Mademoiselle? M'sieur? Sör? Kávé? Vörös bort a jövő hónapban kapunk. A nap ebben a negyedben kicsivel egész és fél óra után süt. Minden óra negyvenkor öt percig esik; hogy élvezhessék a kerthelyiség ernyőit. Én elzászi vagyok. Beszélhetnek hozzám németül vagy franciául.
- Nekem mindegy - mondta Virginia. - Döntsd el te, Paul, mit kérjünk.
- Sört legyen szíves - mondtam. - Világos sört mindkettőnknek.
- Hozom, m'sieur - mondta a pincér.
Szalvétáját széfes mozdulattal a karjára fektetve elsietett. Virginia hunyorogva nézett a napba.
- Bárcsak eleredne most az eső - sóhajtotta. - Még sohasem láttam igazi esőt.
- Légy türelemmel, drágám.
Kérdő arccal fordult felém.
- Paul, mi az, hogy német?
- Egy másik nyelv, egy másik kultúra. Azt olvastam, jövőre elevenítik fel. De nem jó neked, hogy francia vagy?
- Dehogynem - felelte. - Sokkal jobb, mint számnak lenni. De Paul... - aztán megakadt, s a szeme tágra nyílt a csodálkozástól.
- Tessék, drágám.
- Paul - mondta, úgy ejtve ki a nevem, mint valami segélykiáltást, s a benne kifejeződő reménykedés olyan mélységekből támadt, melyek túl voltak mind régi, mind új énünk korlátain, de még a bennünket kialakító lordok mesterfogásain is. Megfogtam a kezét.
- Nekem elmondhatod, drágám - mondtam.
- Paul - kezdte szinte sírva. - Paul, miért történik mindez olyan gyorsan? Ez az első napunk, és mindketten úgy érezzük, egész további életünket együtt tudjuk tölteni. Hallottam valamit a házasságról, hogy papot kell hívnunk, de ezt sem értem. Paul, Paul, Paul, miért kell így sietnünk? Szeretni akarlak. Szeretlek. De nem akarom, hogy szeretnem kelljen téged. Úgy akarom, hogy közben én én maradjak. - S miközben beszélt, szeméből patakzott a könny, bér a hangja elég nyugodt maradt.
És ekkor rosszul szóltam:
- Ne aggódj, szívem. Az Instrumentalitás lordjai biztosan mindent jól beprogramoztak.
Féktelen zokogásban tört ki. Felnőttet addig még nem láttam sírni. Különös volt és ijesztő.
A másik asztalnál felállt egy férfi, odajött hozzánk, és megállt mellettem. De én rá se néztem.
- Drágám - mondtam csitítóan -, drágám, majd kialakítjuk.
- Paul, engedd meg, hogy elhagyjalak, hogy a tiéd lehessek. Hadd menjek el néhány napra, hétre vagy évre. Aztán ha... ha... ha valóban visszajövök, tudni fogod, hogy az én vagyok, nem valami program, amit egy gép irányít. Az isten szerelmére, Paul... az isten szerelmére! - Aztán egészen más hangon megkérdezte: - Paul, mi az, hogy isten? Kaptunk szavakat, hogy beszélhessünk, de nem ismerem az értelmüket.
Ekkor megszólalt a mellettem álló férfi:
- Én el tudom vinni magukat Istenhez.
- Kicsoda maga? - kérdeztem. - És ki kérte arra, hogy beleavatkozzék? - Merőben másképpen beszéltem, mint amikor a Régi Közös Nyelvet használtam... a nyelvvel együtt a vérmérsékletet is belém programozták.
Az idegen továbbra is udvarias maradt - bár ő is francia volt, fegyelmezte magát.
- A nevem Maximilien Macht, és azelőtt hívő voltam.
Virginia szeme felcsillant. Szórakozottan letörölte arcáról a könnyeket, s a férfira bámult, aki magas volt, karcsú és napbarnított. (Hogy tudott ilyen hamar lebarnulni?) Vöröses haja s majdnem olyan bajsza volt, mint a robotpincérnek.
- Istenről kérdezett, mademoiselle - mondta az idegen. - Az Isten ott van, ahol mindig is volt... körülöttünk, mellettünk, bennünk.
Furcsa beszéd volt ez efféle világias küllemű embertől. Felálltam, hogy elköszönjek tőle. Virginia kitalálta a szándékomat, és közbeszólt:
- Kedves tőled, Paul. Hozz neki széket. - A hangjában melegség volt.
Két üveghengerrel közeledett a pincér. Aranyló folyadék volt bennük, habsapkával a tetejükön. Még nem láttam sört, nem is hallottam róla, mégis pontosan tudtam, milyen ízű lesz. Képzeletbeli pénzt tettem a tálcára, visszakaptam a képzeletbeli aprót, és adtam a pincérnek képzeletbeli borravalót. Az Instrumentalitás még nem jött rá, hogyan bocsásson különféle pénzegységeket az új kultúrák rendelkezésére, és valódi pénzt természetesen nem adhattunk ételért-italért. Ezek ingyenesek.
A gép végigsimított bajszán, piros-fekete kockás szalvétájával letörölte gyöngyöző homlokát, majd kérdő pillantást vetett Monsieur Machtra.
- M'sieur, átül ide?
- Úgy van - felelt Macht.
- Itt szolgáljam ki ?
- Miért ne? - mondta Macht. - Ha ezek a kedves emberek megengedik.
- Nagyszerű - mondta a gép, keze fejével bajszát törölgetve. Aztán elsietett a bár sötét mélyébe.
Virginia mindvégig Macht-t nézte.
- Maga hívő? - kérdezte. - Még most is hivő, hogy hozzánk hasonlóan franciává alakították? Honnan tudja, hogy azonos önmagával? Miért szeretem Pault? A lordok és a gépeik mindent ellenőriznek bennünk? Én önmagam akarok lenni. Maga tudja, hogyan lehetnék önmagam?
- Azt nem tudom, mademoiselle - felelte Macht. - Az túl nagy megtiszteltetés lenne. De azt megtanultam, hogyan legyek én önmagam. Tudja - fordult hozzám -, már két hete francia vagyok, és tudom, mennyi maradt meg belőlem, és ezzel az új nyelvvel és, ismételt veszéllyel mennyit adtak hozzám.
A pincér egy apró edénnyel tért vissza. Száron állt, s ettől ördögi módon hasonlított Earthportra, csak persze kicsiben. Tejfehér folyadék volt benne.
