K. E. CIOLKOVSZKIJ

SÉTA A HOLDON

 FORDÍTOTTA SZIRMAI MARIANNE
 
DARVAS SÁNDOR RAJZAIVAL

MÓRA FERENC KÖNYVKIADÓ
1958

 ISMERETLEN VILÁGBAN ÉBREDEK

Felébredtem és az ágyban heverészve arra gondoltam, amit az imént álmodtam: mintha langyos vízben úszkáltam volna. Tél lévén kiváltképpen kellemes volt nyári fürdőzésről ábrándozni.
Ideje, hogy felkeljek!
 Nyújtózkodom, felülök... Milyen könnyedén ülök, könnyen állok fel! Mi történt? Csak nem folytatódik az álmom? Ügy érzem, hogy szinte lebegek, mintha nyakig vízben lennék: lábam alig érinti a padlót.
 De hol a víz? Nem látom. Lóbálom a karomat, nem érzek ellenállást.
 Vagy még alszom? Dörzsölgetem a szememet - semmi változás.
Furcsa!...
De már öltöznöm kell!
 Arrább teszem a széket, kinyitom a szekrényt, előveszem a ruhám, különböző dolgokat emelek fel, és... nem értem a dolgot!
 Megsokszorozódott az erőm?... Miért lett minden olyan légies? Hogyan emelek fel tárgyakat, amelyeket azelőtt mozdítani sem tudtam?
 Nem! Ez nem az én lábam, nem az én kezem, nem az én testem!
 Hisz azok olyan nehézkesek és csak üggyel-bajjal végeznek el mindent...
Honnan ez az erő a karomban és a lábamban?
 Vagy talán egy különös erő velem együtt a tárgyakat is felfelé húzza és ezzel megkönnyíti munkámat? De mi húz ekkora erővel? Hisz mindjárt felránt a mennyezethez.
 Hogyhogy nem járok, hanem ugrálok? Valami a nehézségi erővel ellenkező irányba húz, megfeszíti izmaimat, ugrálásra késztet.
Nem tudok a kísértésnek ellenállni - ugrom...
 Úgy éreztem, hogy elég lassan emelkedtem fel, és ugyanolyan lassan ereszkedtem le.
 Nagyobbat ugrom és jókora magasságból bámulom a szobát... Jaj! Bevertem a fejem a mennyezetbe... Olyan magas a szoba... Nem számítottam összeütközésre... Többé nem leszek ilyen elővigyázatlan.
 Kiáltásom azonban felverte társamat, a fizikust: forgolódott és kisvártatva felkelt. Nem részletezem enyémhez hasonló csodálkozását. Olyan látványban volt részem, mint amilyet néhány perccel ezelőtt magam nyújtottam. Jól mulattam barátom kerekre nyílt szemén, mulatságos mozdulatain és természetellenes, élénk mozgásán. Furcsán kiáltozott, akárcsak én az előbb.
 Megvártam, míg megdöbbenéséből magához tér, azután megkértem, magyarázza meg: mi történt - erőnk nőtt-e meg, vagy a súlyunk csökkent?
 Mindkét feltételezés egyaránt meglepő, de nincs olyasmi, amire ne tekintene közömbösen az ember, ha már hozzászokott. Még nem jutottunk el idáig, de már megfogamzott bennünk a vágy, hogy végére járjunk a dolognak.
 Elemzéshez szokott barátom hamarosan tájékozódott azoknak a jelenségeknek halmazában, amelyek engem elképesztettek és megzavartak.
 - A dinamóméterrel vagy a rugós mérleggel - jelentette ki - megmérhetjük izomerőnket és megtudhatjuk, gyarapodott-e vagy sem? Lábamat a falnak támasztom és meghúzom a dinamóméter alsó fogóját. Látod - nyolcvan kiló, éppen olyan erős vagyok, mint eddig. Te is megteheted ezt és meggyőződhetsz róla, hogy nem lettél valamilyen nagyerejű mesebeli hős.
  - Nehéz egyetérteni - vitatkoztam -, a tények ellentmondanak. Magyarázd el, hogyan tudom felemelni ezt a könyvszekrényt, amelyben legalább nyolcszáz kiló súly van?
Először azt hittem, hogy üres, de kinyitottam és láttam, hogy egyetlen könyv sem hiányzik... Aztán magyarázd meg erős karomat és három és félméter magas ugrásomat is! 
 - Nem azért érzed könnyűnek magad, nem azért tudsz nagy terheket emelni és magasba ugrani, mert több az erőd - ezt a feltételezést a dinamóméter már megcáfolta -, hanem azért, mert kisebb lett a tárgyak súlya. Erről meggyőződhetsz ugyanennek a rugós mérlegnek a segítségével.
Még azt is megtudjuk, hányadára csökkent...
 Ezzel felkapta a kezeügyébe eső hat kilós súlyt és ráakasztotta a dinamóméterre.
 - Nézd! - pillantott a mérleg mutatójára. - A súly hatkilós, a mérleg egy kilót mutat. Vagyis hatodára csökkent a súly.
Egy kis gondolkozás után hozzátette:
 - A Hold felszínén is pontosan ilyen a vonzás. A Holdnak kisebb térfogata és csekély anyagsűrűsége miatt hatszor kisebb a vonzóereje, mint a Földnek.
- Hát csak nem a Holdon vagyunk most? - kacagtam.
 - Ha a Holdon lennénk is, az sem baj - ment bele barátom a tréfába -, mert az ilyen csoda, ha ugyan lehetséges, fordítva is megismétlődhet, és megint hazatérünk.
 - Megállj: elég a tréfából... És mi történik, ha valamilyen tárgyat az egyszerű kétkarú mérlegre helyezünk? Akkor is észrevehető lesz a súlycsökkenés?
 - Nem, mert az, amit meg akarsz mérni, ugyanannyival könnyebb lesz, mint a súly a mérleg másik serpenyőjében: így az arányok a régiek maradnak.
 - Igen, értem! Azért csak megpróbálok eltörni egy botot - kiáltottam -, hátha mégis erősebb vagyok!
 Nem sikerül, ámbár a bot vékony és tegnap még recsegett is a kezemben.
 - Milyen makacs vagy! Hagyd abba! - pirongatott fizikus barátom. - Inkább arra gondolj, hogy valószínűleg az egész világot izgalomban tartják ezek a változások...
 - Igazad van - válaszoltam és elhajítottam a botot -, egész megfeledkeztem minderről s mindenkiről, pedig mindezt meg kell velük vitatnunk...
 - Mi lehet a barátainkkal?... Talán még egyéb meglepetés is vár ránk?
 Elhúztam a függönyt (éjszakára leeresztjük, hogy a holdfény ne süssön a szemünkbe) és már nyitottam a számat, hogy átkiabáljak a szomszédnak, de rémülten ugrottam vissza. Ó, jaj! Az ég feketébb volt a legfeketébb tintánál is!
Hol van a város? Hol vannak az emberek?
 Ez valami elképzelhetetlen, fényes napsugárral elöntött vad hely a fekete ég alatt.
Valóban egy kihűlt bolygóra kerültünk volna?
 Mindezt pillanatok alatt gondoltam végig, megszólalni nem tudtam, csak összefüggéstelenül nyögdécseltem.
 Barátom odarohant hozzám. Azt hitte, rosszul lettem. Az ablakra mutattam, kinézett és ő is elnémult.
 A súlycsökkenésnek köszönhettük, hogy nem ájultunk el, mert a vér nem tódult a szívünkhöz.
Összenéztünk.
 Az ablakot újra elfüggönyöztük, a megdöbbentő kép eltűnt szemünk elől. A megszokott szoba, a jól ismert tárgyak látványa megnyugtatott.
 Félénken egymáshoz húzódtunk, előbb a függöny sarkát emeltük fel, aztán egészen felhúztuk a függönyt, végül elhatároztuk, hogy elmegyünk, megnézzük a gyászos eget és a környéket.
 Bár agyunkat az előttünk álló út foglalkoztatta, egyet-mást mégis észrevettünk. Például, amikor végighaladtunk a tágas és magas szobákon, vaskos izmainkkal rendkívül óvatosan kellett bánnunk, különben végigcsúsztunk volna a padlón. Ez nem fenyegetett eleséssel, mintha jégen vagy nedves havon lennénk, mert közben elég nagyokat ugorva haladtunk. Amikor vízszintes irányba akartunk gyorsan haladni, akkor már az első percben észrevettük, hogy előre kell hajolnunk, mint a lónak, amikor túlságosan megrakott szekeret húz. De ez csak látszat volt, a valóságban minden mozdulat roppant könnyen ment... Fokról fokra leballagni a lépcsőn - milyen unalmas dolog! Lépésben haladni - milyen lassan megy! Rövidesen elhagytuk mindezeket a ceremóniákat, melyek jók a Földön, de itt nevetségesek. Megtanultunk ugrálva mozogni: tíz, sőt több lépcsőfokon ugrottunk le vagy föl, mint a vásott iskoláskölykök; olykor pedig egyetlen ugrással jöttünk le a lépcsőn vagy az ablakból.
 
