Cleve Cartmill - Sürgős küldetés
Heves légvédelmi tűz kísérte a bombázók útját, amint keresztülszelték a Cathor bolygó éjszakai égboltját. Ybor Sebrof vigyorogva nyugtázta a tűzijátékot, ahogy meredek szögben odébb kormányozta vitorlázógépét. A bombázók teljesítették küldetésüket; támadást színlelve Nilreq mellett ledobták őt.
Az elszakadás még azelőtt történt, hogy a fényszórók karcsú, fehér kévéi végigpásztázták az eget. A repülőgép, amely a Sixa felségjelét viselte, a sötétség oltalmában maradt. Tulajdonképpen az ő gépük is volt. A Seilla akkor zsákmányolta, amikor előretolt egységei rajtaütöttek az alvó namoi helyőrségen. A gépet majd ott hagyja, ahol földet ér, hadd törjék a fejüket a Sixa-felderítők, hogyan került oda.
Feltéve persze, ha leszálláskor nem veszik észre.
A Sixa-felderítőknek egyéb dolguk is tesz: megmagyarázni a bombázókötelék megjelenését, amely nem dobott le bombákat. Egyetlen Seilla-gépet sem szedtek le, így a Sixa emberei nem tudhatták, hogy a bombázók üresen, bombák és tüzérség nélkül húztak el fölöttük.
Ybor maga előtt látta a másnapi újságok szalagcímeit: „A demokraták nyúlszívű pilótái fejvesztve menekültek a nilreqi légvédelem elől...” A fejeseket mégis izgatni fogja az ügy. A Seilla vasmadarai akár bombázhattak volna, hisz sértetlenül szálltak el a nagy iparváros felett, lerakhatták volna tojásaikat. Jó kis találós kérdés a nagyfejűeknek.
- Miért? -kérdezgetik majd egymást gondterhelten. - Mi lehetett az oka?
Ybor elvigyorodott. Az ok ő volt. Még visszasírják a bombákat, miért nem azokat dobták le inkább. A kudarc lehetősége meg sem fordult a fejében. Amit tennie kellett, mindössze ennyi volt: behatolni az ellenség erődjébe, megtalálni és megölni dr. Sitrucot, és megsemmisíteni a történelem legpusztítóbb fegyverét. Ez minden.
Visszafojtotta a lélegzetét, amint egy tanya derengő körvonalait pillantotta meg maga előtt, és a sötétlő erdőszél irányába manőverezett. A zöldesszürke vitorlázógép szinte láthatatlanul olvad bele a háttérbe, hacsak valami sasszem fel nem fedezi az árnyékát a tünedező holdfényben.
Hangtalanul suhant az enyhe légáramlat hátán, amely megsuhogtatta a fák leveleit. Csak a szél és a fák voltak érkezésének tanúi. Azok pedig tudnak titkot tartani.
Egy gabonaföldön landolt, a súlyos kalászok elszántan pereltek a süvítve közéjük hatoló idegen fémtesttel. A szárak már jó magasra szöktek, és Ybor úgy vélte, a repülő észrevétlen marad, míg az aratógépek el nem özönlik a gabonaföldet.
A vitorlázót persze a levegőből is felfedezhetik. Ez könnyen bajba sodorhatja, különösen, ha feltartóztatják, mialatt az ellenséges fővárosba tart.
Ha a repülőgépet másnap megtalálják, és ő valahogy a felderítés kezébe kerül, rögtön kapcsolatba hozzák a gazdátlan vitorlázóval.
Hosszú kést húzott elő a repülőbe erősített tokból, és addig kaszabolt maga körül, míg több nyaláb gabonát le nem vágott. Ezzel aztán találomra beszórta a gépet: most már fentről sem lehet felismerni.
A burjánzó növényzeten át utat tört magának az erdőszél felé.
Óvatosan lopakodott előre. Errefelé csaknem biztosan komoly fegyverek rejtőztek, ügyelnie kellett, nehogy beléjük botoljon. Macskaként surrant tovább a puha aljnövények között, négykézláb mászott, ahol nem takarták a lombok, felegyenesedett, amikor tehette.
Orrát egyszerre megcsapta a veszély átható szaga; hirtelen mozdulatlanná görnyedve próbálta kiszimatolni a hozzá érkező ingereket, melyek képpé álltak össze a fejében: emberek és olaj, gázok csípős füstjével keveredve. Egy ellenséges löveg.
Ybor a fák felé vette az útját. Egyiktől a másikig osont, és közben nem ütött nagyobb zajt egy éjszakai madár szárnycsapásánál. Egyszer-másszor megállt, az őrök lépteire fülelve. Most tisztán hallotta a halk dobbanásokat, közéjük erősödő-gyengülő hortyogás vegyült, amit idehozott a könnyű szél.
Ybor tudta: okosabb lenne kikerülni ezt a helyet, ne is sejtse az őrség, hogy erre járt. A vérébe ivódott szokás azonban erősebb volt: ellenség, tehát meg kell semmisítenie.
Egyre közelebb ért a katonákhoz. Gyorsan összekuporodott, az őr útvonalától arrébb, és szemével-fülével a sötétséget fürkészte. Az őr elhaladt; Ybor hagyta. A közeli sátrakból kiszűrődő horkolás mögül meghallotta a másik őr közeledő lépteit. Tehát ketten vannak.
Ybor előhúzta a kést az övéből, várt. Amint az őr egy vonalba ért vele, hangtalanul ráugrott, és estében már szúrt is.
Alig kivehető nesz hallatszott. Ahhoz mégis elég, hogy felkeltse a másik őr figyelmét.
- Nimreh? - szólalt meg halkan. - Mi történt?
Ybor morgott valamit, felvette a halott őr fegyverét és sisakját, aztán lépteinek ritmusát is. Ugyanúgy folytatta a körutat, ahogy áldozata nemrég, amíg a második őrszemhez ért. Késének egy villámgyors suhintásával megelőzött minden kérdést, aztán a sátrak felé fordult.
Az egész pillanatok alatt történt. Az első őr ujjait a kés markolatára fonta, és továbbállt. Hadd higgyék, hogy az egyik emberük megőrült, és megölte társait, mielőtt öngyilkos lett. Hadd legyen egy kis munkájuk a pszichológusoknak is.
Mire az erdő túlsó végébe ért. a hajnal már sápadtan derengett Nilreq fölött, élesen kirajzolva a kusza épülettenger körvonalait. Íme, küldetésének célja, ahol talán eldől a sorsa - és az egész emberi faj fennmaradása is.
Ebben a gondolatban nincs semmiféle dagályos túlzás. Rideg, kíméletlen tény. Sem a hazafisághoz, sem a politikához, sem a gazdasághoz nincs semmi köze, csupán egyvalamihez: ha az ellenséges fővárosban elrejtett fegyvert felhasználják, könnyen kiveszhet az egész emberiség.
A neheze még csak most kezdődött Ybor számára. Kifelé indult az erdőből. Egy apró neszre a másodperc töredékéig megmerevedett. Amint azonosította, hihetetlenül gyors mozdulattal megpördült, és a zaj okozójára vetette magát.
Már az első pillanatban tudta, hogy nővel dulakodik. Kissé meglepődött ugyan, de ez nem fogta vissza lendületét: egy erőteljes ütés, és a nő máris eszméletlenül terült el a lábánál. Összeszűkült szemmel állt fölötte; a levelek árnyaival teli homályban nem sokat látott.
A hajnal díszpompával köszöntötte a világot a keleti égen, és fényénél Ybor fiatal nőt pillantott meg. Nem éppen tizenévest, de mindenesetre fiatalt. Amikor a napsugár átszelte az árnyékot, azt is láthatta, hogy csinos.
Ybor a kése után nyúlt. Az ellenséget el kell pusztítani. Kegyelemdöfésre emelte a karját. De a keze megállt a levegőben: nem tudott lesújtani az áldozatára. A nő mintha csak aludna, telt ajka félig kinyílt, karjai elernyedtek. Egy alvó férfit még csak meg tudunk ölni, de a természet mélységes irtózatot táplált ösztöneinkbe, ha egy védtelen nővel állunk szemben.
A lány halkan nyöszörögni kezdett. Felnyitotta nagy, fekete szemét; szelíd, bársonyos tekintetével foglyul ejtett őzikéhez hasonlított.
- Leütött - suttogta vádlóan. Ybor hallgatott.
- Leütött - ismételte a lány.
- Mégis, mit várt? - kérdezte Ybor nyersen. - Virágcsokrot és cukorkát? Mi az ördögöt keres itt?
- Magát követtem. Felkelhetek?
- Csak rajta. Halljuk, miért szaglászik utánam?
- Amikor láttam, hogy leszáll a földemen, kíváncsi lettem. Kiszaladtam; maga épp akkor rejtette el a repülőgépet, és bevette magát az erdőbe. Én meg a nyomába szegődtem.
Ybor hitetlenkedve kérdezte:
- Végig követett az erdőn át?