Macht ránk emelte a poharát:
- Egészségükre!
Virginia úgy meredt rá, mintha megint a sírás kerülgetné. Macht és én iszogatni kezdtünk, ő pedig kifújta az orrát, majd eltette a zsebkendőjét. Most láttam először, hogy valaki elvégzi az orrfúvás műveletét, de egész jól illett új kultúránkhoz.
Macht ránk mosolygott, mintha újból mondani készülne valamit. Pontosan a megadott időben kisütött a nap. Dicsfényt rajzolt a feje köré, ettől ördögnek vagy éppenséggel szentnek látszott.
De Virginia szólalt meg először:
- Maga járt ott?
Macht kissé felhúzta a szemöldökét, és homlokát ráncolva halkan válaszolta:
- Igen.
- Mondott valamit magának?
- Igen. - Macht elkomorult, és kissé zavarba jött.
- Mit mondott?
A férfi felelet helyett csak a fejét rázta, mintha azt akarná kifejezésre juttatni, hogy bizonyos dolgok nem a nyilvánosságra tartoznak.
Közbe akartam szólni, hogy árulják már el, miről van szó. Virginia, ügyet sem vetve rám, tovább faggatózott:
- Csak mondott valamit
- Persze - mondta Macht.
- Valami fontosat?
- Mademoiselle, ne beszéljünk erről.
- Beszélnünk kell róla - kiáltott fel Virginia. - Élet-halál kérdés. - Olyan erővel kulcsolta össze a kezét, hogy ujjízületei kifehéredtek. Söre érintetlenül melegedett a napon.
- Rendben van - mondta Macht -, kérdezhet... De nem biztos, hogy válaszolok.
Nem tudtam tovább türtőztetni magam:
- De hát miről van szó ?
Virginia megróvó tekintetet vetett rám, de pillantásában nem a múlt hideg távolságtartása, hanem a szerelmes feddése volt.
- Kérlek, Paul, ezt te nem értheted. Várj egy kicsit. Mit mondott önnek, M'sieur Macht?
- Hogy én, Maximilien Macht, egy barna hajú lánnyal fogok élni vagy halni, aki már menyasszony. - Savanyúan elmosolyodott. - És még azt sem tudom. mi az, hogy "menyasszony".
- Majd megtudjuk - mondta Virginia. - Mikor mondta ezt?
- Kicsoda? - kiáltottam rájuk. - Az isten szerelmére, miről beszélnek?!
Macht rám nézett, és fojtott hangon azt mondta:
- Az Abba-dingóról. - Aztán Virginiához fordult. - A múlt héten.
Virginia elsápadt.
- Tehát működik, mégiscsak működik. Paul, kedvesem, nekem nem mondott semmit. De a nagynénémnek mondott valamit, amit sohasem fogok elfelejteni!
Gyengéden, de határozottan megfogtam a karját, megpróbáltam a szemébe nézni, de ő elkerülte a tekintetemet.
- Mit mondott? - kérdeztem.
- Paul és Virginia.
- Na és?
Alig ismertem rá. Ajkát szorosan összezárta. Nem volt dühös. Valami más látszott rajta, ami rosszabb ennél. Maga volt a testet öltött feszültség. Ilyesmit sem láthattunk évezredek óta.
- Paul, próbáld megérteni ezt az egyszerű tényt. A gép a kettőnk nevét adta meg annak az asszonynak... de 12 évvel ezelőtt.
Macht olyan hirtelen pattant fel, hogy a széke felborult, és a pincér futva jött felénk.
- Ez eldönti a kérdést - mondta. - Mindnyájan visszamegyünk.
- Hová? - kérdeztem.
- Az Abba-dingóhoz.
- De miért most? És működni fog ? - kérdeztük Virginiával egy időben.
- Mindig működik - felelte Macht -. ha az ember az északi oldalon megy.
- Hogyan jutunk oda ? - kérdezte Virginia.
Macht szomorúan nézett rá.
- Csak egy útja van. Az Alfa Ralfa Körút.
Virginia felállt. Én is.
És akkor eszembe jutott. Az Alfa Ralfa Körút. Az égben függő, romos út, melyet mintha ködből szőttek volna. Valaha felvonulási út lehetett, ahol leereszkedtek a hódítók, és felmentek a tiszteletadók. De romba dőlt, vége a felhőkbe veszett, ezeréviek óta nem járta ember.
- Ismerem - mondtam -, az az út már romba dőlt.
Macht nem válaszolt, de úgy nézett rám, mint valami kívülállóra... Virginia sápadtan, nagyon csendesen azt mondta:
- Menjünk.
- De miért? - fakadtam ki. - Miért?
- Te bolond ! - mondta. - Ha már istenünk nincs, legalább van egy gépünk. Már csak ez maradt meg abból a világból, amelyet az Instrumentalitás nem ért. Talán megmondja a jövőt. Lehet, hogy egy ellengép. Az bizonyos, hogy egy másik időből származik. Nem érted, drágám? Ha ő azt mondja, önmagunk vagyunk, akkor valóban önmagunk vagyunk.
- És ha nem azt mondja ?
- Akkor nem vagyunk azok. - Arcára fájdalmas vonás ült ki.
- Hogy érted ezt?
- Ha nem vagyunk önmagunk - magyarázta -, akkor csak játékszerek vagyunk, a lordok által beprogramozott bábuk. Te nem vagy te, és én nem vagyok én. De ha az Abba-dingo amely már 12 évvel a történtek előtt ismerte a Paul és Virginia neveket, ha az Abba-dingo szerint mi azonosak vagyunk önmagunkkal, akkor nem érdekel, hogy jövendőmondó gép, isten, ördög vagy bármi más. Nem érdekel, de megtudom, mi az igazság!
Mit mondhattam erre? Macht haladt elöl, utána Virginia, és én zártam a sort. Magunk mögött hagytuk a napsütötte Kövér Macskát; mihelyt kiléptünk, permetezni kezdett a könnyű eső. A pincér, akin most látszott, hogy gép, maga elé bámult. Lementünk a földalattiba, a gyorsúthoz.
Elegáns negyedbe jutottunk ki. Minden romokban hevert. A fák az épületekre dőltek, virágok pompáztak a pázsiton, a nyitott ajtókban és a tetőtlen szobákban. Kinek kellett volna kinti ház, amikor a Föld népessége úgy megfogyatkozott, hogy a városok tágassá és üressé váltak?