Egyszóval, a körülmények arra kényszerítettek, hogy ugráló állatokká váljunk, mint a béka vagy a szöcske.
 Tehát a házon végigszaladva kiugrottunk a szabadba és szökdécselve futottunk az egyik közeli hegy felé.
 A Nap vakítóan sütött és kékes színűnek látszott. Tenyerünkkel védtük szemünket a Nap és a környék tárgyainak visszaverődő fénye elől, és ezáltal láttuk a csillagokat meg a bolygókat, amelyek nagyrészt szintén kékes fényben ragyogtak. Sem ezek, sem azok nem vibráltak, úgy tűnt, mintha ezüstfejű szögeket vertek volna a fekete boltívbe.
 Lám, itt a Hold utolsó negyede is! Hát bizony nagyon meglepett bennünket, mert átmérője háromszor vagy négyszer nagyobb volt a Hold jól ismert átmérőjénél. Meg aztán fényesebben ragyogott, mint nappal a Földön, mikor fehér felhőcskének látjuk... Csend van... az idő tiszta... az ég felhőtlen... Sehol egy növény, egy állat... Üres térség az egyhangú fekete boltívvel és a halott kék Nappal. Se tó, se folyó, egyetlen csepp víz sehol! Legalább a láthatár fehérlene - ez a pára jelenlétére mutatna, de olyan fekete, akár a zenit!
 Nincs szellő, amely a Földön felborzolja a füvet és megremegteti a fák koronáját... Nem hallatszik a tücsök cirpelése... Nincs sehol egy madár, sem egy tarka pillangó! Körös-körül hegyek meg hegyek, félelmetesek, magasak, a csúcsokon azonban nem szikrázik hó. Sehol egy hópehely! Arra meg völgyek, síkságok, fennsíkok... Mennyi kő halmozódott itt fel... feketék meg fehérek, nagyok és kicsinyek, de mind élesek, csillogók, nem koptatta le víz fodra, amely itt sohasem volt, nem űzött velük vidám játékot, nem munkálkodott rajtuk!
 És itt egy egészen csupasz, ámbár dombos tájék; még kavics sincs, csupán fekete repedések kúsznak minden irányban, akár a kígyók... Kemény, köves a talaj... Nincsen lágy, fekete föld; sem homok, sem agyag.
 Komor kép! Még a hegyek is kopárak, szégyentelenül mezítelenek. Nem látjuk rajtuk a könnyű fátylat, az áttetsző kékes ködöt, amelyet a levegő borít a földi hegyekre meg a távoli tárgyakra... Zord, meglepően tisztán látszó tájak! És az árnyékok! ö, milyen sötétek! És micsoda éles átmenet van a sötétségből a fénybe! Hiányzanak azok a lágy színek, amelyekhez úgy hozzászoktunk és amelyeket csak a légkör adhat. Még a Szahara is paradicsom ezzel összehasonlítva.
 Vágytunk az ottani skorpiók és sáskák után, a száraz szél kavarta izzó homok, meg a gyér növényzet és a datolyaligetek után...
 De eszünkbe jutott, hogy vissza kell mennünk. A talaj hideget lehelt, a lábunk fázott, de a Nap égetett. Mégis a hideg kellemetlen érzése töltött el, mint amikor az agyonfagyott ember lángoló tüzű kandalló előtt melegszik és nem tud fölmelegedni, mert a szobában rettenetes hideg van; bőrén kellemes hősugarak futkároznak, amelyek azonban nem tudják legyőzni hideglelését.
 Az úton hazafelé kissé felmelegedtünk, amint könnyedén át-átugrottuk a kétöles kőhalmokat... Csupa vulkánikus eredetű kőzet volt: gránit, porfir, szienit, hegyi kristály, kovaföld és különféle áttetsző meg tömör kvarcok. Egyébként később észre is vettük a vulkánkitörés nyomait.
Hát végre itthon vagyunk!
 A szobában jól érezzük magunkat: egyenletesebb a hőmérséklet. Ez arra indított, hogy új kísérletekbe kezdjünk és megvitassuk mindazt, amit észleltünk. Tiszta sor, hogy valami más bolygóra kerültünk, amelyen sem levegő, sem más gázréteg nincs.
 Ha gáz lenne, pislognának a csillagok; ha levegő volna, kék lenne az ég és könnyű köd ülné meg a távoli hegyeket. De hogyan lélegzünk és halljuk egymást? Ezt nem értettük. Számos jelenségből láthattuk, hogy nincsen levegő, nincs semmilyen gáz; például nem tudtunk szivarra gyújtani és hiába pazaroltunk el egy nagy csomó gyufát. A zárt, vízhatlan gumizsák a legkisebb erőfeszítés nélkül összenyomható, ami nem történhet meg, ha valamilyen gáz van benne. A tudósok bebizonyították, hogy a Holdon nincsenek gázok.
 - Vajon nem a Holdon vagyunk mi is?
 - Észrevetted, hogy a Nap innen se nem kisebb, se nem nagyobb, mint a Földről nézve? Ezt a jelenséget csak a Földről vagy a Holdjáról lehet megfigyelni, mert ezek az égitestek csaknem egyenlő távolságra vannak a Naptól. Más planétákról kisebbnek vagy nagyobbnak kell látszania; a Jupiterről a Nap átmérője vagy ötször kisebb, a Marsról vagy másfélszer, a Vénuszról pedig éppen ellenkezőleg, másfélszer nagyobb. A Vénuszon kétszer olyan erősen süt a Nap, a Marson pedig csak félannyira. Ilyen nagy a különbség a Földhöz legközelebb eső két bolygón! A Jupiteren például a Nap huszonötször kevésbé melegít, mint a Földön. Ilyesmit itt nem láthatunk, noha a lehetőségünk megvan hozzá, hála a szögmérőnek és egyéb mérőkészülékeinknek.
- Igen, a Holdon vagyunk, minden jel arra mutat!
 - Ezt bizonyítja annak a bolygónak a nagysága is, amelyet felhő alakjában láttunk, és amelyet úgy látszik, akaratlanul is elhagytunk. Kár, hogy most nem láthatjuk a foltjait, képét és nem határozhatjuk meg véglegesen tartózkodási helyünket. Várjuk meg az éjszakát...
 - Hogy mondhatod, hogy a Föld és a Hold egyenlő távolságra van a Naptól? Szerintem a különbség jókora! Úgy tudom, háromszáznyolcvannégyezer kilométer.
 - Azt mondtam, csaknem egyenlő, mivel ez a háromszáznyolcvannégyezer a Napig való egész távolságnak csupán egy négyszázad része - ellenkezett a fizikus. - Ez a négyszázadnyi különbség pedig elhanyagolható.

AZ ELSŐ ÉLMÉNYEK!