- Kinyújtott kézzel akár meg is érinthettem volna.
- Hazudik.
- Azért ne keseredjen el. - A nő könnyed mozdulattal talpra szökkent. A szeme csaknem egy magasságban volt Yboréval. Mosolyogva kivillantotta apró, fehér fogait. - Ebben történetesen nagyon jó vagyok - mondta. - Ha ugyan nem a legjobb. Bár elismerem, maga se az utolsó.
- Köszönöm - fintorgott Ybor. - Nos, akkor halljuk a sztorit. Nagyon valószínű, hogy ez lesz az utolsó meséje az életében. Ki vele!
- Úgy beszéli a tément, mintha az anyanyelve volna -folytatta a lány.
Ybor szeme megvillant.
- Az is.
A lány hitetlenkedve mosolygott.
- És megöli a honfitársait? Ne etessen. Láttam, ahogy kinyírta a löveg legénységét. Nagyon is hidegvérrel csinálta. Aki közülünk való, az gyűlölettel gyilkol. Magának meg csak szenvtelen taktikai művelet volt az egész.
- A saját nyakára teszi a kést - figyelmeztette Ybor. -Nem hagyhatom futni. Túl sokat tud.
A lány még az előbbi gondolatánál időzött.
- Nem hiszem. - Kis szünetet tartott. - Bármi is legyen a feladata, segítségre lesz szüksége. Én tudnék segíteni.
Ybor hangjában megvetés lapult.
- Maga azt ajánlja nekem, hogy dugjam a fejem az oroszlán torkába? Nem kell segítség. Különösen nem olyasvalakitől, aki ostobán hagyja magát csapdába ejteni. És maga a karomba sétált, kicsikém.
A nő elpirult.
- Láttam azt a különös kifejezést az arcán, amikor Nilreq felé fordult: mintha egy erődöt készülne bevenni. Visszafojtottam a lélegzetem, annyira akartam, hogy sikerüljön. Ezt hallotta meg. Ha ellenségnek néztem volna, nem hallott volna semmit. Legfeljebb a penge hangját, ahogy a szívéhez közeledik.
- Mi volt olyan furcsa az arcomon? - kérdezte a férfi. -Az ilyenből tizenkettő egy tucat.
- Egy nőnek feltűnne - válaszolta a lány. - Árad belőle a feszültség.
Ybor most nem ért rá lelkizni. Kezét a lány torkára kulcsolta.
- Meg kell tennem. Mindennél fontosabb, hogy senki se tudjon rólam. A háborúban nincs helye érzelgésnek.
A lány nem tiltakozott. Nyugodtan tekintett rá fel, úgy kérdezte:
- Hallott már Ylasról?
A finom nyakra fonódó ujjak szorítása meglazult.
- Ki ne hallott volna róla?
- Én vagyok Ylas.
- Ócska trükk.
- Szó sincs róla. Hadd bizonyítsam be. - A férfi összehúzott szemét látva: - Hová gondol? A papírjaim nincsenek nálam. Figyeljen ide. Ismeri Mulbot, Sworbot és Nomost? Én szöktettem meg őket.
Ybor tétovázott. Éppenséggel nem kizárt, de fantasztikus szerencse kellett volna hozzá, hogy ilyen hamar rábukkanjon a térnének földalatti mozgalmának legendás hírű vezetőjére. Valószínűtlennek tűnt, mégis lehet, hogy a nő igazat mond. Ezt sem hagyhatta számításon kívül.
- Csak nevek - szólalt meg végül. - Ezeket akárhol hallhatta.
- Nomosnak egy sarló alakú sebhely van a csuklóján. Sworb majdnem olyan magas, mint maga, a válla kicsit csapott. Hadarva beszél, alig lehet érteni. Mulb nagyképű fickó, a szertartásos modorának köszönhet mindent.
Ezek a tömör kis jellemzések valóban ültek.
A nő felismerte helyzeti előnyét, és igyekezett kihasználni.
- Ha a Sixa Szövetség embere volnék, talán tétlenül néztem volna, amíg maga legyilkolja a katonákat? Nem figyelmeztettem volna a többieket, amikor az első őrszemet megölte, és elvette a sisakját meg a fegyverét?
Van benne logika, gondolta Ybor.
A lány tovább ütötte a vasat.
- Tudtam, hogy maga Seilla-ügynök, attól a perctől kezdve, hogy levitorlázott a földemre. Riaszthattam volna a rendőrséget.
Ybor levette a kezét a lány torkáról.
- El kell jutnom dr. Sitruchoz - mondta.
A nő Nilreq felé intett, a reggeli napfényben csillogó toronyházak irányába. Ybor tárgyilagosan állapította meg, hogy a nap felé forduló női arc festő ecsetjére méltó. A hajnali fény felé nyújtózó, sötét szirmú virág. Nem mintha sokat törődne vele. Erre most nincs idő. Másra is alig.
- Hát ez nem lesz könnyű - szólalt meg a lány. A férfi elfordult.
- Akkor egyedül vágok neki. Nincs vesztegetni való időm.
- Állj! - A parancsoló hang visszafordulásra késztette. Fanyarul vigyorgott a rászegeződő pisztoly csövére.
Mélységes megvetést érzett önmaga iránt. A lány már a kezében volt, kiszolgáltatva, és ő a nőt látta benne, nem pedig a veszedelmes ellenséget. Nevetséges szentimentalizmusból nem motozta meg. Óriási baklövést követett el; közel a vég, amire ostobaságával rá is szolgált. A lány keze biztosan markolta a fegyvert, sötét szeme elszántan izzott.
- Majdnem bedőltem ennek a mesének - mondta. - Egy darabig tényleg elhittem, hogy maga Seilla-ügynök. Maguk aztán ördögien ravaszak, azt meg kell hagyni! Rá kellett volna jönnöm, amikor azok a gépek elhúztak fölöttünk. Gyanús volt az a nagy sietség.
Ybor szótlanul próbálta megemészteni a rázúduló szavakat.
- Remek ötlet volt - hallotta ismét a nő éles, keserű hangját. - Odavitték magát, hogy pont az én földemen landoljon. Micsoda véletlen, ha jól meggondoljuk. Csak három napot töltöttem a tanyán. Éppen ezt a helyet szemelték ki. Nem, ez nem véletlen. Maga és azok a nagyokosok ott a Sixában tudták, hogy a gépek zúgása az ablakhoz csal, tudták, hogy észreveszem a vitorlázója árnyékát, és követem. Még meg is ölt hatot a saját emberei közül, csak hogy minden gyanúmat elaltassa. Ami sikerült is egy ideig.
- Maga megőrült - mondta Ybor. - Tegye már el azt a játékszert.
- Amikor megölhetett volna, és mégsem tette - folytatta a nő -, az utolsó kételyem is eloszlott. Micsoda balek voltam! Nem, kisapám, nem szaladsz vissza jelentést tenni, hogy aztán a bérenceitek megvárják, míg összeül a bizottságunk, és akkor lecsapjanak. Ebből nem esztek. Meghalsz, méghozzá itt és most.
Ybor fejében egymást kergették a gondolatok. Hiábavaló lenne győzködni a lányt, hogy ő hozzájuk tartozik. Csak feleslegesen erőlködne. Egyszerű, hatásos és meghökkentő érv kell. Nem volt veszteni való ideje: ez sugárzott baljósan a fekete szernekből.
- Utoljára - kezdte, visszaemlékezve Sworb megmenekülésének történetére - a Curk Way 40-ben lakott. Süteményeket árult, és Sworb elrontotta tőlük a gyomrát. A maga kocsijában lett rosszul, amikor elszállították, éjfél után tizenegy perccel.
- Ez hajszálra így volt. - A gyilkos szándék eltűnt a lány szeméből, ahogy neki is eszébe jutott minden. Egy pillanatra eltűnődött. Aztán megvillant a szeme. - Nem tudom, biztonságban eljutott-e Acriebbe. Maga el is kaphatta őt az Enarta-határon, és kiverhette belőle, amit most elmondott. - Habozott. - Persze lehet, hogy mégis igazat beszél...
- Ez az igazság - válaszolta Ybor nyugodtan. - Seilla-ügynök vagyok, és nagyon fontos megbízatással jöttem. Ha nem tud a segítségemre lenni, azonnal engedjen az utamra.
- Honnan tudjam, hogy nem hazudik? Nem kockáztathatok. Előttem fog menni. Ha egyetlen gyanús vagy félreérthető mozdulatot tesz, lelövöm.
- Hová akar vinni?
- Na mit gondol? A vendégem lesz. Otthon majd beszélgetünk.
- Ide figyeljen - tört ki Ybor -, most nincs idő...
- Gyerünk!
Ybor nem tehetett mást, elindult.