Egyszer mintha egy homunkulusz-családot láttam volna, gyerekekkel; rám bámultak, ahogy kis csapatunk vánszorgott a kavicsos úton. De az is lehet, hogy csak a fantáziám szülte a ház sarkánál felbukkanó arcokat.
Macht nem beszélt.
Virginia és én kézen fogva haladtunk mellette. Talán még kedvemre való is lett volna ez a furcsa kirándulás, ha keze nem szorítja olyan erővel a kezemet. Láttam, hogy az ajkát harapdálja. Tudtam, milyen fontos ez neki... zarándokútra indult. (A zarándokút egy testet-lelket gyógyító, hatalommal bíró hely felkeresése.) Nem bántam, hogy elindultunk. Amikor a kávéházban elhatározták, hogy odamennek, már engem sem lehetett volna visszatartani. De nem akartam komolyan venni. Vajon tévedtem-e?
Mit akar Macht?
Ki ez a Macht? Milyen gondolatok merültek fel benne az elmúlt két kurta hét alatt? Hogyan ismerte ki magát ebben az új, veszélyekkel és kalandokkal teli világban? Nem bíztam benne. Életemben először magányosnak éreztem magam. Egészen mostanáig csak gondolnom kellett az Instrumentalitásra, és máris teljes fegyverzetben az agyamba ugrott egy védelmező. A telepátia minden veszélyt kiküszöbölt, minden sebet begyógyított, s kézen fogva vezetett bennünket a kiszabott 146 097 napig tartó úton. De ez most egészen más. Nem ismerem ezt az embert, mégis őrá bízom magam a mindmostanáig oltalmazó és védő hatalmak helyett.
A romos útról hatalmas, széles körútra fordultunk. A sima, töretlen járdán semmi sem nőtt, csak apró földkupacokat hordott rá itt-ott a szél.
Macht megállt.
- Íme - mondta -, az Alfa Ralfa Körút.
Némán bámultuk a feledésbe merült birodalmak útját.
Balra a körút enyhe kanyarban tűnt el. Messze északra vezetett a városból, ahol felnőttem. Tudtam, hogy arrafelé egy másik város van, de a neve kiment a fejemből. Miért is emlékeztem volna rá? Az is csak olyan lehet, mint az enyém.
De jobbra...
Jobbra a körút meredeken emelkedett, mint valami rámpa. A felhőkbe veszett. A felhők szélénél mintha megtört volna a vonal. Nem láttam jól, de mintha valami hihetetlen erő leborotválta volna az utat. Valahol a felhőkön túl áll az Abba-dingo, a hely, ahol minden kérdésre tudják a választ...
Mindenesetre így tartják. Virginia közelebb bújt hozzám.
- Forduljunk vissza - mondtam. - Városi emberek vagyunk. Még sohasem láttunk romokat.
- Ha akarnak, visszafordulhatnak - szólt Macht. - Csak szívességet akartam tenni.
Mindketten Virginiára néztünk.
A barna szempár felnézett rám. Könyörgés sugárzott belőle, ősibb, mint a nő vagy a férfi, ősibb, mint az emberi faj. Mielőtt megszólalt volna, már tudtam, mit fog mondani. Hogy neki meg kell tudnia.
Macht hanyagul rátiport néhány puha kődarabra. Virginia végre megszólalt:
- Paul, én nem keresem a veszélyt. De amit mondtam, komolyan gondoltam. Nem lehetséges, hogy utasítást kaptunk, hogy szeressük egymást? Milyen élet várna ránk, ha a boldogságunk, ha egész valónk egy szalag vagy gépi hang műve, mely álmunkban szólt hozzánk, amikor francián tanultunk? Talán mulatságos is lesz az út vissza, a régi világba. Én úgy érzem. Tudom, hogy tőled olyan boldogságot kaptam, amiről tegnap még sejtelmem sem volt. Ha valóban önmagunk vagyunk, valami gyönyörűt élünk át, és erről tudnunk kell. De ha nem... - Kitört belőle a zokogás.
Már a számon volt: "De ha nem, akkor is annak látszik" - de Macht baljós, komor arca egyenesen felém fordult Virginia válla fölött, és én magamhoz öleltem őt. Nem volt mit mondanom.
Szorosan tartottam, a karomban Virginiát.
Macht talpa alól vér szivárgott. A por hamar felitta.
- Macht! - kiáltottam. - Megsebesült?
Virginia is odanézett.
Macht, szemöldökét felvonva, közönyösen felelte:
- Nem. Miért?
- A vér! A lábánál.
Lenézett.
- Ó, ezek - mondta -, semmiség. Csak valami ellenmadár tojásai... ezek még repülni sem tudnak.
- Hagyja abba! - kiáltottam rá telepatikusan, a Régi Közös Nyelven. Újonnan tanult francia nyelvünkön meg sem próbáltam gondolkodni.
Meglepetten lépett hátra.
Üzenet szállt felém a semmiből: "Köszönöm köszönöm jóságos menjhazakérlek köszönöm jóságos menjel rosszember rosszember rosszember..." Valahol egy állat vagy madár figyelmeztet Machtra. Udvarias "köszönömöt" gondoltam, és ismét Machtra  figyeltem.
Egymásra meredtünk. Ez lenne a kultúra? Most férfiak vagyunk? A szabadságban benne van a bizalmatlanság, a félelem, a gyűlölet szabadsága is?
Egyáltalán nem tetszett nekem. Agyamban elfeledett bűntettek nevei merültek fel: merénylet, gyilkosság, emberrablás, elmebaj, erőszak, rablás...
Egyiket sem ismertük, mégis éreztem valamennyit.
Könnyedén szólt hozzám. Mindketten gondosan takartuk gondolatainkat, nehogy a másik leolvashassa őket, beszélgetésünk így pusztán empátiára és franciára korlátozódott.
- A maguk ötlete volt - mondta hamisan -, vagy legalábbis a hölgyé...
- Már a hazugság is belépett a világba, csak hogy ok nélkül felsétáljunk a felhők közé - kérdeztem.
- Van oka - felelte Macht.
Gyengéden félretoltam Virginiát, és olyan szorosra zártam az agyam, hogy az antitelepátia fájdalomként hasított a fejembe.
- Macht! - mondtam, és saját hangomból egy állat vicsorgását hallottam. - Mondja meg, miért hozott minket ide, különben megölöm.
Nem hőkölt vissza. Harcias arccal nézett vissza rám.