 Elfáradtam. Nem annyira fizikailag, inkább szellemileg. Rettenetesen álmos vagyok... Lássuk az órát!... Hatkor keltünk, most öt... tizenegy óra telt el. Mellesleg az árnyakról ítélve a Nap alig mozdult; annak a meredek hegynek az árnyéka épp a házig ért és most is itt van; a szélkakas árnya is ugyanazon a kövön nyugszik...
Ez újabb bizonyítéka annak, hogy a Holdon vagyunk...
 Valóban, olyan lassú a tengely körüli forgása... Itt egyetlen napnak, vagy éjszakának körülbelül tizenöt földi napig kell tartani, vagyis háromszázhatvan órát. Nem valami kellemes... A Nap akadályozza az alvást! Emlékszem; ezt már éreztem, amikor egy nyáron néhány hétig a sarkvidéken éltem. A Nap nem nyugodott le és ez szörnyen nyomasztó volt! Mégis nagy különbség van a kettő között. Itt a Nap lassan mozog, de ugyanolyan rendszer szerint; ott gyorsan mozog és minden huszonnégy órában kört ír le, alacsonyan a látóhatár felett...
 Itt is, ott is ugyanazon módszert lehet alkalmazni: behúzni a zsalukat...
 De vajon pontos-e az óra? Miképpen lehet ilyen különbség a zsebóra és a falon függő ingaóra között? Előbbin öt óra, utóbbin csak tíz... Melyik jár jól? Miért leng az inga olyan lustán?
Ez az óra minden bizonnyal késik!
 A zsebóra nem járhat rosszul. Nem súly, hanem acélrugó mozgatja, amely ugyanolyan a Földön, mint a Holdon.
 Ellenőrizhetjük, ha megszámoljuk az érverésünket. Nekem hetvenet szokott verni egy perc alatt... Most hetvenöt... Valamivel több, de ez pillanatnyi túlfeszített idegállapotomnak is tulajdonítható. Felzaklatott a rendkívüli helyzet és a sok megdöbbentő benyomás.
 Egyébként más lehetőség is van az időmérésre. Éjszaka megpillantjuk majd a Földet, amely huszonnégy óra alatt fordul meg.
Ez a legjobb, a csalhatatlan óra!
 Mindkettőnket gyötört az álmosság. Az én fizikusom azonban nem bírta ki, hogy meg ne igazítsa a faliórát. Csak néztem, hogyan veszi le a hosszú ingát, pontosan megméri és mintegy hatodára rövidíti. A tiszteletre méltó óra most mindjárt szilaj csikóvá lesz. Itt azonban mégsem olyan fürge, mert a rövid inga is méltóságteljesen viselkedik, ha nem is annyira, mint a hosszú. De az átalakítás következtében a fali meg a zsebóra egyformán jár.
 Végre lefekszünk és beburkolózunk könnyű takarónkba, amelyet itt szinte légiesnek érzünk.
 Párna és matrac úgyszólván nem is kell. Itt talán a deszkán is lehetne aludni.
 Nem tudok megszabadulni a gondolattól, hogy még korán van a lefekvéshez. Ó, ez a Nap, ez az idő! Megmerevedtetek ti is, akárcsak az egész természet a Holdon!
Barátom már nem is válaszol; én is elalszom.
 Vidáman ébredek... Friss vagyok és farkaséhes... Az izgalom mostanáig megfosztott étvágyunktól is.
 Szomjas vagyok! Kihúzom a dugót... Mi az, forr a víz? Lassan, de forr. Megérintem az üveget. Csak meg ne égessem magam... Nem, a víz csupán langyos. De rossz ezt inni!
- Fizikusom, mit szólsz ehhez?
- Itt abszolút légüres tér van, azért forr a víz is, mert nem tartja vissza a légnyomás. Hadd forrjon még, ne dugaszold be! Légüres térben fagyással végződik a forrás...
De a fagyásig nem engedjük... Elég! Öntsél a pohárba, a dugót pedig nyomd be, mert különben sok elforr.
 Lassan ömlik a folyadék a Holdon!
 A víz megnyugszik az üvegben, de a pohárban bágyadtan tovább gyöngyözik, egyre gyengébben pezseg.
 A maradék víz megfagy a pohárban, de a jég is párolog és egyre kisebb lesz.
Hogyan ebédelünk majd?
 Kenyeret és más, többé-kevésbé szilárd élelmet nyugodtan ehetünk, ámbár gyorsan száradt a nyitott, légmentes dobozban; a kenyér kővé vált, a gyümölcs összezsugorodott és szintén megkeményedett, bár héjában maradt nedvesség.
 Ó, csak ne volna az a rossz szokásunk, hogy meleg ételt eszünk! Mit csináljunk? Hisz tüzet gyújtani nem tudunk; itt nem ég sem a fa, sem a szén, még a gyufa sem!
- Használjuk fel a Napot!... Hiszen a Szahara forró homokjában tojást is sütnek!...
 Főzőedényeinket úgy alakítottuk át, hogy tetejük szorosan záródjon. Mindent beletettünk, ahogyan az a szakácsművészet szabályai szerint dukál, és halomba raktuk napos helyen. Azután kihoztuk az összes tükröket a házból és úgy állítottuk őket, hogy a napfényt lábasainkra és serpenyőinkre vessék.
 Egy óra múlva már ehettük a jól megfőtt és megsült ételeket.
 De mit is beszélek annyit!... Hallottak valaha Musó*-ról?
  * Tudományos-fantasztikus csillagászati regények szerzője, a múlt század 9O-es éveiben írta könyveit.