Az a terve, hogy a házba érve ártalmatlanná teszi a lányt, rögtön szertefoszlott, mihelyt meglátta a „fogadásukra” megjelenő óriást. A hatalmas hústoronyban iszonyú erő feszült. Ybor még sohasem látott ilyet; ő maga is nagydarab ember, de e mellett a gorilla mellett szinte eltörpült. Ennek a karja olyan vastag volt, mint Ybor combja. Arcából gonosz, sárga malacszem pislogott ki. Szörnyű méretei ellenére úgy mozgott, akár egy párduc, puhán, szemfényvesztő gyorsasággal.
- Tartsd szemmel - adta ki az utasítást a lány, és Ybor tudta, hogy a sárga szempár minden mozdulatát éberen lesi.
Leereszkedett egy ódivatú támlás székre, és figyelte a lányt, amint a táncteremnek beillő konyhában foglalatoskodott. Erről a konyháról húsz munkásra is lehetett volna főzni.
- Itt az ideje, hogy együnk - mondta a lány. - Ha nem hazudik, szüksége lesz az erejére. Ha igen - nos, akkor is - hogy kibírja a kínvallatást, amíg ki nem szedjük magából az igazat.
- Hibát követ el - kezdte Ybor indulatosan, de a testőr fenyegető mozdulata belefojtotta a szót.
Az étel hamarosan az asztalra került. A nő jól főzött, és Ybor farkasétvággyal evett.
- A siralomházi vacsora - mondta mosolyogva.
Időközben valamiféle cinkosság szövődött közöttük. A férfi sem volt még öreg, sötét szeme, nyílt tekintete, egész lénye a sallangtalan céltudatosságot fejezte ki; a lány pedig most érett be. A készülő étel meleg páráiban, a közös étkezés családias légkörében a feszültség észrevétlenül enyhült egy kicsit. A lány arcán még egy futó mosoly is átsuhant a férfi mohó étvágya láttán.
- Maga remekül főz - állapította meg Ybor az evés végeztével.
De a nő megint rideg és elutasító volt. Tekintete megkeményedett.
- Most pedig - mondta parancsoloan - lássuk a bizonyítékokat.
Ybor dühösen vállat vont.
- Gondolja, hogy a papírjaimban ez áll: X. Y. Seilla-ügynök? „Mindenkinek, akire tartozik: E sorok felmutatója a Seilla-tanács fontos személyisége. Minden támogatás megilleti.” A papírjaim szerint újságíró vagyok Eerasból. A szerkesztőség épülete és irodái azóta már eltűntek a föld színéről, úgyhogy az ellenőrzés lehetetlen.
A nő fontolóra vette, amit hallott.
- Adok még egy sanszot - mondta. - Ha valóban Seilla-ügynök, akkor valamelyik nilreqi emberük azonosítani tudja. Nevezzen meg egyet, és mi idehozzuk.
- Egyikük sem ismerhet fel. Mielőtt ezt a feladatot kaptam, átoperálták az arcomat, nehogy valaki elárulhasson, akár véletlenül is.
- Maga aztán jól megtanulta a leckét - gúnyolódott a nő. - Nos, akkor most levisszük a pincébe, és vallatóra fogjuk. Addig nem fog meghalni, amíg nem beszél. Megtaláljuk a módját, hogy életben tartsuk.
- Várjon egy percet - mondta Ybor. - Van valaki, aki ismer engem. De lehet, hogy még nem ért Nilreqbe. A neve Solraq.
- Solraq tegnap megérkezett. Ha ő azonosítja magát, az nekem elég. Sleyg - szólt oda a gorillának -, ugorj el Solraqért.
Sleyg mély hangon gurguiázott valamit, és nyugtalanul intett Ybor felé.
- Tudok vigyázni magamra. Eredj! - csattant fel a nő, újra előhúzta a fegyverét, és az asztal fölött Yborra szegezte.
Sleyg eltűnt. Ybor hallotta, hogy beindul a kocsi, majd a motorzúgás elhal a messzeségben.
- Rágyújthatok?
- Csak tessék. - A nő szabad kezével egy doboz cigarettát csúsztatott Ybornak az asztalon. A férfi meggyújtott egyet, gondosan ügyelve, hogy a keze mindig jól látható legyen, átnyújtotta a lánynak, aztán maga is rágyújtott.
- Szóval maga Ylas - próbált beszélgetést kezdeményezni.
A lány válaszra sem méltatta.
Ybor folytatta.
- Ügyesen csinálja a dolgát. És ráadásul pont az orruk előtt. Lehetett már egypárszor meleg helyzetben.
A lány elnézően mosolygott.
- Nem dőlök be, pajtás. A menekülésre ugyan nincs sok esélye, de nem adok ki információkat, hogy később ellenem fordíthassa.
- Ha nem jutok ki innen, nem lesz később. Se magának, se másnak.
- Hagyjuk a melodrámázást. Mindig lesz később, amíg az idő létezik.
- Az időt csak a tudatunkban észleljük. Enélkül nincs idő, hacsak a föld és a kövek nem kezdenek gondolkodni.
- Ez úgy hangzik, mint egy világvége-jövendölés.
- Az is. Közeledik az az idő, amikor már nem lehet megakadályozni a katasztrófát. És maga minden perccel közelebb hozza a végpusztulást.
- Hát ez nem szép tőlem - gúnyolódott a lány.
- Még ha most azonnal elenged is... - kezdte újra a férfi.
- Ami eszem ágában sincs.
- ...a katasztrófát talán már akkor sem lehet elkerülni. Fel nem foghatjuk azt az iszonyatos erőt, amely képes minden élőlényt megsemmisíteni a Földön. Bizarr kép, még elgondolni is. Képzelje el: a jövő űrutazói felfedezik ezt az elnéptelenedett bolygót, ahol csak a dzsungel burjánzik. Még neve sem lesz. Azt persze ki fogják deríteni, hogy hívták a bolygót: a civilizáció nem tűnik el nyomtalanul. A sivár romok közül előkerül majd egy-egy darabka történelem. Azután az utazók hazatérnek bolygóikra a Cathor megfejthetetlen rejtélyével. Miért szűnt meg az élet a Cathoron? Csontvázakat találnak, melyekből megállapíthatják, milyenek lehettünk; vallatják a letűnt civilizáció emlékeit. De értetlenül állnak a kérdés előtt: mi vagy ki ítélte halálra mindezt? Az okot: Ylas nevét nem fogják megfejteni.
A nő egyre csak mosolygott.
- Láthatja, nem babra megy a játék - folytatta Ybor. - Nem lesz madár az égen, vad az erdőben. Talán még a rovarok is elpusztulnak. Kíváncsi lennék - mondta elgondolkozva -, vajon hasonló robbanások pusztították-e el naprendszerünk más bolygóit is. Például a Larát. Valaha ott is volt élet. Vajon ott is elértek a civilizáció csúcsára, ami egy háborúban „teljesedett ki”? Ahol mindenki fegyverkezett, vagy az egyik, vagy a másik oldalon? Mígnem egyik fél elkeseredett lépésre szánta el magát: bevetett egy ismeretlen hatású bombát, és így következett be a világvége?
- Pszt! - szólt rá parancsolóan a nő. Minden idegszálával kifelé figyelt.
Akkor már Ybor is hallotta a lépések ütemes dobbanását. Egy pillantást vetett az ablakon át az erdő felé.
- Térnének -mondta.
Egy őrmesterrel az élén nyolcfős szakasz masírozott a ház irányába. Ybor a lányhoz fordult.
- El kell bújtatnia! Azonnal.
A nő hideg pillantást vetett rá.
- Nincs hová.
- Kell hogy legyen egy rejtekhelye a menekültek számára. Merre van?
A nő hajthatatlan maradt.
- Lehet, hogy vesztettem, de maga nem tudhat meg semmit. A földalatti mozgalom titkait megőrzőm.
- Kis hülye! Hiszen én is veletek vagyok!
- Ezt állítja. De hol a bizonyíték?
Ybornak gyorsan kellett cselekednie. A katonák már majdnem az ajtóhoz értek. Odaugrott a falhoz, és lekuporodott a földre. Kabátját félig lerántotta, haját összekócolta és jól a szemébe húzta, vonásait ellazította: egy idióta zavaros arckifejezésével bámult maga elé. Játszani kezdett az ujjaival, torkából artikulálatlan hangok törtek elő.
Puskatussal döngették meg az ajtót; a lány beengedte a katonákat. Ybor nem nézett fel. Ujjait babrálta, és gagyarászott hozzá.
- Hallott valamit az éjszaka? - kérdezte az őrmester.
- Az éjszaka? - visszhangozta a lány - Repülőgépeket meg lövöldözést.
- Szóval felébredt. Nem látta, mi történt?
- Nagyon féltem - válaszolt szemlesütve a lány. Az őrmester megvetése jeléül kiköpött. Rövid csend állt be, csak Ybor gurgulázása hallatszott.