- Megöl? - kérdezte. - Arra gondol, hogy holttá tesz? - De szavaiból hiányzott a meggyőződés. Egyikünk sem értett a harchoz, ő mégis védekezett, én pedig támadtam. Gondolataim ernyője elől mintha egy állat hangja bújt volna elő: "Jóember jóember fogd meg a nyakát nincslevegő nincslevegő nincsneki mint a törött tojás..." Megfogadtam a tanácsot, nem érdekelt, honnan jön. Egyszerű volt. Odatéptem Machthoz, torkára simítottam a kezem, és megszorítottam. Megpróbálta félrelökni a kezem. Aztán meg akart rúgni. Én csak szorítottam a torkát. Ha lord vagy kapitány lettem volna, talán tudom, hogyan kell harcolni. De egyikünk sem tudta.
Aztán hirtelen valami súly nehezedett a kezemre. Magamhoz térve meglepetésemből, elengedtem. Macht elvesztette az eszméletét. Ez lenne a halál?
Nem lehetett az, mert máris felült. Virginia odarohant hozzá. Macht a torkát fogta, és rekedten megszólalt:
- Nem kellett volna ezt tennie.
Ettől felbátorodtam.
- Mondja meg - fröcsköltem rá a szavakat -, mondja meg, miért akarta, hogy idejöjjünk, különben újra megteszem!
Macht gyámoltalanul elmosolyodott. Fejét Virginia karjához támasztotta.
- A félelem - mondta. - A félelem.
- Félelem? - Ismertem a szót - peur -, de nem tudtam, mit jelent. Valami nyugtalanság vagy állati veszélyérzet lehet?
Nyílt aggyal gondolkodtam; ő igennel felelt.
- De mi ebben a jó magának? - kérdeztem.
Csodálatos dolog - olvastam le a gondolatait. - Beteg leszek tőle, és izgatott, és elven. Úgy hat rám, mint valami erős gyógyszer, majdnem úgy, mint a stroon. Már jártam ott. Odafent rettenetesen féltem. Gyönyörűséges volt, egyszerre jó és rossz. Egyetlen óra alatt ezer évet éltem át. Újból érezni akartam, és úgy gondoltam, másokkal együtt még izgalmasabb lesz.
- Most meg fogom ölni - mondtam neki franciául. - Maga nagyon... nagyon... - keresgéltem a megfelelő szót. - Maga nagyon gonosz.
- Ne - mondta Virginia -, hagyd, hadd beszéljem.
Nem bajlódott a szavakkal, csak a gondolataival beszélt hozzám. Az lnstrumentalitás lordjai ezt sohasem engedik meg nekünk. A félelmet. A valóságot. Bódulatban születünk, és álmunkban halunk meg. Még az alacsonyabb rendű emberek, az állatok is teljesebb életet élnek, mint mi. A gépek nem ismerik a félelmet. Ezek vagyunk mi. Gépek, amelyek azt hiszik magukról, hogy emberek. De most szabadok vagyunk.
Látta, mint gyűlik össze agyamban a vörös düh, így másról kezdett beszélni.
- Nem hazudtam maguknak. Ez az út vezet az Abba-dingóhoz. Én voltam ott. Működik. Ezen az oldalon mindig működik.
- Működik! - kiáltotta Virginia. - Látod, most is ezt mondja. Működik! Igazat beszél. Ó, Paul, induljunk hát tovább!
- Rendben van - mondtam -, menjünk.
Felsegítettem. Zavarban volt, mint az az ember, aki valami takargatnivalót árult el magáról.
Elindultunk az elpusztíthatatlan körúton. Kényelmes járás esett rajta.
Agyam csücskében a láthatatlan kismadár vagy állatka fecsegett: "jóember jóember öld meg végy vizet végy vizet..."
Nem törődtem vele. Lépkedtünk egymás mellett, közrefogva Virginiát. Nem törődtem a kis hanggal.
Bárcsak törődtem volna vele.
Sokáig mentünk.
A helyzetünkben volt valami teljesen új. Még a lélegzetünk is elakadt a tudattól, hogy őrizetlenül maradtunk, hogy még a levegő is szabad, magától mozog. Madarakat láttunk, és amikor rájuk gondoltam, agyuk megriadt, és homályossá vált; természetes madarak voltak, amilyeneket még sohasem láttam. Virginia a nevüket kérdezgette tőlem, én meg szemérmetlenül soroltam neki mindazt a madárnevet, amit franciául tanultam, anélkül hogy valójában ismertem volna őket.
Maximilien Macht is nekividámodott, még egy dalt is énekelt nekünk, elég hamisan ugyan; arról szólt, hogy mi a magasúton megyünk, ő pedig a mélyúton, mégis ő ér előbb Skóciába. Semmi értelme nem volt, de a szavak zenéje kellemesen csengett. Valahányszor megelőzött bennünket, én mindig elővettem a Macoubát, és félig suttogva énekeltem Virginia csinos kis fülébe:
Nem ó a lány, ki után indultam. Véletlen bukkantam rá.
Nem itteni franciát beszél, Hanem a lágy martinique-it.
A kaland és a szabadság boldoggá tett bennünket mindaddig, míg meg nem éheztünk. Minden bajunk akkor kezdődött.
Virginia egy lámpaoszlophoz lépett, öklével gyengéden ráütött, és azt mondta:
- Etess meg ! - Az oszlopnak ki kellett volna nyílnia, hogy elénk tálalja az ételt, vagy ha nem, meg kellett volna mondania, hol találunk a közelben ennivalót. Egyiket sem tette. Semmit sem csinált. Nyilván elromlott.
Aztán valamennyi oszlopot végigütögettük.
Az Alfa Ralfa Körút mintegy fél kilométeres magasságban haladt a környező táj fölött. Alattunk vadmadarak repkedtek. Az úton kevesebb volt a por, és alig nőtt gyomnövény. A széles út minden alátámasztás nélkül kígyózott be a felhők közé, mint valami óriási szalag.
Nem volt sem étel, sem víz, és mi már belefáradtunk az oszlopok ütögetésébe. Virginia kétségbeesett.
- Már annak sincs értelme, hogy visszaforduljunk. Arra még messzebb találunk ételt. Bárcsak hoztál volna magaddal!
Miért gondoltam volna arra, hogy ennivalót hozzak? Ki visz magával ételt bárhová?
Miért hurcolná magával, amikor úgyis talál mindenütt? Nincs igaza a kedvesemnek, de mert ő a szerelmem, még apró hibái is drágák nekem.
Macht még mindig a lámpákat ütögette, részben, hogy távol tartsa magát kettőnk vitájától, és most váratlan eredményre jutott.