Az ő napenergiás, tökéletesített főzését messze magunk mögött hagytuk!... Kérkedés, dicsekvés lenne ez tőlünk? Ahogy tetszik... Elbizakodott szavaink azzal is magyarázhatók, hogy farkasétvágyunk miatt a legrosszabb ételt is remekműnek tartottuk.
 Egy dolog nagyon rossz volt. Sietnünk kellett. Nem egyszer szinte megfulladtunk a gyors evés miatt. Mindez érthetővé válik, ha elmondom, hogy a leves forrt és hirtelen lehűlt nemcsak a tányéron, hanem szájunkban, nyelőcsövünkben és gyomrunkban is. Ha egy pillanatra elbámészkodtunk, leves helyett egy darab jég hevert a tányérunkon...
 Meglepő, hogy gyomrunk milyen jó! A meleg étel nyomása alaposan kitágította...
 Mindenesetre jóllaktunk és egy kissé megnyugodtunk. Nem értettük, hogyan élünk levegő nélkül, hogyan kerültünk a Földről a Holdra. Magunk, házunk, udvarunk, kertünk, ételünk és italunk a pincében meg a magtárban, minden itt van. Töprengeni kezdtünk. Arra gondoltunk, hogy talán álom mindez, talán ábránd, vagy az ördög incselkedése. Mindamellett megszoktuk helyzetünket és részben kíváncsian, részben közömbösen fogtuk fel. Az a gondolat fel sem merült bennünk, hogy itt egyedül, nyomorultan éhen is halhatunk.
 Hogy mivel magyarázható ez a képtelen optimizmus, az majd kiderül kalandjaink végén.
Sétáljunk egyet evés után... Nem merek sokat aludni, félek a gutaütéstől. Hívom a barátomat is.
 Kinn vagyunk a tágas udvaron, amelynek közepén tornaszerek vannak. Kerítés és melléképületek fogják körül.
 Miért van itt ez a kő? Megüthetjük magunkat benne. Az udvaron földes, puha a talaj. Ki vele a kerítésen túlra!... Ragadd meg bátran! Ne ijesszen meg a nagysága! És az egytonnás követ egyesült erővel felkapjuk és áthajítjuk a kerítésen. Hallottuk, ahogy tompán lehuppant a Hold köves talajára. A hangot nem a levegőn, hanem a talajon át hallottuk. Az ütés rezgésbe hozta a talajt, azután a testünket és a hallójáratot. Ily módon gyakran észleltük az általunk ütött zajokat.
 A mozdulat könnyűsége kedvet csinált mászkáláshoz és ugráláshoz.
 Boldog gyermekkori Emlékszem, hogy háztetőkre és fákra másztam, akár a macskák meg a madarak. Milyen jó is volt...
 És amikor árokugrást meg ugrókötél-versenyt rendeztünk! Versenyfutást, melynek végén jutalom várt! Nagyon szerettem... Miért ne elevenítsük fel a múltat? Igaz, nem volt izmos a kezem. Jól ugrottam és futottam, de a kötél- és rúdmászás nehezen ment.
 Nagy testi erőről ábrándoztam; majd elverném én az ellenséget és megjutalmaznám a barátaimat!... A gyermek meg a vadember közel áll egymáshoz. Most már nevetségesnek tartom a hatalmas izmokról szőtt ábrándjaimat... Gyermekkorom hő vágya azonban beteljesedett; a Hold kis vonzóereje következtében erőm szinte meghatszorozódott.
 Ezenkívül most nem kell legyőznöm saját testsúlyomat sem, ami még inkább növeli izmaim hatását. Mit számít nekem most a kerítés? Nem több, mint egy küszöb vagy egy zsámoly, amelyet át tudok lépni a Földön. És mintegy gondolatom ellenőrzésére felröppenünk és nekifutás nélkül átlendülünk a kerítésen. Felpattanunk és átugorjuk a fészert, de ezt már nekifutással. Milyen remek dolog így szaladni; az ember nem is érzi a lábát. Nosza... melyikünk győzi le a másikat?... Rajta!...
 Ahányszor sarkunk a talajhoz ért, métereket repültünk, különösen vízszintes irányban. Állj! Egy perc alatt futottunk 1000 métert. Ez egy versenyparipa gyorsasága!...
 Az önök „hatalmas súlyú léptei" nem tesznek lehetővé ilyen ugrásokat!
 Méréseket eszközöltünk; könnyű vágtában vagy három méternyire emelkedtünk a talaj fölé; hosszirányban mintegy tíz métert, vagy még többet repültünk, a futás gyorsaságától függően.
- A tornaszerekhez!
 Alig feszítettük meg izmainkat, sőt, a tréfa kedvéért csupán balkezünkkel másztunk fel a kötélen.
 Furcsa: 10 méter magasra! Minduntalan úgy érzem, hogy azon a suta Földön vagyok!... Szédülök...
 Elakadó szívvel elsőnek szánom rá magam az ugrásra. Repülök... Jaj! Kicsit megütöttem a sarkam!
 Figyelmeztetnem kéne a barátomat, de álnokul ugrásra csábítom. Felnézek és azt kiáltom:
- Ugorj, semmi az egész, nem ütöd meg magad!
- Hasztalan beszélsz rá. Nagyon jól tudom, hogy innét az ugrás annyi, mintha másfél méter magasból ugranék le a Földön, így aztán egy kicsit beveri az ember a sarkát!
Száll a barátom is. Lassan jön, kiváltképpen eleinte. Teljes öt másodpercig tartott. Ennyi idő alatt sok mindenre lehet gondolni.
- Nos, fizikus?
- Kicsit erősebben ver a szívem, semmi egyéb.
- Menjünk a kertbe!... Fára mászunk, szaladgálunk a fasorban...
- Hogyhogy nem száradnak el ott a levelek?
 Friss zöld gyep... Védelem a Nap elől... Magas hársak és nyírfák! Mókusként ugrálunk és mászkálunk a vékony ágakon, de azok nem törnek le alattunk. Elvégre is itt nem vagyunk nehezebbek, mint egy hízott pulyka!...
 Bokrok és fák között siklottunk, mozgásunk repülésre emlékeztetett. Milyen vidám dolog ez! Milyen könnyű itt megőrizni az egyensúlyt. Meginogtam az ágon, mintha le akarnék esni, de a lendület olyan gyenge és az egyensúlyt olyan lassan veszítem el, hogy a legkisebb kar- vagy lábmozdulat elég visszanyerésére.
 Ki a szabadba!... A hatalmas udvar meg a kert ketrecnek tűnik fel... Először sík területen futunk. Alacsony árkok vannak itt-ott, lehetnek vagy húsz méter szélesek.
 Nekifutásból átrepüljük őket, akár a a madarak. De kezdődik a hegy; eleinte gyengén, később egyre meredekebben emelkedik. Micsoda meredély! Félek, hogy kifulladok.
 Nevetséges félelem; simán, gyors, nagy léptekkel megyünk fel a hegyoldalon. Magas a hegy... a Holdon könnyű a mozgás, most mégis kifáraszt a hegymászás. Leülünk. Mi történt? Csak nem lágyultak meg a kövek?
 Megfogtam egy nagy követ és hozzáütöttem a másikhoz; szikrák pattannak.
Kifújjuk magunkat. Indulás vissza...
- Mennyire vagyunk otthonról?
- Nem messze, vagy négyszáz méternyire...
- Elhajítod ilyen távolságra a követ?
- Nem tudom, megpróbálom!
 Vettünk egy-egy szögletes kis követ... Ki dobja messzebbre?
  Az én kövem szerencsésen átment a házunkon. Ahogyan röptét figyeltem, nagyon aggódtam, hogy betöri az ablakot.
- Hát a tiéd?... Az még messzebbre ment!
Érdekes lehet itt a lövészet. A lövedéknek vízszintes és függőleges irányban száz meg száz kilométert kell repülnie.
- De működik-e itt a puskapor?
- Robbanó anyagnak légüres térben még nagyobb erővel kell hatnia, mint levegőben. Az csak akadályozza a robbanás terjedését. Ami pedig az oxigént illeti, arra nincs szükség, mert elegendő van a robbanóanyagban.
 