- Hát ez meg miféle szerzet? - csattant fel az őrmester. Áttrappolt a szobán, a hajánál fogva felrántotta Ybor fejét. Ybor nyálát csorgatva, gügyén vigyorgott rá. Az őrmester lenéző fintorral nézte. - Idióta! - morogta. Eleresztette Ybor haját. - Mi a fenének nem csapja agyon? - fordult a lányhoz. - Csak a kenyeret pusztítja. No nézd csak - mondta hirtelen, mintha csak most venné igazán észre Ylast. - Nem is rossz bőr. Valamelyik este beugrom hozzád, tündérkém.
Ybor nem mozdult, amíg hallófávolságon kívül nem kerültek a katonák. Akkor felállt, és vadul nézett Ylasra.
- Mostanra már rég Nilreqben lehetnék. Engedjen el! Felfedezték a meggyilkolt katonákat, és most mindenki gyanús.
A lánynak ismét kezében volt a pisztoly. A székre bökött vele.
- Talán üljünk le.
- Még mindig nem bízik bennem? Ezek után sem? Maga megőrült!
- Éppen, hogy nem. Ez is hozzátartozhat az átejtési manőverhez. Leülni!
Ybor szótlanul engedelmeskedett. Hiába minden szó. Az őrmesteren töprengett. Az valószínűleg nem ismerne rá, ha még egyszer kereszteznék egymás útját. Ezt az arcot mégis jó lesz megjegyezni.
Visszajöhetne már az a gorilla Solraqkal. Ekkor, mintegy végszóra, meghallotta a motorzúgást. Elégedetten nyugtázta, hogy egy teljes másodperccel korábban, mint Ylas. Tehát nem is működnek oly élesen a nő érzékszervei.
Sleyg érkezett meg, egyedül. Ruganyos macskaléptekkel közeledett.
- Solraq meghalt - jelentette. - A múlt éjjel megölték.
Ylas gyilkos mosolyt eresztett meg Ybor felé.
- Hát ez kapóra jött magának, ugye? Nem furcsállja ezt, tisztelt Sixa felderítő úr, hogy pont egy halott Seilla-ügynökre hivatkozik? Elég a kisded játékokból. A pincébe vele, Sleyg. Ezúttal megtudjuk az igazat. Még akkor is - ezt már Ybornak címezte -, ha az életébe kerül.
* * *
A szék, valóságos kényszerzubbony kapcsokkal és pántokkal fölszerelve, úgy leszorította Ybort, hogy moccanni sem tudott, csak a szeme járt ide-oda.
Ylas szemmel láthatóan meg volt elégedve. Intett Sleygnek:
- Menj, melegítsd a szerszámaidat. Először apránként leégetjük a fülecskéket - magyarázta Ybornak. - Ha ez nem használ, kitalálunk valami komolyabbat.
Ybor megszólalt.
- Semmi szükség rá. Elmondok mindent.
A lány megvető grimaszt vágott.
- Nem csoda, hogy az ellenség már a nyakukon van. Délen már kiverték a Sixa-csapatokat Aissuból, északon pedig Ytalból. Most, hogy beijedtek, szépen hazaszállingóznak.
Ybor nem zavartatta magát.
- Meggyőződtem róla, hogy maga valóban Ylas. Igaz, hogy a parancs szerint senki nem tudhat a küldetésemről, de azt hiszem, magával kivételt tehetek. Különben sincs más választásom. Figyeljen: azért jöttem Témenbe, hogy…
Ylas indulatosan közbevágott.
- Az igazat!
- Meghallgat, vagy sem?
- Nem vagyok kíváncsi egy újabb dajkamesére.
- Végig fog hallgatni, akár tetszik magának, akár nem. A gorilláját meg tartsa féken, amíg be nem fejeztem. Hacsak nem kívánja az emberi faj pusztulását.
A nő ajkbiggyesztve vetette oda:
- Folytassa.
- Hallott már az U-235-ről? Ez egy urániumizotóp.
- Ki ne hallott volna?
- Rendben. Ezek tények, nem feltételezések. Az U-235-öt először az atomkutatásokhoz szükséges mennyiségben állították elő. Az új izotóp-szétválasztási eljárással viszont már kilószámra nyerhetik az uránércből. Mármint a Seilla tudományos kutatói. De még nem halmozták fel a kritikus mennyiséget, sőt még egy nagyobb adagot sem. Egyszerűen azért, mert nem biztosak benne, hogy a folyamat megállítható, mielőtt még az egész felrobban egy másodperc törtrésze alatt.
Sleyg lépett a pincébe. Egyik kezében egy hordozható hevítőt tartott, a másikban egy nyaláb fémpálcát. Ylas egy szemvillanással utasította, hogy tegye azokat a sarokba.
- Menj fel, és tartsd nyitva a szemed. Majd szólok, ha szükségem lesz rád.
Yborban felujjongott valami. A lány mégiscsak kezd engedni.
- Egy félkilónyi U-235 még nem okoz túlságosan nagy rombolást; úgy 50 millió kilogram TNT-nek felel meg. Ha egy szigeten végezzük el a kísérletet, a robbanás letarolja a felszínt, gyökerestől kitépi a fákat, megsemmisíti az állatokat: de még ez az ötvenezer tonna TNT sem pusztítaná el ezt a kis szigetet.
- Feltételezem - szakította félbe a lány -, hogy hamarosan rátér a lényegre. Remélem, nem akar itt nekem előadást tartani a nagy hatású robbanóanyagokról.
- Várjon. Félő, hogy a hatalmas erejű robbanáskor olyan iszonyú energia szabadul fel, hogy a reakció tovább terjed. Képzelje el a legerősebb villámcsapás energiájának, amit valaha is látott, a többmilliószorosát besűrítve egy gyufásdoboznyi térbe - akkor lehet fogalma arról, milyen roppant erejű lesz a robbanás. A hangsúly nemcsak az energia mennyiségén, hanem félelmetes koncentrációján van. A környező anyag, amelyben normális körülmények között magreakció nem jöhet létre, az U-235 felrobbanásától olyan irtózatosan nagy energiaimpulzust kaphat, amitől széthasadhatnak az atommagjai, és ez újabb óriási energiák felszabadulását vonja maga után. Ez azt jelenti, hogy nemcsak egy félkilónyi U-235 robban fel, hanem öt vagy ötven vagy ötvenezer tonna más anyag is. Hogy ez mivel jár, azt elképzelni sem tudjuk.
- A lényeget!
- Éppen most következik. Egy ilyen robbanás szörnyű pusztítást vihet véghez. Eltüntethet egy szigetet a Föld színéről, egész kontinenseket a levegőbe röpíthet. A Cathort megrázná az egyik sarkától a másikig, szörnyű földrengéseket váltana ki a bolygó túlsó felén, és a robbanás középpontjától számított legalább ezer mérföldes körzetben minden tökéletesen megsemmisülne, az utolsó fűszálig. A bombát tehát még nem próbálták ki. A szabályozott re-akciójú U-235-ös bombával máról holnapra véget vethetnének a háborúnak. De az egész civilizáció kiirtásához elegendő egy vagy két U-235-ös bomba, ha a robbanás továbbterjedését nem lehet megakadályozni. És ha megcsinálják a bombát, nem tudhatják, mi lesz: hol szakad meg a láncreakció. Mostanáig nem találtak olyan módszert, amellyel irányítani lehetne az U-235 robbanását.
- Ha csak az időt akarja húzni - szólt közbe Ylas -, semmi jóra ne számítson. Ha netán látogatókat kapnánk, lepuffantom, mint egy kutyát.
- Hogy húzom az időt? - Ybor kiabált. - Hiszen én azt akarom, hogy mielőbb kijuthassak innen! De hallgasson végig, még nem fejeztem be. Ahogy maga mondta, a Sixa haderőket egyre inkább visszaszorítják Témenbe. Innen indultak a világ meghódítására, és ez egyszer majdnem sikerült is nekik. Most viszont rosszul áll a szénájuk. Mi, mármint a Seilla, nem mernénk megkockáztatni egy kísérleti atombomba bevetését. Nekünk ez a háború átmeneti időszak, a Sixának viszont az egész jövője ezen áll vagy bukik. Ezért mindenre el vannak szánva. Dr. Sitruc kikísérletezett egy bombát, és nem fél, hanem nyolc kilogram U-235 felhasználásával. Szörnyű művével bármikor elkészülhet. Meg kell találnom, és hatástalanítanom kell a szerkezetet. Ha felhasználják, mi elvesztünk. A jobbik esetben csak a háborút veszítjük el, a rosszabbikban az egész világ megsemmisül. Magán múlik az emberiség sorsa.
- Hazudik! - csapott le a lány. - El akarja pusztítani a bombát; de hogyan? Megszerzi és felrobbantja? De hol? Egy sivatag közepén? Egy hegy tetején? Az óceánba sem merné bedobni, hiszen felrobbanhat. Ha egyszer megkaparintja - mintha tízmillió tigrist tartana a farkánál fogva - nem engedheti ki a kezéből.
- Tudom, hogyan kell ártalmatlanná tenni. A tudósaink kitanítottak rá.