Láttam, amint éppen egy hatalmas lámpaoszlophoz hajol, hogy rámérje a szívélyes, ám erőteljes ütést - a következő pillanatban pedig felnyüszít, és rémítő sebességgel siklani kezd felfelé. Kiáltott valamit, amit nem értettem, aztán eltűnt a felhők között.
Virginia rám nézett.
- Forduljunk vissza? Macht elment. Vegyük úgy, hogy elfáradtam.
- Komolyan beszélsz?
- Természetesen, drágám.
Elnevettem magam, de volt bennem egy kis düh is. Ő ragaszkodott ehhez az úthoz, és most, csak a kedvemért, hajlandó sarkon fordulni, és feladni az egészet.
- Ugyan - mondtam. - Már nem lehetünk messze. Menjünk csak.
- Paul... - állt mellém szorosan. Barna szeme zavaros volt, mintha a szememen át próbált volna olvasni a gondolataimban.
Meg akarod tenni ezt az utat? - kérdeztem tőle telepatikusan.
- Nem - válaszolta franciául. - Most sok mindent akarok mondani. Paul, el akarok menni az Abba-dingóhoz. El kell mennem oda. Mindenekfölött erre van szükségem az életben. Ugyanakkor nem akarok odamenni. Valami rossz van odafönt. Inkább hibás elvek alapján légy az enyém, mint hogy egyáltalán ne légy. Történhet valami...
Ingerülten kérdeztem:
- Ez az a bizonyos "félelem", amiről Macht beszélt?
- Ó, nem, Paul, egyáltalán nem hasonlít arra. Ebben nincs semmi izgalom. Olyan, mint amikor egy gépben elromlik valami...
- Figyelj csak! - szakítottam félbe.
A magasból, valahonnan a felhők közül hang hallatszott, mint valami állati nyöszörgés. Szavakból állt. Ez csak Macht lehet. Mintha azt hallottam volna: "vigyázz". Amikor utánaküldtem a gondolataimat, a távolság körözni kezdett, és én elszédültem.
- Induljunk, drágám - mondtam.
- Igen, Paul - válaszolta boldogan, egyben lemondóan és kétségbeesetten.
Mielőtt elindultunk volna, figyelmesen megnéztem. Igen, ő az enyém. Az ég sárga színűvé vált, és még nem égtek a lámpák. A sárga fényözönben barna haja aranyosan csillogott, barna szeme feketévé mélyült, ifjú, szenvedő arca kifejezőbb volt, mint bármely emberi arc, melyet valaha láttam.
- Az enyém vagy - mondtam.
- Igen, Paul - felelte, és arcán mosoly ragyogott fel. - Te mondtad! Ez kétszeres öröm. A korláton egy madár ült; szúrósan ránk nézett, majd elrepült. Talán nem méltányolta az ember lehetetlen voltát, inkább levetette magát a sötét levegőbe. Láttam, hogy odalent a mélyben kiegyensúlyozza magát, és lustán ringatózik kiterjesztett szárnyain.
- Mi nem vagyunk olyan szabadok, mint a madarak, drágám - mondtam Virginiának -, de szabadabbak vagyunk, mint az emberiség ezer éve bármikor.
Válaszul megszorította a karom, és rám mosolygott.
- Most pedig - tettem hozzá - menjünk Macht után. Ölelj át szorosan. Megpróbálom megütni azt az oszlopot. Ha enni nem is kapunk, talán utazunk.
Erősen belém kapaszkodott, és én megütöttem az oszlopot.
Hogy melyiket? A következő pillanatban az oszlopok összemosódtak a szemünk előtt. A talpunk alatt szilárd volt a föld, s mi mégis óriási sebességgel mozogtunk. Még a szervízalagútban sem láttam ilyen gyorsutat. Virginia ruhája csattogott a felkavart levegőben. Észre sem vettük, már bent voltunk a felhőben, és már ki is jutottunk belőle.
Új világ tárult elénk. Fent és lent körülvéltek bennünket a felhők. Itt-ott átvillant közöttük a kék égbolt. Szilárdan álltunk a lábunkon. Azok a régi mérnökök ügyesen szerkesztették meg ezt a sétautat. Egyre feljebb és feljebb jutottunk, s még csak meg sem szédültünk. Megint egy felhő.
Aztán olyan gyorsan történt minden, hogy elmondani hosszabb időbe telik.
Fentről valami sötét rontott rám. Erős ütés ért a mellkasomon. Csak sokkal később jöttem rá, hogy Macht akart elkapni, nehogy lezuhanjunk az út végén. Aztán újabb felhőbe kerültünk. Még mielőtt szólhattam volna Virginiához, újabb ütés ért. Irtózatos fájdalmat éreztem. Még soha életemben nem éreztem ilyet. Virginia valami miatt átesett rajtam. Kezével maga után húzott.
Szólni akartam, hogy ne húzzon, mert fáj, de elakadt a lélegzetem. Inkább megpróbáltam engedelmeskedni neki. Nagy nehezen közelebb vergődtem hozzá. Csak akkor vettem észre, hogy semmi sincs a lábam alatt - se híd, se út, semmi.
A körút felső, törött végén álltam. Alattam semmi, csak néhány laza kábel, és lent a mélységben egy vékony szalag, folyó vagy út.
Vakon ugrottuk át a széles szakadékot, s az út felső szélét csak úgy tudtam elkapni, hogy nekiütődtem a mellkasommal.
Nem törődtem a fájdalommal.
Mindjárt jön a robotorvos, hogy megjavítson.
Csak rá kellett néznem Virginia arcára, s már tudtam, itt nincs sem robotorvos, sem világ, sem Instrumentalitás, semmi, csak szél és fájdalom. Virginia sírt. Időbe telt, míg meghallottam, mit mond.
- Én tettem, én tettem, drágám, meghaltál?
Egyikünk sem volt tisztában azzal, hogy mit jelent "meghalni", hiszen az emberek mindig elmentek, ha eljött az idejük, csak annyit tudtunk, hogy az élet megszűntét jelenti. Meg akartam nyugtatni, hogy élek, de ő csak sürgölődött körülöttem, és megpróbált elvonszolni a szakadék szélétől.
Kezemmel is segítettem magam, hogy végre felüljek. Ott térdelt mellettem, és csókjai elborították az arcomat. Végre lélegzethez jutottam.
- Hol van Macht?
Rám nézett.
- Őt nem láttam - mondta.