KÍSÉRLETEKET VÉGZÜNK A HOLDON

Hazaértünk.
 - Puskaport szórok a napos ablakpárkányra - mondtam. - Irányítsd rá a gyújtólencse fókuszát... Látod - tűz... robbanás, de zajtalan az egész. Ismerős szag, amely nyomban eloszlik...
 - Lőhetsz is. Csak ne felejtsd el feltenni a kapszlit, a gyűjtőlencse meg a Nap pótolják a kakas ütését.
 - Állítsuk a puskát függőlegesen, hogy a robbanás után a lövedéket megtalálhassuk a közelben...
Tűz, gyenge zaj, a föld egy kicsit megremeg.
 - Hol a fojtás? - kiáltottam. - Itt kell lennie a közelben, még ha nem is füstöl!
 - A fojtás elrepült a lövedékkel együtt és aligha marad el tőle, mivel a Földön csak a légsúrlódás akadályozza, hogy együtt haladjon az ólommal. Itt azonban a pehely is olyan gyorsan zuhan és repül fel, mint a kő... fogd ezt a tollat, amelyik kiáll a párnából, én pedig veszek egy vasgolyót: eldobhatod a tollat és eltalálod vele a távoli célt is, éppen olyan jól, mint én a golyóval. Azzal a lendülettel, amivel én a golyót négyszáz méternyire dobom, te ugyanolyan messzire hajítod a tollat. Csak az a különbség, hogy te senkit sem tudsz megölni vele, és a dobásnál nem is érzed, hogy elhajítottál valamit. Dobjuk csak el ezeket teljes erőnkből egy célra - kettőnk között nincs nagy erőkülönbség. Ott az a vörös gránitkő...
 Feszülten figyeltük, ahogyan a toll egy kicsit megelőzi a vasgolyót, mintha erős forgószél sodorná magával...
- De mi az: három perc telt el a lövés óta, és a lövedék sehol?
- Várj még egy-két percet, bizonyára visszatér.
Valóban a megjelölt időben könnyű talajrezgést éreztünk, és a közelben láttuk a fojtást ugrálni.
- Hol a lövedék? Csak nem a szöszcsomó okozta a rezgést? - lepődtem meg.
 Rövid keresgélés után találtunk néhány apró sörétszemet, amely nyilvánvalóan az eltűnt lövedék része volt.
 - De sokáig repült!... Milyen magasan lehetett? - kérdeztem.
 - Hát vagy hetven kilométernyire. A nagy magasságot a kis súly és a levegő ellenállásának hiánya teszi lehetővé.
 Testben és lélekben kimerültünk és pihenésre vágytunk. Hold ide, Hold oda, a mértéktelen ugrálást megéreztük. A hosszú repülések miatt nem mindig estünk talpra és bizony meg-megütöttük magunkat. Négy-hat másodpercnyi repülés alatt elég nagy magasságból szemügyre vehettük a környéket s mozoghattunk karunkkal és lábunkkal. Nem sikerült azonban bukfencet vetni. Megtanultunk egyidejűleg haladó és forgó mozgást végezni. Végül már háromszor is meg tudtunk pördülni.
 Érdekes ezt a mozgást érezni, de még nézni is. Sokáig figyeltem fizikusom mozgását, aki anélkül, hogy támaszkodna, vagy lába talajt érintene, sok kísérletet végzett. Ezek leírására külön könyv kellene.
Vagy nyolc órát aludtunk.
Melegebb lett. A Nap feljebb hágott és gyengébben sütött, testünket alig melegítette, de a talaj átlangyosodott és már nem lehelt hideget.
 Egyébként a Nap és a talaj együttes hatása meleg volt, csaknem forró.
 Ideje volt elővigyázatossági rendszabályokat foganatosítani. Rádöbbentünk, hogy délre megsülhetünk.
Mit csináljunk?
Különböző terveket szőttünk.
 - Néhány napig a pincében élhetünk, de nincs rá semmi biztosítékunk, hogy este, azaz kétszázötven óra múlva nem hatol be oda is a hőség, mert a pince nem elég mély. Ezenkívül halálra unjuk magunkat a kényelem teljes hiánya és a zárt térség miatt.
 De hátha könnyebb az unalmat és a kényelmetlenséget elviselni, mint megsülni.
 Ne válasszunk inkább egy mély szurdokot? Bebújunk és kellemes hűvösségben töltjük a nap hátralevő részét és egy darabot az éjszakából.
Ez sokkal romantikusabb és vidámabb.	
De a pince!...
Oda csak a szükség kergeti be az embert.
 Marad tehát a szurdok. Minél erősebben süt majd a Nap, annál lejjebb ereszkedünk. Elég néhány méternyi mélység.
 Fogtuk az ernyőnket, jól elzárt dobozban és hordóban ételt, italt vittünk magunkkal; vállunkra vettük a bundát, jó lesz az, akár túlságosan meleg, vagy túlságosan hideg lesz is, amellett itt nem húzza le a vállunkat.
 Még néhány órát pihentünk, ezalatt ettünk és arról beszélgettünk, hogyan kell tornászni a Holdon, és milyen csodákat művelhetnének itt a földi akrobaták.
Nem késlekedhettünk tovább.
 Pokoli hőség lett, legalább is kint a megvilágított helyeken.
 A köves talaj annyira átizzott, hogy a csizmánk alá jó vastag fadarabot kellett kötnünk.
 Sietségünkben elejtettünk üveg- és agyagedényeket, de nem törtek össze, olyan csekély volt a súlyuk.
 
 Csaknem elfelejtettem lovunk sorsáról beszámolni, amely velünk együtt idekerült. Mikor be akartuk fogni a szerencsétlen állatot a szekérbe, kitépte magát a kezünkből, és szélnél sebesebben elszáguldott. Elbotlott és megütötte magát, aztán, minthogy nem ismerte a tehetetlenség erejét és nem tudta kikerülni az útjába kerülő kőtömböket, végül is pozdorjává zúzódott. Húsa és vére először megfagyott, azután kiszáradt.
 Hadd említsem meg még a legyeket is. Nem tudtak repülni, csupán ugráltak, de legalább fél méter magasra...
 Magunkhoz vettük a legszükségesebbet és vállunkra emeltük a hatalmas csomagot. Rendkívül mulattatott a dolog, mert mindent üresnek és könnyűnek éreztünk, amit cipeltünk.
 Bezártunk ajtót, ablakot, behúztuk a zsalukat, hogy a ház lehetőleg ne nagyon forrósodjon át a képtelen melegtől, aztán elindultunk, hogy alkalmas szakadékot vagy barlangot keressünk.
 Keresgélés közben nagyon meglepődtünk a hőmérséklet szélsőségein. Azok a területek, amelyeket hosszabb idő óta sütött a Nap, átforrósodtak, mint a tüzes kályha. Igyekeztünk az ilyen helyeket kerülni, egy-egy nagy kő vagy szikla árnyékában pihentünk meg. Úgy felfrissültünk, hogy ha még késlekedünk, nyugodtan használatba vehetjük a bundát. De ezek a helyek is megbízhatatlanok: a Nap egy idő múlva az eddig árnyékos, hideg oldalt melegíti majd fel. Jól tudtuk ezt és olyan szurdokot kerestünk, ahová csak rövid időre süt be a Nap és nem hevíti fel a köveket.
 Itt egy szinte függőleges falú szakadék. A falnak csak az eleje látszik, fekete és feneketlennek tűnik. Körüljártuk a hegyszorost és találtunk egy lankát, amely kétségkívül egyenesen a pokolba vezetett. Sikerrel tettünk néhány lépést, de a homály sűrűsödött, előttünk pedig nem látszott semmi. Szörnyű és kockázatos lett volna továbbmenni. Eszünkbe jutott, hogy hoztunk magunkkal zseblámpát: a gyertya vagy a fáklya itt úgy sem ég... Felragyogott a fény és bevilágította a mintegy negyven méter mély szakadékot. Ügy látszott, le tudunk ereszkedni.
 Hát itt ez a feneketlen szakadék, maga a pokol! Kiábrándító nyomorúság!
 A sötétség itt először is azzal magyarázható, hogy a szakadék árnyékban fekszik. Keskeny és mély, a fény a megvilágított környezetből nem hatol be ide. A másik ok, hogy felülről nem veri vissza a fényt a légkör, ahogy az a Földön történne, ott emiatt nem is találunk ilyen vak sötétet a legmélyebb kútban sem.
 
Ahogy lefelé haladtunk - olykor a falba kapaszkodva - a hőmérséklet csökkent, de 15 Celsius foknál kevesebb nem lett. Ez kétségkívül a középhőmérséklet ezen a szélességi körön... Kiválasztottunk egy megfelelő, sima kis helyet, leterítettük a bundánkat és kényelmesen elhelyezkedtünk.
 De mi az? Csak nem szállt le az éj? Kezünkkel elfedtük a lámpát, és kipislogtunk a sötét égdarabra meg a számtalan csillagra, amely fényesen ragyogott a fejünk felett.
 A kronométer azt mutatta, hogy kevés idő telt el, a Nap pedig nem bukhat le váratlanul.
 Ó, egy vigyázatlan mozdulat és a lámpa üvegbúrája eltört. Az izzószál mégis tovább világít, még erősebben, mint az előbb. Ha ez a Földön történik, nyomban tönkremegy, elég a levegőben.
 Kíváncsian érintem meg, eltörik és minden sötétbe borul. Nem látjuk egymást, csupán a szurdok széle látszik, a magasban meg a fekete égboltozat hosszú, keskeny sávján ragyognak a csillagok.
 
 Nehéz elhinni, hogy dél van. Nem bírom ki, nagy üggyel-bajjal megkeresem a tartalék izzót. Rákapcsolom az áramot és megindulok felfelé... Egyre világosabb és melegebb van... Vakít a fény, a villanylámpa mintha nem is égne.
Igen, dél van. A Nap is, az árnyék is ugyanott vannak.
Nagy a hőség! Hamar vissza.