- Hagyjuk ezt. A történet több helyen is sántít. Először is meglehetősen furcsa, hogy mi semmit sem tudunk az egészről, pedig sokkal közelebb vagyunk a tűzhöz, mint a Seilla, háromezer mérföldnyire innen.
- Sworb - mondta Ybor - remek fickó, még ha nem is bírja az édességet. Megszerezte a bomba tervrajzát. Értse meg, Ylas, minden perc drága! Dr. Sitruc bármikor elkészülhet a bombával, és ledobhatja a főhadiszállásunkra, mielőtt megakadályozhatnám. Még ha nem is lesz a hatás olyan rettenetes, ahogy leírtam, a déli hadseregünket mindenestül elsöpörheti, és egy csapásra döntő vereséget szenvedünk.
- Még két dolgot kell tisztáznunk - folytatta Ylas zavartalanul. - Miért éppen az én földemen szállt le? Bőven lett volna hely másutt is.
- Merő véletlen.
- Tegyük fel. De nem túl sok itt a véletlen? Mint például Solraq halála is?
- Sejtelmem sem volt róla, hogy meghalt.
Csend állt be. A nő szótlanul járkált fel-alá a pincében, homlokát ráncolva, idegesen fújta a füstöt. Ybor annál nyugodtabban ült, mivel mást nem is tehetett; még az ujjai is be voltak szorítva.
- Már-már hajlanék arra, hogy higgyek magának - szólalt meg végül a lány -, de gondoljon csak bele: erős, kiterjedt szervezetet hoztunk létre, mindent kockára tettünk, sokan az életüket áldozták fel. Tudom, mennyire gyűlölnek bennünket a hatóságok - és mennyire félnek tőlünk. Ha maga Sixa-ügynök - és minden jel erre mutat -, akkor nagy veszélyt hozhat ránk. Lehet, hogy egy gondosan kidolgozott tervet hajt végre, amivel leleplezi a módszereinket és a szervezetünk tagjait. Nem tehetem mindezt kockára, amikor egyetlen biztosítékom egy idegen ember szava.
- Most maga fontolja meg az én helyzetemet - fordított a szón Ybor. - Elmenekülhettem volna az erdőben, és innen is megszökhettem volna, amikor Sleyg elment. De nem bízhattam magam a vak szerencsére. Láthatja: itt az időn múlik minden. Nem vesztegethetjük. Dr. Sitruc bármelyik percben elkészülhet, és akkor már csak a gombot kell megnyomni. Ha menekülni próbáltam volna, és maga lelő engem - és megteszi, ebben biztos voltam -, hetekbe telik, amíg küldenek valakit helyettem. Nekünk viszont talán csak óráink vannak a cselekvésre.
Ylas tartózkodó nyugalma elszállt. Tekintetében gyötrelem tükröződött, keze ökölbe szorult, mintha a szívéből akarná kitépni a szavakat:
- Nem kockáztathatok.
- Nem szabad nem kockáztatnia - mondta Ybor.
Ekkor súlyos léptek döndültek a fejük fölött. Ylas megmerevedett, fürkésző, gyanakvó pillantást vetett Yborra, és magára hagyta. Ybor engedélyezett magának egy mosolyt; lám, Ylas nem lőtte le, ahogy ígérte.
Mozdulatlan testében minden idegszála pattanásig feszült. Mi lesz most? Ki jött? Jót vagy rosszat jelent? Kivel beszélget Ylas odafent? Kinek a lépései döngetik a padlót? Nem kellett soká várnia, a léptek a pinceajtó felé közeledtek, és Ylas mögött az ismerős őrmester tűnt fel.
- Parancsot kaptam, hogy mindent kutassak át töviről-hegyire ezen a környéken. Úgyhogy pofa be - közölte.
A szeme elkerekedett Ybor láttán.
- No nézd csak! - kiáltott fel. - Akármi legyek, ha ez nem a mi dilinyósunk: Talán kipofozta belőle a hülyeséget?
Ybor a lélegzetét is visszafojtotta, amikor az ötlet az eszébe villant.
- Be voltam narkózva - kapott a kínálkozó lehetőségen -, de már elmúlt.
Ylas a homlokát ráncolta, szemmel láthatóan a szavak rejtett értelmét kutatva. Ybor átpasszolta a labdát a lánynak:
- Ennek a nőnek a szolgája, az az agyatlan barom...
- Az meglógott - mondta az őrmester -, de elkapjuk.
- Aha. Tegnap éjjel rám támadt kint a földeken, idecipelt, és kábítószert erőszakolt belém.
- Mit keresett maga a földeken?
- Dr. Sitruchoz tartottam. Életbevágóan fontos információt viszek neki.
Az őrmester Ylas felé fordult.
- Nos, drágaságom, ehhez mit szólsz?
Ylas vállat vont.
- Maga mi az ördögöt csinált volna egy idegennel az éjszaka kellős közepén?
- És miért nem említette ezt egy szóval sem az előbb?
- Ha kiderül, hogy tényleg kém, a jutalom nekem jár érte!
- Ó, maguk civilek - mondta az őrmester lesújtóan. - Lehet, hogy ez az a fickó, akit keresünk. Miért nyírtad ki azokat a fiúkat? - vicsorított Yborra.
Ybor pislogott.
- Honnan tudja? Ellenségek voltak, tehát eltettem őket láb alól.
Az őrmester a pisztolyához kapott. Arca vészJosló kifejezést öltött.
- Te rohadt spicli, te...
- Várjon! - állította le Ybor. - Miféle katonákról beszél? A Seilla-előőrsről Aissuban, nem?
- A mieinkről beszélek, itt az erdőben, te patkány!
Ybor megint laposan pislantott.
- Fogalmam sincs, miről beszél. Ide figyeljen, azonnal el kell vinnie dr. Sitruchoz. A következőről van szó: Seilla területen voltam, és megtudtam valamit, ami nagyon fontos dr. Sitruc számára. Ezen dől el a háború sorsa. Azonnal vigyen oda, különben bajba kerül.
Az őrmesternek a fordulat láthatóan fejtörést okozott.
- Itt valami nem stimmel. Miért kötözte így meg?
- Hogy kivallassam - válaszolta Ylas.
Ybor látta, hogy a lány veszi a lapot, bár nem túl nagy meggyőződéssel. Egyszerűen nem volt más választása.
Az őrmester görcsös igyekezettel próbálta átlátni a helyzetet. Megrázta busa fejét.
- Nem értem, mi történik itt -mondta zavarodottan. - Valahányszor úgy látszik, hogy már megvan, mindig melléfogok... De mit is beszélek! - Hangja hirtelen fenyegetőre váltott. - Hogy hívják magát? - rivallt rá Yborra.
Ybor nem tudott vállat vonni, csak a szemöldökét rántotta föl.
- A papírjaim szerint Yenraq Ekor újságíró vagyok, de ez ne tévessze meg. Az igazi nevemet csak dr. Sitrucnak vagyok hajlandó megmondani, ő már jól ismeri. Ember, ne húzza az időt! - tört ki. - Most rögtön vigyen el hozzá! Maga még rosszabb, mint ez a buta liba itt!
Az őrmester Ylashoz fordult.
- Megmondta, miért akar dr. Sitruchoz menni?
Ylas megvonta a, vállát, közben még mindig Ybor arcát fürkészte.
- Csak annyit mondott, hogy okvetlenül el kell jutnia hozzá.
- Nos, akkor nekem mesélje el szépen, miért kell találkoznia dr. Sitruccal?
Ybor elszánta magát: dupla vagy semmi. Ez az idióta még képes egész nap feltartani a hülye kérdéseivel. Előadta hát a bomba-sztorit, majdnem ugyanúgy, ahogy Ylasnak elmondta. Közben figyelte az őrmester ábrázatát: vonásai teljes értetlenségről árulkodnak. Helyes! A katonának fogalma sem volt az U-235-ről. Ybor mondókája most zagyva blöffölésbe torkollott.
- És ha nem ellenőrizhető a hatása, elpusztíthatja az egész bolygót; egy pillanat alatt porrá és hamuvá lesz minden. Nekem viszont tudomásomra jutott egy olyan módszer, amellyel a robbanás szabályozható. A Seillának nem sok hiányzik ahhoz, hogy elkészüljön a bombájával. És ha ez bekövetkezik, menthetetlenül elpusztítják Tément. De ha mi mérhetjük az első csapást, akkor mi semmisítjük meg őket. A találmány, amit a Seilla-táborban sikerült megszereznem, egy neutronpajzs. Ez a neutronpajzs megállítja a robbanáskor kiszabaduló neutronokat, amelyek iszonyú rombolást vinnének véghez. Van fogalma arról, mire képes egyetlen neutron? Kettébe hasíthatja ezt a bolygót. Ez a pajzs viszont egy meghatározott területre korlátozza a neutronokat, és ezzel nyert ügyünk van. De lehet, hogy csak perceken múlik minden. Máris indulnunk kell!