Megpróbáltam körülnézni, ő azonban nem hagyta, hogy kínlódjak.
- Maradj nyugton. Majd én megnézem.
Bátran a körút letört végéhez ment. A száguldó felhők között lekukucskált a szakadékba. Aztán felkiáltott:
- Látom! Milyen furcsa! Mint valami rovar a múzeumban. A kábeleken mászik.
Négykézláb csúsztam hozzá, és én is lenéztem. Mint valami apró pont, kúszott a vékonynak látszó kötélen, alatta röpködtek a madarak. Nagyon veszélyesnek látszott. Most talán megkapja mindazt a "félelmet", amire szüksége van a boldogsághoz. Én nem kívántam ezt a "félelmet", bármi legyen is az. Ennivalóra, vízre és robotorvosra vágytam.
Itt egyik sem volt.
Feltápászkodtam. Virginia segíteni akart, de még a karomhoz se ért, amikor én már álltam.
- Menjünk tovább.
- Tovább? - kérdezte.
- Az Abba-dingóhoz. Barátságos gépek lehetnek ott. Itt nincs más, csak hideg és szél, és még a lámpák sem égnek.
- És Macht?... - ráncolta össze a homlokát.
- Órákba telik, míg ideér. Majd visszajövünk.
Engedelmeskedett.
Megint átmentünk a körút bal oldalára. Kértem, ölelje át szorosan a derekamat, míg egyenként megütögetem az oszlopokat. Kell hogy segítsenek valahogy az utazókon. Végre a negyediknél sikerrel jártam.
A szél belekapott ruháinkba, amint újra felfelé száguldottunk az Alfa Ralfa Körúton. Kishíján elestünk, amikor az út balra kanyarodott. Csak erősen jobbra dőlve tudtam megtartani az egyensúlyomat.
Aztán megálltunk.
Az Abba-dingónál voltunk.
Az utat fehér tárgyak borították - gombkilincsek, rudak, fej nagyságú, formátlan gömbök. Virginia némán állt mellettem.
Fej nagyságú? Félrerúgtam az egyik tárgyat, és abban a pillanatban már tudtam, mik ezek. Emberek. Emberek belsőrészei. Még sohasem láttam ilyesmit. És az a tárgy, ott a földön egy kéz volt valamikor. A fal mentén több száz ilyen tárgy hevert.
- Gyere, Virginia - mondtam nyugodt hangon, gondolataimat jól elrejtve.
Ő szó nélkül követett. Kíváncsian nézte a földön fekvő tárgyakat, de úgy látszott, nem ismer rájuk.
Én meg a falat vizsgáltam.
Végre megtaláltam, amit kerestem - az Abba-dingo kis ajtajait.
Az egyiken ez állt: METEOROLÓGIAI. Nem a Régi Közös Nyelven írták, nem is franciául, de nyilvánvaló volt, hogy a levegő viselkedéséhez van valami köze. Megérintettem az ajtót, amely nyomban áttetszővé vált, s egy régi írás jelent meg rajta. Előbb értelmetlen számok, majd értelmetlen szavak, végül: "Közelgő tájfun".
Franciatudásom alapján nem tudtam megfejteni a "közelgő" szó jelentését, de azt tudtam, hogy a "tájfun" a levegő nagyfokú kavargását jelenti. Arra gondoltam, majd az időjárásgépek foglalkoznak a dologgal. Nekünk ehhez semmi közünk.
- Itt nincs mit tenni - mondtam.
- Mit jelent? - kérdezte Virginia.
- A levegő viharossá válik.
- Ó - mondta. - Ez, ugye, nem érint bennünket?
- Persze hogy nem.
A következő ajtónál próbálkoztam, amelyen ez állt: ÉTEL. A kezem érintésére fájdalmas recsegés hangzott fel a falban, mintha az egész torony hányna. Az ajtó kissé megnyílt, s valami borzalmas bűz áradt ki rajta. Aztán az ajtó ismét bezárult.
A harmadik ajtón SEGÍTSÉG felirat állt, s amikor megérintettem, nem történt semmi. Talán valamiféle adószedő eszköz lehetett a régi világban. Nem hatott rá az érintésem. A negyedik ajtó szélesebb volt, és alul rés nyílt rajta. Fent felirat hirdette: JÖVENDÖLÉSEK. Bárkinek, aki ismeri a régi franciát, nyilvánvaló volt, hogy ez az. A lenti szöveg már titokzatosabb volt: TÉGY IDE PAPÍRT, hirdette, és sejtelmem sem volt, mit jelenthet.
Próbálkoztam telepátiával. Nem történt semmi. A szél fütyülve vágtatott el mellettünk. Néhány mészlabda gurult a járdán. Újra próbálkoztam; igyekeztem rég elfelejtett gondolatokat felidézni. Egy sikoltás hangzott fel az agyamban, éles, kitartó sikoltás, talán nem is emberi hang. Ez volt minden.
Talán fel is dühödtem kissé. "Félelmet" nem éreztem, de aggódtam Virginiáért. ő a földet bámulta.
- Paul - szólalt meg -, az ott nem egy ember kabátja, azok között a fura dolgok között?
Egyszer a múzeumban láttam egy röntgenképet, így tudtam, hogy a kabátban még mindig ott van az az anyag, ami egykor egy ember volt. A labdát nem láttam, tehát biztos voltam abban, hogy az az ember meghalt. Hogyan történhetett ez azokban a régi időkben? Hogyan engedhette meg ezt az Instrumentalitás? Persze, az Instrumentalitás tiltott területté nyilvánította a toronynak ezt az oldalát. Talán a tilalmat megszegők nyerték itt el méltó büntetésüket, mégpedig oly módon, amit el sem tudtam képzelni.
- Nézd csak, Paul - mondta Virginia -, ide befér a kezem.
Mielőtt megakadályozhattam volna, bedugta a kezét a nyitásba, amely fölött ez állt: TÉGY IDE PAPÍRT.
Felsikoltott. A kezét valami foglyul ejtette.
Próbáltam kihúzni a karját, de nem sikerült. A fájdalomtól még a lélegzete is elakadt. Aztán a keze váratlanul kiszabadult.
Jól olvasható szavak vésődtek be eleven bőrébe. Letéptem egy darabot a ruhámból, és bekötöztem a kezét.
Zokogva állt mellettem, s én kioldoztam a kötést. Akkor meglátta a bőrébe vágott szavakat.
Francia nyelvű mondat volt: "Szeretni fogod Pault egész életedben."