TANULMÁNYOZZUK A FÖLDET A HOLDRÓL

 Nem tehettünk mást, aludtunk, mint a bunda. Menedékhelyünk nem melegedett át.
 Olykor-olykor kijöttünk, kiválasztottunk egy árnyékos helyet és tanulmányoztuk a Nap, a csillagok, a bolygók és a mi nagy Holdunk járását, amely az önök nyomorúságos Holdjával összehasonlítva olyan volt, mint az alma a meggyszemhez képest.
 A Nap szinte együtt haladt a csillagokkal és csupán alig észrevehetően maradt el tőlük. Ezt a Földről is észre lehet venni.
 A nagy Hold teljesen mozdulatlanul állt és nem látszott a szakadékból, ezt nagyon sajnáltuk, mert a sötétségből éppen olyan jól megfigyelhettük volna, mint éjjel. Ez azonban még messze volt. Kár, hogy nem olyan szakadékot választottunk, amelyből láthattuk volna a nagy Holdat, de most már késő!...
 Pontosan dél. Az árnyékok már nem rövidülnek; a nagy Hold keskeny sarló alakú lett, egyre inkább veszített fényéből, ahogy a Naphoz közeledett.
 A nagy Hold - alma, a Nap - meggy. Ha a meggy nem menne az alma mögé, nem lenne napfogyatkozás.
 A Holdon ez gyakori és nagyszerű benyomást kelt; a Földön ritka és jelentéktelen. Ott egy gombostűfej nagyságú árnyék (néha persze jó kilométernyi hosszú, de az bizony csak gombostűfej a Föld nagyságához mérten) végigfut a bolygón, esetleg városról városra, és néhány percet tölt mindegyikben. Itt azonban az árnyék elfödi az egész Holdat, vagy legtöbbször a felületének jelentős részét, így aztán órákig tart a teljes sötétség...
 A sarló egyre keskenyebb lesz és a Nap mellett már alig-alig látszik...
Most már teljesen eltűnt.
 Kimásztunk a szakadékból, és sötét üvegen keresztül a Napra bámultunk...
 Mintha valaki óriási, láthatatlan ujjal az egész fénylő tömeget belapította volna az egyik oldalán.
Most már csak fele látszik a Napnak.
Végül eltűnt utolsó darabkája is, és minden sötétségbe borult.
Hatalmas árnyék ért utol és borított el minket.
 De csakhamar eltűnik: látjuk a nagy Holdat és a csillagok sokaságát.
  Ez nem az előbbi óriási sarló: ennek sötét köralakja van, amelyet vakító bíborsugár fog át, bár sápadt az az oldala, ahol a Nap többi része elbújt.
 Igen, a hajnalpírt látom, amelyben valamikor a Földről gyönyörködtünk.
És a környéket is vérpiros bíbor önti el...
 Ezer meg ezer ember tekint ránk a Földről szabad szemmel és üvegen keresztül, tanulmányozzák a teljes holdfogyatkozást...
Drága szemek! Láttok-e bennünket?
 Amíg ezen búslakodtunk, a vörös koszorú egyenletesebb és szebb lett. Most már átfogja a nagy Hold teljes kerületét: ez a fél fogyatkozás. A Nap eltűntével ellentétes oldala elsápadt és felragyogott... Egyre fényesebb lesz és vörös gyűrűbe foglalt briliánsra emlékeztet...
 A briliáns a Nap egy szeletévé válik és a koszorú már nem látszik... Az éjszaka ismét nappalba megy át és múlik dermedtségünk. Az előbbi kép tűnik újra szemünk elé... Élénk beszélgetésbe kezdünk.
 - Kiválasztottunk egy árnyékos kis helyet s onnét végeztünk megfigyeléseket - mondtam az imént.
 De önök azt kérdezhetik: „hogyan tanulmányozták árnyas helyről a Napot?"
 Azt válaszolom: „Nem minden árnyas hely hideg és nem valamennyi megvilágított rész tüzesedik át. A talaj hőmérséklete főképpen attól függ, hogy mennyi ideig hevítette a Nap. Vannak területek, amelyek eddig árnyékban voltak, csak néhány órával azelőtt kerültek a Nap fénykörébe. Érthető, hogy hőmérsékletük nemhogy magas lenne, hanem nagyon is alacsony. Ahol árnyékot adó sziklák és meredek hegyek vannak, ott találunk olyan helyet, amelyre rásüt a Nap, tehát látni is lehet onnan, de azért hideg. Igaz, néha nem egy kőhajításnyira vannak, és mielőtt rájuk talál az ember, ugyancsak megizzad, az ernyő sem segít".
 A szakadékban rengeteg kő volt. Kényelemszeretetből és részben a testmozgás kedvéért elhatároztuk, hogy kihurcoljuk azokat, amelyek még nem hevültek át és egy minden oldalról nyitott megfigyelőhelyet építünk, amely megvéd bennünket a hőségtől.
Elhatározásunkat tett követte...
 Ilyen módon mindig ki tudtunk jönni rejtekünkből és a kőhalom közepén tanyázva lelkesen folytattuk megfigyeléseinket.
A kövek azonban átmelegedhetnek!
 Újakat hurcolhatunk ide, szerencsére elég sok van itt lenn; erőben sincsen hiány, mióta a Hold meghatszorozta.
 Ezt már napfogyatkozás után végeztük el, amelyet előtte nem is tartottunk biztosnak. Ezenkívül azonban a napfogyatkozás után hozzáláttunk, hogy meghatározzuk holdbéli tartózkodási helyünk szélességi fokát. Ez nem volt nehéz, figyelembe véve a napéjegyenlőséget (erre mutatott a fogyatkozás is) és a Nap magasságát, így tehát az északi szélesség 4o°-a alatt voltunk, azaz nem a Hold egyenlítőjén.
 Elmúlt dél, hét földi nap a Nap felkelte óta, amelynek nem voltunk tanúi! Valóban, óránk azt mutatja, hogy öt földi nap óta tartózkodunk a Holdon. Következésképpen kora reggel kerültünk a Holdra, a holdbéli nappal negyvennyolcadik órájában. Ezzel magyarázható, hogy felébredésünkkor a talaj nagyon hideg volt: a tizenötnapos éjszaka rettenetesen lehűtötte és még nem melegedhetett át.
 Elaludtunk felébredtünk. Mindig új meg új csillagok ragyogtak a fejünk felett. Ugyanazok a csillagok ugyanaz a minta, amelyet a Földről ismerünk. De a keskeny szakadék, amelyben elhelyezkedtünk, nem tette lehetővé, hogy egyszerre sokat láthassunk belőle. Nem is sziporkáztak a fekete mezőn, hanem huszonnyolcszor lassabban úsztak, mint ahogy eddig megszoktuk.
 Megjelent a Jupiter; holdjai itt szabad szemmel is láthatók, megfigyelhettük fogyatkozásukat. Eltűnt a Jupiter. Felgördült a Sarkcsillag. Szegény, Itt nincs fontol szerepe. Csak a nagy Hold nem kukkant be soha hozzánk a szakadékba ha ezer évig várunk is. Nem jön, mert örökre mozdulatlan. Csak akkor láthatjuk, ha mi mozgunk ezen a bolygón; akkor felkelhet és lenyugodhat... Erre a kérdésre még visszatérünk...
Nem lehet folyton aludni! Terveket szőttünk.	
- Éjszaka kimegyünk a szakadékból, de nem rögtön napnyugtakor, amikor a talaj még forró, hanem jó néhány óra múltán. Felkeressük a házunkat is és megnézzük, mi történt ott? Nem követett-e el valami csínyt a Nap? Azután útnak indulunk a nagy Hold fényénél és elgyönyörködünk benne.
 Eddig fehér felhőhöz hasonlónak láttuk; éjszaka megpillantjuk teljes szépségében, teljes ragyogásában és minden oldalról, mivel gyorsan forog, és nem láthatjuk tovább huszonnégy óránál, azaz a holdbéli napnak csak jelentéktelen részéig.
 A nagy Hold - a Föld - épp úgy változásokon megy keresztül, mint az a Hold, amelyet azelőtt a távolból figyeltünk ábrándozó kíváncsisággal.
 Ahol mi vagyunk, ott délben újhold vagy újföld van; naplementekor az első negyed; éjszaka telihold; napfelkeltekor pedig az utolsó negyed.
Itt az éjszakák, sőt a nappalok is holdasak. Ez nem rossz, de csak addig, amíg a Földről látszó féltekén vagyunk; ha átmegyünk a Hold másik oldalára, nincs többé éjszakai fény. Nincs mindaddig, amíg azon a szerencsétlen, de egyúttal oly titokzatos féltekén maradunk. Titokzatos a Földnek, mert soha nem látható, ezért érdekli annyira a tudóikat is. Szerencsétlen azért, mert lakosai - ha ugyan vannak - nem élvezik az éjszakai égitestet és a nagyszerű látványt.
Tulajdonképpen vannak-e lakók a Holdon? Milyenek lehetnek?
Hasonlítanak-e ránk?
 Eddig nem találkoztunk velük, de nehéz is lett volna, hiszen úgyszólván egy helyben ültünk és inkább tornával, mintsem a környezet tanulmányozásával foglalkoztunk. Kiváltképpen érdekes az ismeretlen félteke, melynek fekete égboltozatát éjszakánként mindig tömérdek csillag borítja. Legnagyobb részük szabad szemmel nem látható, annyira apró. Gyengéd fényüket nem változtatja meg a légkör sokszoros fénytörése és nem nyomja el a hatalmas Hold erős fénye.
 Vannak-e ott bemélyedések, amelyekben összegyűlnek a gázok, folyadékok és a holdbéli lakosság? Ilyesmiről beszélgetve töltjük az időt, amíg az éjszakát és a naplementét várjuk. Türelmetlenek voltunk, ámbár nem nagyon unatkoztunk. Nem feledkeztünk meg a faolajjal folytatott kísérleteinkről sem, amelyekről már korábban beszélt a fizikus.
 Arról van szó, hogy óriási méretű cseppeket sikerült nyernünk. Ha vízszintes felületről ejtettük le őket, az olajcseppek alma nagyságúra nőttek. Ha hegyes tárgyról, akkor sokkal kisebb csepp képződött.
 A kiöntő nyíláson keresztül az olaj vagy két és félszer olyan lassan folyt ki, mint azonos körülmények közt a Földön.
 A hajszálcsövesség jelensége hatszoros erővel mutatkozott, így az olaj az edény szélén vagy hatszor erősebben emelkedett az átlagszint fölé. Kis pohárkában az olaj csaknem gömbalakot vett fel, amely egy kicsit nyomott volt.
 Nem feledkeztünk meg gyarló bendőnkről sem. Minden öt-hat órában étellel és itallal erősítettük magunkat.
 Szorosan záródó szamovár volt velünk, és gyakran kortyolgattuk a kínai teafű levét.
 Persze nem tudtuk a szokott módon elkészíteni, a szén és a fa égéséhez levegő kell; egyszerűen kicipeltük a napra és körülraktuk jól áttüzesedett apró kavicsokkal. Hamarosan elkészült anélkül, hogy forrt volna. A gőznyomástól a forró víz nagy erővel tört elő a nyitott csapból, mert a légnyomás nem tartott egyensúlyt a gőzzel.
 Nem túlságosan kellemes ilyen teát inni, az ember kegyetlenül megégethette magát. Úgy spriccelt a víz minden irányba, akár a robbanó puskapor.
 Ezért aztán előre betettük a tealeveleket a szamovárba, hagytuk jól felmelegedni, azután kivettük a kövek közül és megvártuk, amíg lehűl. Végül már úgy ihattuk a kész teát, hogy nem égettük meg vele a szájunkat. De még ez az aránylag hideg tea is észrevehető erővel tört ki a csapon és lanyhán pezsgett a pohárban és a szájunkban, akár a szódavíz.
 