Az őrmester szépen bekapta a csalit. Nem mert hitetlenkedni, mivel Ybor olyan elképesztően szörnyű képet festett, hogy tizenhat ilyen őrmesternek is betett volna.
Végre döntésre jutott.
- Hozzám! - üvöltötte az ajtó felé, amire három katona nyomult be a pincébe.
- Szedjétek ki ebből a micsodából. A százados úrhoz visszük. Hozzátok a lányt is. Lehet, hogy hozzá is lesz egy-két kérdése.
- De hiszen én nem csináltam semmit - tiltakozott Ylas.
- Akkor nincs is mitől tartanod, szépségem. Ha kiengednek, ígérem, magam viselem gondodat. - Meg kell hagyni, az őrmester mesterien tudott kacsintani.
Akár fatalista is lehetnék, gondolta Ybor dr. Sitruc előszobájában várakozva. Meglehet, a saját halálára vár itt, de még akkor is megéri. Ha a gyalogáldozat szerepét kell játszania egy sakkjátszámban, ahol a tét az emberiség jövője - hát legyen.
Eddig minden jól ment. És ahogy a két őrt nézte, rádöbbent a bizonyosságra: a végső siker egyben az ő halálát jelenti. Esztelenség abban reménykedni, hogy hatástalanítja a bombát, és aztán ép bőrrel kisétálhat. Ebből az erődből nem juthat ki élve.
Nem is remélhette, hogy megússza - tűnődött el: ez kezdettől fogva öngyilkos vállalkozás volt. Éppen ez adott meggyőző erőt az egyébként gyenge sztorinak. A százados csakúgy, mint az őrmester, nem merte nem elhinni a meséjét. A pusztulás képét azért tudta olyan valószerűen lefesteni, mert a végsőkig el volt szánva, hogy megakadályozza a bekövetkezését.
Nem mintha a neutronpajzsról tartott előadása hatott volna. A százados az őrmesterhez viszonyítva intelligens ember volt, és Ybor tárgyilagosan beszélt neki a robbanásszabályozásról; elég tárgyilagosan ahhoz, hogy őrök kíséretében ideküldjék. Amint közeledtek úticéljukhoz, a katonákat úgy szállta meg egyre jobban a félelem.
A bombahistóriát láthatólag ismerték itt, a kormány kísérleti laboratóriumaiban: az őröknek olyan űzött volt a tekintete, mintha minden pillanatban számítottak volna a végzetes robbanásra. Hadd rettegjenek: annál jobb. Ha ebből hasznot tudna húzni, mint ahogy eddig kihasználta a helyzetet, akkor talán...
Az őrök hirtelen vigyázzba merevedtek, amikor nyílt az ajtó. Ybor abbahagyta a töprengést; most a cselekvésen a sor.
Dr. Sitruc karcsú férfi volt, különös formájú arcából parancsoláshoz szokott, szúrós szempár tekintett Yborra. Köpenyt viselt; kezei keménységről, hozzáértésről tanúskodtak
- Szóval maga a végeredmény - mondta szárazon. - Jöjjön be.
Ybor követte a doktort a laboratóriumba. Az egy kényelmetlen szék felé intett: az invitáláshoz egy pisztolyt használt. Ybor leült, és higgadtan nézett rá.
- Miféle végeredményről beszél?
- Hát nem nyilvánvaló? - kérdezte könnyedén a doktor. - A tegnap éjszakai bombázók üresen repültek; egyébként túlságosan is gyorsan. Egész nap törtem a fejem, mi lehetett a céljuk. Most már látom: magát dobták le.
- Hallottam valamit a bombázókról - mondta Ybor -, de látni nem láttam őket.
Dr. Sitruc udvariasan felvonta a szemöldökét.
- Attól tartok, egy szavát sem hiszem. Szerintem a következő történt: a Seilla-bombázóknak az volt a feladatuk, hogy ledobjanak egy ügynököt, akit az urániumbomba hatástalanításával bíztak meg. Egy ideje tisztában vagyok azzal, hogy a Seilla-vezetés tudomást szerzett az én szerkezetem létezéséről. Kíváncsi voltam, mit forralnak ellenünk.
Ybor úgy vélte, ideje kimozdulni a védekező álláspontról.
- A Seilla a saját bombáján dolgozik. Csakhogy ők már szabályozni tudják a robbanás hatósugarát. Azért vagyok itt, hogy elmondjam, amit megtudtam, és ön felhasználhassa azt a mi bombáinkhoz. Van időnk.
- Az embereim beszámoltak magáról - mondta Sitruc. - Tett néhány felelőtlen és értelmetlen kijelentést ma reggel. Az a benyomásom, hogy maga dilettáns, és hetet-havat összehord olyasmiről, amiről legfeljebb halvány fogalma van. Javaslom, tisztázzuk a dolgot - mielőtt megölöm magát. Igen - tette hozzá mosolyogva -, mindenképpen meg fog halni. Az én hatalmam a tudásból fakad. Ha olyan információval tud szolgálni, ami nekem még nem áll rendelkezésemre, azt magam fogom felhasználni. Ért engem?
- Maga itt valóságos kisisten. Ez nyilvánvaló.
- Pontosan. A világtörténelem legnagyobb erejű robbanószere van a kezemben, és mindenki úgy táncol, ahogy én fütyülök. Ha úgy tartja kedvem, parancsokat adhatok a Legfelsőbb Vezetésnek is. Engedelmeskedniük kell, nem tehetnek mást. Maga pedig - a neve nem fontos, hiszen úgyis álnév - elmondja nekem, amit tud.
- Ugyan miért mondanám? Ha így is, úgy is meg kell halnom, mit törődöm én magával? Tudok valamit, amit maga nem, és aligha lesz ideje arra, hogy bárki mástól megszerezze ezt az információt. Mire valamelyik ügynöküknek sikerülne megtudnia azt, amit én, a Sixát már rég legyőzték. Én viszont nem látom értelmét, hogy bármit is felfedjek magának. Legfeljebb eladni vagyok hajlandó - az életemért cserébe.
Míg beszélt, Ybor körüljártatta tekintetét a laboratóriumban, ahol minden ragyogott, és egyszer csak meglátta. Nem volt különösebben nagy: a mérete mindenesetre nem állt arányban azzal a rettegéssel, ami a szívét eltöltötte. A bomba teljesen készen volt. Egy rezgésbiztos bölcsőfélében függött, olyan szilárdan rögzítve, hogy még egy bombatámadás sem tudta volna megmozdítani. Bizonyos volt, hogy ott és akkor fog felrobbanni, ahol és amikor a doktor akarja.
- Minden oka megvan rá, hogy halálra váljon - nevetett elégedetten a doktor. - Ez itt minden idők legrettenetesebb tömegpusztító fegyvere.
Ybor idegesen nyelt egyet. Ez valóban megmásíthatatlan tény. Ez a félelmetes eszköz szó szerint a világ végső pusztulását jelenti. Keserűen gondolt azokra, akik elvakultan hittek valami isteni beavatkozásban, ami csodával határos módon vet véget a háborúnak; ezek az emberek nem fogják megérni, hogy múlt időben beszélhessenek a csodafegyverről. A robbanás alapjaiban rázná meg hitüket, ha ugyan valami is marad abból, illetve belőlük.
- Azért sápadtam el - válaszolta -, mert önnek egy vak pusztító erő van a kezében, amit nem tud kordában tartani. Egy korszak végét, az élet megszűnését hordozza magában. Több ezer év is elteljk majd, míg egy új civilizáció eléri a mi fejlettségi szintünket.
- Az igaz, hogy van egy bizonyos rizikófaktor a dologban. Ha a bomba környezetében lévő anyagokban láncreakciószerű robbanás megy végbe, nagyon valószínű, hogy egy szempillantás alatt vége az életnek. Viszont ha ez nem következik be, akkor mi leszünk a világ urai. Ezt egyedül én tudom - illetve most már maga is. A Legfelsőbb Vezetőség csak a győzelem eszközét látja ebben a fegyverben. De elég az üres fecsegésből. Maga megvásárolja az életét cserébe az információért, hogy miképpen lehet a robbanást szabályozni. Ha meggyőződöm arról, hogy valóban birtokában van ennek a tudásnak, szabadon engedem. Nos, halljuk.
- Így nem megyünk semmire - vetette ellen Ybor. - Én nem beszélek addig, míg nem vagyok szabad, maga pedig nem enged el, ha nem beszélek.
Dr. Sitruc beszívta az ajkát.
- Igaza van. Nos, akkor mit tegyünk? írásba adom az őröknek, hogy hagyják bántatlanul távozni, amint kilép a laboratóriumból.
- És mi a biztosíték arra, hogy nem öl meg idebent, ha már mindent elmondtam?
- A szavamat adom.
- Ez kevés.
- Van más választása?