Virginia tűrte, hogy bekötözzem, aztán felemelte az arcát, hogy megcsókolhassam.
- Megérte - mondta -, megért minden megpróbáltatást, Paul. Lássuk, le tudunk-e jutni. Most megtudtam.
Ismét megcsókoltam, és biztatóan mondtam:
- Ugye, most már tudod?
- Hát persze - mosolygott rám a könnyein keresztül. - Ezt nem rendezhette meg az Instrumentalitás. Derék, öreg gép! Isten ez vagy ördög, Paul?
Én meg se nagyon néztem a szavakat, így válasz helyett csak megpaskoltam az arcát. Indulásra készen megfordultunk.
Az utolsó pillanatban ráeszméltem, hogy én meg sem próbáltam a JÖVENDÖLÉSEK-et.
- Várj csak, drágám. Hadd tépjek le egy darabkát a kötésedből.
Türelmesen várt. Letéptem egy tenyérnyit, aztán a földről felvettem egy ex-ember valamelyik egységét. Egy kar elülső része lehetett. Visszamentem, hogy a ruhadarabot a nyílásba dugjam, és láttam, hogy az ajtóban egy nagy madár ül.
Félre akartam tolni a madarat, de rám károgott. Kiáltásaival és éles csőrével mintha el akart volna ijeszteni. Nem tudtam elmozdítani onnan.
Akkor telepátiával próbálkoztam.
Valódi ember vagyok. Menj innen!
A madár homályos agyából csak ennyi villant vissza: nem-nem-nem nem-nem! Ekkor öklömmel olyan erővel sújtottam le rá, hogy a földre hanyatlott. A fehér hulladékok között összeszedte magát, és széttárt szárnyakkal a szélre bízta testét.
Bedugtam a ruhadarabot, számoltam magamban húszig, és kihúztam.
Külön-külön értettem a szavakat, de a mondatot nem: "Még huszonegy percig szereted Virginiát."
Virginia vidáman, az üzenettől magabiztosan, de a fájdalomtól még kissé remegő hangon kérdezte, s a hangja mintha a messze távolból érkezett volna hozzám:
- Neked mit mond, drágám?
Szándékos hanyagságból hagytam, hogy a szél elragadja a rongydarabot. Úgy szállt el, mint valami madár. Virginia utána nézett.
- Ó! - kiáltotta csalódottan. - Elvesztettük! Mit mondott?
- Ugyanazt, mint neked.
- De pontosan, Paul! Milyen szavakkal mondta?
Szerelemből, szívfájdalomból és talán egy kis "félelemből" hazudtam neki, amikor gyengéden azt suttogtam:
- Azt mondta: "Paul örökké szereti Virginiát."
Sugárzó mosollyal nézett rám. Erős, telt teste szilárdan állta a szelet. Most újra a gömbölyded, csinos kis Menerima volt, akit már gyerekfejjel a lakótelepen észrevettem. És még ennél is több. Újonnan talált világomban ő volt a szerelem, akire rátaláltam. A martinique-i lány. Az üzenet merő ostobaság. Már az étel feliratú ajtónál láttuk, hogy a gép elromlott.
- Itt se étel, se víz nincs - mondtam. A korlát mellett volt ugyan egy pocsolya, de a szél belesodort néhány emberi alkotórészt, így nem volt kedvem inni belőle.
Virginia olyan boldog volt, hogy sérült keze, a víz és az élelem hiánya ellenére fürgén és derűsen indult el.
Huszonegy perc, gondoltam. Legalább hat órája vagyunk itt. Ha itt maradunk, valami ismeretlen veszéllyel kell szembenéznünk.
Fürgén haladtunk lefelé az Alfa Ralfa Körúton. Jártunk az Abba-dingónál, és még mindig "élünk". Eddig sem hittem, hogy "meghalok", de a szavak oly régóta nem jelentettek semmit, hogy még elgondolni sem volt könnyű őket.
A rámpa meredeken vitt lefelé, s mi táncolva mentünk rajta, mint a lovak. Tombolva fújt arcunkba a szél. Igen, ez volt az, szél, de a vent szónak csak akkor néztem utána, amikor már mindez elmúlt.
Magát a tornyot nem is láttuk - csak a falat, ameddig az az ősrégi gyorsút elvitt bennünket. A torony többi részét felhők takarták, melyek repkedő rongyokként száguldottak el a súlyos anyag mellett.
Az égbolt az egyik oldaton vörös volt, a másikon piszkossárga. Nagy vízcseppek vágódtak ránk.
- Elromlottak az időjárásgépek - kiáltottam Virginiának.
Ő visszakiáltott nekem valamit, de szavait elsodorta a szél. Elismételtem előbbi szavaimat az időjárásgépekről. Meghitt, boldog mozdulattal bólintott, bár a szél már az arcába fújta a haját, s a fentről hulló cseppek már nyomot hagytak tűzarany ruháján. Neki ez sem számított. Belém kapaszkodott. Boldogan mosolygott rám, amint kínlódva lépkedtünk lefelé a lejtős rámpán. Barna szeme tele volt bizalommal, elevenséggel. Látta, hogy nézem, és anélkül hogy kiesett volna léptei ritmusából, megcsókolta a felsőkaromat. Már örökre az enyém volt, és ő tudta ezt.
A fentről jövő víz, amiről később megtudtam, hogy "eső", mind nagyobb mennyiségben zúdult alá. Hirtelen madarak jelentek meg benne. A sivítva száguldó levegőben az egyik nagy madárnak valami módon sikerült csapkodó szárnyakkal egy vonalban maradnia az arcommal. Még mielőtt elsodorta volna a szél, az arcomba károgott. Mihelyt eltűnt, egy másik madár vágódott nekem. Lenéztem rá, de már ezt is elsodorta a száguldó légörvény. Tökéletesen üres agyából csak ennyi visszhangzott telepatikusan: nem-nem-nem-nem!
Mit nem? - gondoltam. Egy madár tanácsa egyébként sem érhet valami sokat. Virginia megragadta a karomat, és megállt.
Én is megtorpantam.
Az Alfa Ralfa Körút letört vége volt előttünk. Csúf, sárga felhők úsztak át a törésen, mint titokzatos útra induló mérgező halak.
Virginia felkiáltott.
Nem értettem, ezért lehajoltam hozzá. Szája csaknem a fülemhez ért.
- Hol van Macht? - kiabálta.