ROHANUNK A NAP UTÁN

Hamarosan bealkonyodik.
 Megfigyeltük, ahogy a Nap egy hegycsúcsot érint. A Földön szabad szemmel tanulmányozhatnánk ezt a jelenséget. Itt nem lehet, mert nincsen levegő vagy vízgőz. Ezért a Nap semmit nem veszít kékségéből, hő- és fényerejéből. Sötét üveg nélkül csupán futó pillantást vethettünk rá. Milyen más ez, mint a földi napkelte és napnyugta bíbor meg sápadt fénye!...
 Alámerült a Nap, szép komótosan. Már harminc perc telt el, mióta először érintette a horizontot, de még a fele sem tűnt el.
 Pétervárott vagy Moszkvában a naplemente nem tart tovább három-öt percnél; a trópusokon mintegy két perc; csupán a sarkokon tarthat több órát.
 Végre lebukott a hegyek mögött a Nap utolsó cikkelye, mely fényes csillagnak látszott.
Alkonypír itt nincsen.
 Helyette körös-körül az elég éles visszavert fényben fürdő sok-sok hegycsúcs és magaslat ragyogását látjuk.
 Ez a fény elegendő ahhoz, hogy hosszú órákra ne kerüljünk teljes sötétségbe, még ha a nagy Hold nem is világítana.
Egy magános csúcs lámpásként ragyogott harminc órán át.
De ez is kihunyt.
Csupán a nagy Hold meg a csillagok világítanak, már pedig ezek fénye elenyésző.
 Nyomban naplemente után, sőt valamivel később is a visszaverődő napfény még erősebb a nagy Hold fényénél.
 De most, amikor az utolsó hegycsúcs fénye is kihunyt, a nagy Hold - az éjszaka gazdája - lett úrrá a Hold felett.
Fordítsuk tekintetünket reá.
 Felülete vagy tizenötször nagyobb a Földről látható Holdénál, amely, mint már mondtam, úgy hatott a Földdel összehasonlítva, akár a meggyszem az alma mellett.
 Fényereje ötvenszer-hatvanszor nagyobb az általunk ismert Holdénál.
 Megerőltetés nélkül olvashattunk mellette; úgy rémlett, nem is éjszaka van, hanem valami fantasztikus nappal.
 Ragyogása miatt különleges ellenző nélkül nem láthattuk a csillagok apraját.
 Micsoda látvány! Üdvözlünk, Föld! Szívünk kínzóan vert; hol édes volt, hol keserű, részben jó volt, részben rossz. Megrohantak az emlékek...
 Milyen kedvesnek és titokzatosnak tűnik most ez a sokat szidott és unalmas Föld! Úgy látjuk, akár egy kék üveggel fedett képet. Ez az üveg - a Föld légtengere.
 Megpillantjuk Afrikát és Ázsia egy részét, a Szaharát, a Góbi-sivatagot, Arábiát! A szárazság és a felhőtlen ég országait! Nincs rajtatok egy folt sem: mindig nyitva álltok a holdlakó tekintete előtt. Csak akkor tűntek el ezek a sivatagok, amikor a planéta elfordul tengelye körül.
Formátlan fehér pamacsok és csíkok - ezek a felhők.
A szárazföld piszkossárgának vagy piszkoszöldnek látszik.
 A tengerek és az óceánok sötétek, de különböző árnya-latúak, ami valószínűleg attól függ, háborognak-e vagy nyugodtak. A hullámok taraján pedig báránykák játszanak talán, olyan habos a tenger. A vizet itt-ott felhők takarják, de nem mindegyik hófehér, bár szürke kevés van. Bizonyára jeges kristályporból álló felső rétegek fedik.
 A planéta két vége kiváltképpen tündököl: ott van a sarkvidéki hó és jég.
Az északi fehérség nagyobb és tisztább, mint a déli.
 Ha a felhők nem mozognának, nehéz lenne megkülönböztetni őket a hótól. Egyébként a hó legnagyobb része mélyebben fekszik a légtengerben, és ezért a havat borító kék szín sötétebb, mint a felhőkön.
 Kis hósziporkákat az egész planétán látunk szétszórva, még az egyenlítőn is, ezek a hegycsúcsok. Némelyik olyan magas, hogy a forróövi országokban sem kerül le róla a hósipka.
Itt az Alpok tündökölnek!
Ott a Kaukázus fennsíkjai!
Amott a Himalája gerince!
 A hófoltok állandóbbak, mint a felhők, de azért az évszakokkal azok is változnak, el-eltűnnek és újból megjelennek...
 Messzelátóval minden részletet jól kivehettünk... Hogy gyönyörködtünk bennük!
 Első negyed volt: a Föld sötét részét, amelyet gyengén világított meg a Hold, alig láttuk. Sokkal sötétebb volt a Hold sötét, hamuszínű részénél, amelyet a Földről látni.
 Megéheztünk. De mielőtt levonultunk a szakadékba, tudni akartuk, forró-e még a talaj. Leléptünk kőpadlónkról, amelyet már többször kicseréltünk, és agyonfűtött fürdőben találtuk magunkat. A forróság tüstént áthatolt a talpunkon... Sebesen visszahúzódtunk, úgy látszik, nem hűl le a talaj egyhamar.
 Ott ebédelünk a szakadékban, amelynek szélei most nem világítanak, de csillagot roppant sokat látunk.
 Minden két-három órában kimentünk és tanulmányoztuk a nagy Holdat, a Földet.
 Vagy húsz óra hosszat láthattuk volna teljes egészében, ha nem zavar planétánk felhőzete. Egyes helyeken a felhők csökönyösen ott maradtak és egészen kihoztak sodrunkból, jóllehet még reménykedtünk, hogy megláthatjuk a Földet, és valóban, meg is figyeltük, amint derültebbre fordult az idő.
 Öt napig rejtőztünk a Holdnak ebben a bemélyedésében és csak rövid időre, kis távolságra hagytuk el.
 A talaj lehűlt és az ötödik földi nap végén, vagyis a holdéjszaka közepén annyira áthűlt, hogy elhatároztuk: utazást teszünk a Hold hegyeiben és völgyeiben. Mélyebb helyeken tulajdonképpen nem is voltunk.