Ybor latolgatta az esélyeket, aztán beadta a derekát. Végül is a játszma során egyiküknek valahol meg kell bíznia a másikban. Miután ez a doktor birodalma, Ybor pedig a fogoly, nem nehéz kitalálni, ki diktálja a feltételeket. A fontos az, hogy lélegzetvételnyi szünethez jusson. Most időt kell nyernie.
- Adja ki a parancsot - mondta.
Dr. Sitruc leült az íróasztalához, és írni kezdett. Közben Ybort is szemmel tartotta, úgyhogy nem volt érdemes váratlan támadással próbálkoznia. A villámgyors lerohanás sem sikerülhetett, mivel a doktor elég messze ült ahhoz, hogy idejében felemelhesse a pisztolyt és tüzeljen. Ybor gyanította, hogy a doktor kitűnő céllövő. Várt.
Dr. Sitruc beszólított egy őrszemet, átadta neki a parancsot, és intett, hogy Ybor is elolvashatja. Ybor átfutotta, bólintott. Az őr kiment.
- Nos - kezdte dr. Sitruc, de a telefon csöngése félbeszakította. Felvette a kagylót; figyelmesen hallgatott egy darabig, biccentett, majd jelentőségteljes pillantást vetett Yborra. - Talán érdekli - fordult hozzá, miután letette a kagylót -, hogy azt a nőszemélyt, aki elkapta magát, a földalatti mozgalom megszöktette.
- Különösebben nem - mondta Ybor. - Kivéve, ha... igen! - kiáltott fel - ez engem igazol! Maguk jól tudják, milyen kiterjedt a mozgalom, és mi mindenre képes. Most már világos, hogy mi történt: tudtak a küldetésemről, ismerték az útvonalamat is, így sikerült elkapniuk. Ki akartak vallatni. Az őrmesternek elmondtam az igazat. Most megpróbálják a kezükbe kaparintani a bombát. És ha megszerzik, ők szabják meg a feltételeket.
Mindez kissé logikátlanul hangzott, de Ybor minden rábeszélőképességét latba vetette.
- Próbálják csak. A bomba egyelőre a miénk - mondta dr. Sitruc elgondolkodva.
Ybor most saját hazugságainak csapdájába került. Semmiféle szabályozási rendszerről nem tudott. Ezt viszont dr. Sitruc nem tudhatta, és amíg abban a hitben van, hogy Ybor fontos információkkal szolgálhat, nem fog lőni. Húzni kell az időt, és kivárni a kedvező pillanatot. Ennyi biztos: ha kijut az ajtón, szabad az útja. Ki kell tehát kerülnie innen - a bombával együtt. Dr. Sitruc pedig a kezében tartotta a fegyvert.
- Nézzük akkor a reakciót - fogott bele Ybor.
- A szabályozást! - csattant fel türelmetlenül dr. Sitruc.
Ybor arca megkeményedett.
- Ne sürgessen. Az életem forog kockán. Meg kell győznöm magát, hogy nem blöffölök, ezért az elején kell kezdenem. A pokolba is, ne szakítson folyton félbe!
Dr. Sitruc arca elsötétült a dühtől. Egy pillanatba telt, amíg erőt vett magán, és biccentett.
- Folytassa.
- Az oxigén és a nitrogén nem éghető anyag - ha az lenne, az első tűz egyetlen hatalmas lángtengerré változtatná az atmoszférát. Viszont körülbelül háromezer Celsius fokra hevítve az oxigén és a nitrogén is ég, és az égés során energia szabadul fel. De ez az energia nem elegendő a folyamat fenntartásához - ezért gyors lehűlés következik be, és a tűz kialszik. Ha mesterségesen tartjuk fenn ezt a hőmérsékletet - de ön kétségtelenül jól ismeri a nitrogénoxid előállítási módját.
- Kétségtelenül - jegyezte meg epésen dr. Sitruc.
- Helyes. Az U-235-tel el lehet érni ezt a hőmérsékletküszöböt, és felszabadul az energia. A környező anyag szintén reakcióba lép, mivel már-már elképzelhetetlenül magas hőfokra melegszik fel. Ezután hihetetlen gyorsasággal le is hűl, a másodperc százmilliomod része alatt esik le a gyulladási hőmérséklet alá. Mindössze egymilliomod másodperc alatt lecsökken egymillió fokra, s egy perc múlva válik láthatóvá a szokásos értelemben. Ez a sugárzás a teljes sugárzásnak csupán egy százezred része - egymillió fokon, de még így is a nap fényerejének a százszorosával vakít, így van?
Ybor valami tiszteletfélét vélt felfedezni dr. Sitruc helyeslő mozdulatában.
- Ezt az U-235 hőmérséklet-ciklusa és a környező anyagok robbanása idézi elő. Most leegyszerűsítem a dolgokat, de azt hiszem, nem szükséges belemennünk a részletekbe. A sugárzás nyomása képviseli az erőt. A fény fizikai impulzusa egymillió fokon több tonnányi nyomóerőt fejt ki. Ez pedig épületeket dönthetne romba, mint valami hurrikán, ha a döbbenetes energia nem tenné a semmivel egyenlővé a házakat, még mielőtt összeomlanának. Jól mondom?
Dr. Sitruc ismét rábólintott. Mintha mosolyféle játszott volna a szája körül.
Ybor folytatta; most jutott el arra a területre, ahol már csak találgatni tudott, és ha melléfog, nincs több dobása.
- Tehát szükségünk van valamire, ami a környező anyagok hőmérsékletét alacsonyan tartja, így a robbanás hatókörzetét tetszés szerint korlátozhatjuk, és megakadályozhatjuk, hogy városokat pusztítson el a Cathor másik felén is. A hatáscsökkentő alkalmazási módszere magának a bombának a mechanikai felépítésétől függ.
Ybor könnyed mozdulattal felállt, és a laboron keresztül a bölcsőszerű alkotmány felé indult, amely a bombát tartotta. Látszólag ügyet sem vetett dr. Sitrucra; nem mert rápillantani sem. Vajon sikerül-e? Vagy egy hangtalan golyó a koponyájába hatol, mielőtt megtehetné a következő lépést?
Amikor a szoba feléhez ért, úgy rémlett, mintha már hosszú mérföldeket tett volna meg. Úgy érezte, hogy lassított filmfelvételen mozog, több mérföldes óriásléptekkel. És a bomba még mindig rettenetesen távolinak tűnt. Nyugodt tempóját megőrizve, minden erejét összeszedve küzdött heves vágya ellen, hogy odarohanjon, megragadja a bombát, és zsákmányával együtt elmeneküljön.
Végre odaért: megállt előtte, és jelentőségteljesen bólogatva szemügyre vette. Emlékezetébe idézte Sworb tervrajzát és a hozzá fűzött alapos magyarázatot.
- Amint látható - kezdte -, a két öntöttvas félgömböt narancsszínű kadmiumötvözet-rétegek választják el egymástól. Látom, már a gyújtózsinór is be van szerelve - egy kis kadmiumgyűrű, benne rádiumszemcse berilliumba ágyazva, és egy kis adag robbanóanyag, éppen elegendő ahhoz, hogy széttörje a kadmiumfalat. Aztán - javítson ki, ha tévedek - az urániumoxid-por összegyűlik a központi üregben. A rádium neutronokat sugároz bele - és U-235 keletkezik, így van?
Dr. Sitruc Yborhoz lépett, és megállt a háta mögött.
- Hogy lehet az, hogy maga ennyit tud erről a bombáról? - hangjába némi gyanakvás vegyült.
Ybor hanyagul rámosolygott a válla fölött.
- De hisz ez nyilvánvaló, nem? A kadmium megállítja a neutronokat; olcsó és hatásos módszer. Tehát a rádiumot és az U-235-öt vékony kadmiumfalakkal választjuk el egymástól; egy kisebb erejű robbanás ezeket át tudja törni. A „kisebb erejű” azonban nem jelenti, hogy azt nem körültekintően kell megválasztanunk.
A doktor mosolygott.
- De hiszen maga valóságos szakértő!
Dr. Sitruc ébersége egy pillanatra ellanyhult, és Ybor máris cselekedett. Rácsapott a fegyver csövére, leszorította, a másik ökle pedig a doktor állán csattant. Szabad kezével magához rántotta a pisztolyt.
Nem engedte, hogy áldozata az ütéstől a padlóra zuhanjon. Lecsapott a revolver agyával: dr. Sitruc azonnal elvesztette az eszméletét. Ybor összeszűkült szemmel nézte a földön elterülő alakot. Vajon megkockáztathatja a lövést? Nem: az őr biztosan nem hagyná futni, a parancs ellenére bejönne és körülnézne.
Még egyszer lesújtott a pisztollyal. Dr. Sitruc mindenesetre egy ideig nem fog akadékoskodni. És Ybornak ennyi elég. Először is ki kell jutnia innen.