Óvatosan az út bal oldalára vezettem, ahol a korlát némi védelmet nyújtott a vízzel keveredett, tomboló levegő ellen. Már nem lehetett messzebbre ellátni. Térdre nyomtam Virginiát, majd magam is melléje térdeltem. A víz dobogott a hátunkon. Sötét, piszkossárga fény volt körülöttünk.
Már alig láttunk valamit.
Én szívesen ültem volna még a korlát védelmében, de ő sürgetett. Azt akarta, hogy tegyünk valamit Macht-ért. Nekem sejtelmem sem volt arról, mit lehetne tenni érte. Ha talált búvóhelyet, biztonságban van; de ha kint érte a vihar a kábeleken, a vad szél úgyis lesodorja onnan, és akkor nincs többé Maximilien Macht. "Halott "lesz, és belső részei valahol a szabad ég alatt fognak kifehéredni.
De Virginia nem tágított.
Kúszva közelítettük meg az út szélét.
Egy madár lövedékként vágódott egyenesen az arcomnak. Hátrahőköltem. Egy szárny súrolt végig. Égetett, mint a tűz. Nem is tudtam, hogy a toll ilyen kemény. Nyilván károsodást szenvedett a madarak mentális mechanizmusa, gondoltam, ha az Alfa Ralfa Körúton megtámadják az embereket. Valódi emberekkel nem lenne szabad így viselkedniük.
Végre elértük az út szélét. Megpróbáltam bal kezem körmeit a korlát kőszerű anyagába vájni, de sima volt, s legfeljebb a díszítő barázdáknál lehetett némiképp megfogni. Jobbommal Virginiát karoltam át. Még az odafelé vezető úton történt ütéstől fájt a mellkasom kúszás közben. Amikor tétovázva megálltam, Virginia előrelendült.
Semmit sem láttunk. Teljes homályban voltunk. Ökölcsapásokként zúdult ránk az eső és a szél.
Ruhája úgy csüngött rajta, mint a gazdájára csimpaszkodó kutya. Szerettem volna, ha visszajön a korlát védelmébe, ahol megvárhattuk volna a kavargó levegő lecsillapodását.
Hirtelen fénybe borult minden. Vad elektromosság volt, amit a régiek villámnak neveztek. Később tapasztaltam, hogy ez meglehetősen gyakori jelenség az időjárásgépek által nem befolyásolt területeken.
Az éles fényben láttuk, hogy egy fehér arc mered ránk. Alattunk függött, a kábeleken. Szája nyitva volt, nyilván kiáltott. Már sohasem fogom megtudni, hogy arckifejezése "félelmet" vagy határtalan boldogságot mutatott-e. Merő izgalom volt az arca. Az éles fény kihunyt, és mintha valami hívás visszhangját hallottam volna. Telepatikusan nyúltam az agya után, de nem találtam semmit. Csak egy buta, homályos madáragy gondolt rám: nem-nem-nem-nem-nem!
Virginia megszorította a karomat. Fészkelődött. Franciául kiáltottam rá. Nem hallotta. Aztán az agyammal szólítottam.
Valaki más volt ott.
Virginia agya utálkozva vicsorgott rám.
- A macskalány. Meg akar érinteni engem!
Vonaglott. Jobb karom hirtelen üressé vált. Még a homályban is láttam, hogy az aranyruha átvillan az út szegélyén. Agyammal nyúltam utána, és még elkaptam a kiáltását:
- Paul, Paul, szeretlek! Paul... segíts!
Aztán a gondolatai elmosódtak, amint a teste lefelé zuhant.
Az a másvalaki C'mell volt, akivel a folyosón találkoztunk.
- Magukért jöttem - ért hozzám a gondolata -; nem mintha a madarakat érdekelte volna a lány.
- Mi közük ehhez a madaraknak?
- Maga megmentette őket. Megmentette a fiaikat, amikor a vörösfejű ember meg akarta ölni valamennyit. Mindannyiunkat nyugtalanította, hogy maguk, igazi emberek, mit tesznek majd velünk, ha szabaddá válnak. Már tudjuk. Akadnak rosszak, akik megölik az élet más formáit. Mások jók, védelmezik az életet.
Csak ennyi lenne a jó és a rossz? - gondoltam.
Talán nem kellett volna megszabadulnom az őrizettől. Csak a homunkuluszoknak kell érteniük a harchoz, az embereknek nem. A homunkuluszokat harcban nevelik fel, és baj esetén ők állnak helyt. C'mell, a macskalány öklével az államra sújtott. Másképp nem tudott elkábítani, és - macska vagy nem macska - eszméletlen állapotban kellett a "tájfunban" átvinnie a kábeleken.
A saját szobámban tértem magamhoz. Tulajdonképpen jól éreztem magam. Már ott volt a robotorvos.
- Sokkon esett át - mondta. - Már érintkezésbe léptem az Instrumentalitás egyik albiztosával, és engedélyt kaptam arra, hogy a tegnapi napot kitöröljem az emlékezetéből, ha maga is úgy akarja.
Kedvesen nézett rám.
Hol van a száguldó szél? A sziklaként ránk zúduló levegő? A víz, amely csapkod, ha nem uralják az időjárásgépek? Hol az aranyruha, és hol van Maximilien Macht félelemre sóvár arca?
Ezek merültek fel bennem, de mivel a robotorvos nem volt telepatikus, semmit sem fogott fel belőle. Marón néztem rá.
- Hol van az egyetlen, igazi szerelmem? - kiáltottam. A robotok nem tudnak mosolyogni, de ez megpróbálta.
- A meztelen, lánghajú macskalány? Elment, hogy valami ruhát szerezzen.
Csak bámultam rá.
A tutyimutyi kis gép kiagyalta mocskos kis gondolatait:
- Meg kell mondanom, uram, maguk, "szabad emberek" valóban gyorsan változnak...
Ki száll vitába egy géppel? Még csak nem is válaszoltam.
És az a másik gép? Huszonegy perc. Honnan tudta? Honnan tudhatta? Azzal a másik géppel sem akartam vitába szállni. Annak a gépnek nagyon nagy hatalma lehetett - talán régi háborúkban használták. Valójában nem is akartam megtudni. Lehet, hogy vannak emberek, akik istennek hívják. Én nem hívom semminek. Nincs szükségem "félelemre", és soha többé nem akarok visszamenni az Alfa Ralfa Körútra.
De hallgasd csak, szívem! Hogyan találsz vissza a kávéházba? Belépett C'mell, és a robotorvos kiment.
Nagy Erzsébet fordítása