Persze, csak ha már hatástalanította a bombát. Odasétált a függő bölcsőhöz, megvizsgálta a gyújtózsinórt. Megpróbálta kihúzni, de nem engedett. Körülpillantott, alkalmas szerszámot keresve. Sehol semmi. Hirtelen rátört a pánik. Most álljon neki felforgatni a laboratóriumot egy csavarhúzóért? Ha valaki be találna jönni, elveszett. Nem, addig kell eltűnnie innen, amíg nem késő.
Nagy a kockázat: ha rálőnek, a bomba megsérülhet, akkor pedig isten veled, Cathor. De tétlenül sem várakozhat itt. Össze kell szednie magát; reszket, mint a nyárfalevél, és csorog róla a hideg verejték.
Felkapta a bölcsőt, és óvatosan az ajtóhoz cipelte. Odakint az előszobában az őrök, akik idehozták, falfehérre váltak. Minden vér kifutott az arcukból, akár a levegő egy kipukkasztott léggömbből. Szinte kővé dermedtek, csak a térdük remegett. Meredten bámulták Ybort, amint elhaladt mellettük, ki a folyosóra.
Bántatlanul távozhat, mondta dr. Sitruc. Nemcsak hogy nem bántották, de nagy ívben ki is kerülték. A hír mérges gázként terjedt szét az épületben. Ajtók csapódtak, rohanó alakok lepték el a folyosókat, mindenki fejvesztetten menekült Ybor és félelmetes terhe elől. Őrök, tudósok, egyenruhás férfiak, szép lábú lányok, rövidnadrágos srácok - mindenki futott, amerre látott.
- Hová tűnnek ezek? - kérdezte magában Ybor, miközben a szíve a torkában dobogott. A világon sehol nincs biztos menedék. Futhatnak inuk szakadtából, ameddig a lábuk bírja - ha ő elesik, vagy a bomba véletlenül felrobban, mindenhol utoléri őket a halál.
Egy repülőgépre van szüksége. De hogyan szerezzen, amikor mindenki rohan? Elmehetne a repülőtérre, ha tudná, merre van. Most, hogy elhagyta a laboratórium épületét, egy rendőr, aki mit sem tud a bombáról, bármikor megállíthatja, és ha elkobozza azt, könnyen fel is robbanthatja.
Semmiképp sem szabad kiengednie a kezéből.
Ekkor a probléma félig-meddig megoldódott. Ahogy kilépett az épületből, ahonnan az emberek még mindig szaladtak a szélrózsa minden irányába, egy oszlop mellől hatalmas alak bukkant elő, és egy kéz ragadta meg Ybort.
- Sleyg! - A rémület megkönnyebbüléssé változott.
- Jöjjön - mondta Sleyg. - Ylas parancsa.
- Vigyen egy repülőgéphez! - Ybor azt hitte, nyugodtan cseng a hangja; Sleyg sárga szeme kíváncsian méregette.
Az óriás bólintott, begörbített ujjával jelezte, hogy kövesse. A bombát pillantásra sem méltatta. Egy kocsi várakozott a sarkon. Beszálltak, és Sleyg besorolt a forgalomba.
Szóval Ylas magához rendelte. Mit akarhat? Ybor felhagyott a találgatással, az utat figyelte, a bombát a karjában dédelgetve óvta a zökkenőktől.
Repülőgép zúgott el a fejük felett; aggódva kémlelt a magasba. Még csak egy légitámadás hiányzik, egy telitalálat pont az ő kocsijukra.
De a légiriadó szirénái nem szólaltak meg; ezek szerint a Sixa gépe. Ybor fellélegzett.
Aztán a mellette ülő hatalmas, hallgatag emberen kezdett töprengeni. Honnan tudhatta Sleyg, hogy ő élve szabadul ki a laboratóriumból? Honnan tudta egyáltalán, hogy ott találja? Az ellenállók talán még azt is tudják, mi zajlik le dr. Sitruc szobájában?
Ám ezen is hiába törte a fejét. Le is tett róla, hogy magyarázatot keressen. Sleyg közben kifelé vezetett a városból, kukoricaföldek mellett vitt az útjuk. A Sixa minden bizonnyal kukoricamálén akarja hizlalni a katonaságot.
Sleyg most a főútról egy hepehupás bekötőútra tért le, Ybor pedig erősen magához szorította a bombát.
- Lassabban a testtel! - figyelmeztette Sleyget.
Sleyg engedelmesen lelassított, és Ybor megint csak elcsodálkozott rajta. Nem kezelték fogolyként, de azért még nem ő volt a főnök. A kétféle szerep valahogy összekeveredett, és ettől kényelmetlenül érezte magát.
Csupasz, sík terepre értek, ahol egy repülőgép várakozott lustán forgó légcsavarokkal. Sleyg egyenesen oda tartott. Leállította a kocsit, és intett Ybornak, hogy szálljon ki. Újabb kézmozdulattal jelezte, hogy menjen a géphez.
- Adja oda a szerszámosládáját - mondta Ybor, és az óriás már hozta is.
A gép Sixa felségjelet viselt, de Ybor mindenre el volt szánva. A bombával bárkit jobb belátásra bírhat. A szorongás mégis egyre jobban erőt vett rajta.
Abban a pillanatban, ahogy a feljáróra tette a lábát, lövés dördült a gépről. Ybor ösztönösen lebukott, de a találat Sleyget érte - pontosan a két szeme között. Ybor megfeszített izmokkal, mozdulatlanná dermedve állt.
A gép ablaka kinyílt, és egy arc jelent meg.
- Solraq! - kiáltott fel Ybor. - Azt hittem, meghaltál!
- Ezt akarták elhitetni veled, Ybor. Gyere be.
- Várj, behozom a szerszámokat. - Solraq rávigyorgott, és átvette tőle a bölcsőt. - Vigyázz a babára - mondta neki Ybor. - El ne ejtsd. A bömbölését már nem fogod hallani.
Felkapta a szerszámkészletet, és bemászott a repülőbe. Solraq utasítást adott a pilótának, és a gép felemelkedett. Amíg Solraq beszélt, Ybor nagy gonddal kezelésbe vette a gyújtózsinórt.
- Sleyg beépített ember volt - magyarázta Solraq. - Eleinte ártalmatlan gorillának hittük. Pedig kettős játékot űzött; éppen az utolsó felvonásra készült. Amikor te bedobtad az én nevemet az azonosításhoz, tudta, hogy jelentést kell tennie, mert mi egyenesen dr. Sitruchoz küldünk téged, és segítjük az akciódat. Sleyg még nem volt készen, ezért holt híremet vitte. Aztán rátok szabadította a katonákat, abban a reményben, hogy megtalálnak és letartóztatnak téged. Akkor került bajba, amikor az az őrmesternek csúfolt szoknyapecér Ylast is elvitette. Ezt jelentenie kellett a mozgalomnak, mivel volt még egy jelenése egy megbeszélésen, ahol bizalmas értesüléseket szerezhetett. Amint látod, nem tudott már jelentést tenni rólunk - folytatta Solraq. - Tisztában volt vele, hogy figyelik, és nem mert kockáztatni. Amikor találkoztam Ylassal, egyeztettük az adatokat, átkutattuk a holmiját, és mindenre rájöttünk. Aztán megrendeztük ezt a találkozást - arra az esetre, ha kijössz. Ylas megmondta Sleygnek, hol vagy, és megparancsolta, hogy hozzon ide. Én nem bíztam a megmenekülésedben, de Ylas erősködött, hogy te túljársz az eszükön. És igaza volt: végrehajtottad az akciót. Persze, enélkül is győztünk volna; ha neked nem sikerül, valahogyan megszerezzük a bombát, vagy felrobbantjuk dr. Sitruc laboratóriumában.
Ybor nem magyarázta meg: teljesen mindegy lett volna, hol robban a bomba. Túlságosan lefoglalta a gyújtózsinór: meg kellett akadályoznia, hogy itt következzen be a robbanás. Végre! Intett Solraqnak, hogy nyissa ki a bombanyílást. Amikor a felhajtható ajtócskák szétcsapódtak, közéjük ejtette a gyújtózsinórt.
- A méregfogát már kihúztam - közölte -, és mindjárt kipakolom az egész vacakot.
Kioldotta a szorítókapcsokat, és szétválasztotta a félgömböket. Vésőt vett elő a szerszámkészletből, és sorra kilyukasztotta valamenyi kadmiumtartályt, hogy kifolyjon a tartalmuk. A por szanaszét szóródott a levegőben; az emberek észre sem fogják venni, mit sem sejtve élnek majd tovább.
Élni fognak, mert a háború véget ér, mielőtt dr. Sitruc egy újabb bombát tudna konstruálni. Ybor felnézett, a szeme nedvesen csillogott.
- Ezzel megvolnék - szólalt meg. - Hová megyünk?
- A hajó innen körülbelül ötven mérföldnyire vár bennünket a tengeren. Ejtőernyővel kiugrunk, a gépet sorsára hagyjuk. A küldetésnek vége.
Kasznár Ágnes fordítása