A Holdnak ezeket a sötét, hatalmas és mély térségeit „tengereknek” szokták nevezni, bár ez helytelen, mert vizet nem észleltek ott. Esetleg megtaláljuk ezekben a „tengerekben" és még alacsonyabb helyeken a víz, a levegő és a szerves élet nyomait, ami egyes tudósok szerint már régen eltűnt a Holdról! Van olyan feltételezés is, hogy valamikor volt rajta mindez, sőt talán ma is létezik valahol a mélységekben és szakadékokban. Volt víz és levegő, de felszívódott. Az évszázadok során elnyelte a talaj, vegyileg egyesült velük. Volt szerves élet is, egyszerű növényzet, kagyló, mert ahol víz és levegő van, ott penész is akad, az pedig az alacsonyrendű szerves élet kezdete.
 Ami fizikus barátomat illeti, azt gondolja, és ennek van is valami alapja, hogy a Holdon sohasem volt élet, sem víz, sem levegő. Ha volt is víz meg levegő, akkor is olyan magas hőmérsékleten, amely mellett mindenféle szerves élet lehetetlen.
 Bocsásson meg az olvasó, hogy fizikus barátom magánvéleményét mondtam el, amelyre semmi bizonyíték nincs.
 Világkörüli utunk végezetével kiderül majd, kinek van igaza.
 Felkaptuk tehát a poggyászt, amelyet az elfogyasztott ételek és italok már nem terheltek, elhagytuk a vendéglátó szakadékot és a fekete boltív egy helyben álló nagy Holdjának fényénél megindultunk lakóházunk felé.
 A zsaluk, a ház és a melléképületek fából készült részei szétmállottak és felületük megszenesedett a hosszantartó erős napsütés miatt. Az udvaron ott találtuk a vizeshordó maradványait. Szétvetette a gőznyomás, mert bedugaszoltuk és elővigyázatlanul kint hagytuk a tűző napon. A víz persze nyomtalanul elpárolgott. Tornácunk előtt üvegszilánkokra bukkantunk: széttört a lámpa, amelynek foglalata könnyen olvadó fémből készült, így aztán megolvadt, az üveg pedig lehullott. A ház belsejében kevesebb kárt találtunk: a vastag kőfalak megvédtek. A pincében minden ép maradt.
 Magunkhoz vettük a pincéből a legszükségesebbet, nehogy éhen és szomjan haljunk, azután elindultunk hosszú utunkra a Hold sarka felé és a másik titokzatos féltekére, amelyet ember még nem látott.
 - Ne fussunk a Nap után nyugat felé? Azután elfordulhatunk valamelyik sark irányába - kérdezte a fizikus. - Így két legyet ütünk egy csapásra: elérjük a sarkot és a nagy Hold nélküli féltekét, és megmenekülünk a rettenetes hidegtől is. Ha nem maradunk el a Naptól, akkor az általa felmelegített, tehát változatlan hőmérsékletű területeken futhatunk. Saját belátásunk szerint változtathatjuk is a hőmérsékletet: ha közeledünk a Nap felé, emelhetjük, ha elmaradunk tőle, lehűthetjük. Ez kiváltképpen azért jó, mert a sarkokhoz közelítve az átlaghőmérséklet alacsony.
 - Jó, jó, de hát lehetséges ez? - kételkedtem fizikusom különös elméletében.
 - De még mennyire - válaszolta. - Gondold csak meg, milyen könnyű a futás a Holdon, és milyen lassan mozog látszólag a Nap. A valóságban a Hold legnagyobb szélességi köre mintegy 11 000 kilométer. Ezt a távolságot kell lefutni, földi nyelven kifejezve harminc nap vagyis hétszáz óra alatt, hogy ne maradjunk le a Naptól. Óránként tehát tizenöt és fél kilométert kell megtennünk.
 - Tizenöt kilométert a Holdon! - kiáltottam fel. - Csak megvetéssel tekinthetek erre a számra.
- No, majd meglátod.
- Játszva lefutunk kétszer annyit - folytattam, gondolatban felidézve közös tornagyakorlatainkat. - És akkor minden tizenkét órában ugyanannyit alhatunk is...
 - Mások a szélességi körök - magyarázta a fizikus -, minél közelebb kerülünk a sarkhoz, annál kisebbek. És mert mi éppen a sarkon akarunk keresztülmenni, egyre lassabban futhatunk, anélkül, hogy a Naptól elmaradnánk.
A sarkvidéken a hideg megakadályoz ebben: minél inkább közeledünk a sarkhoz, annál jobban kell közelednünk a Naphoz, hogy ne fagyjunk meg, tehát azokhoz a helyekhez, amelyek ámbár sarkiak, de tartósan világítja meg őket a Nap. A sarkvidéki Nap alacsonyan áll a horizont felett, azért a talaj összehasonlíthatatlanul kevésbé melegszik át, úgy hogy még napnyugtakor is csak langyos. Minél közelebb kerülünk a sarkhoz, annál közelebb kell lennünk a naplementéhez, hogy lehetőleg tartsuk az azonos hőmérsékletet.
- Jó, menjünk nyugatra!
 Siklunk, mint az árnyak, mint a kísértetek, lábunkkal hangtalanul érintjük a kellemesen langyos talajt. A nagy Hold majdnem kigömbölyödött és vakító fényesen világít. Elbűvölő látvány volt: mintha a szélek felé vastagodó kék üveg fedné, mert minél közelebb kerül a szélekhez, annál sötétebb. A széleken már nem látszott sem szárazföld, sem víz, sem a felhők alakja.
 Most a szárazföldben bővelkedő féltekét látjuk: tizenkét óra múlva ellenkezőleg lesz, a vízben gazdagot, szinte csak a Csendes Óceánt fordítja felénk. Ez rosszul tükrözi vissza a napfényt és azért, ha nincsenek erősen világító felhők, meg jég, a nagy Hold nem lesz olyan fényes, mint most.
 Könnyedén szaladunk fel a dombokra és még könnyedebben futunk le róluk. Olykor árnyékba vonulunk, ahonnan több csillagot látunk. Egyelőre csak alacsony halmok akadnak az utunkba. De a legmagasabb hegy sem akadály, mert itt az egyes helyek hőmérséklete nem függ magasságuktól: a hegycsúcsok épp olyan melegek és hómentesek, akárcsak az alacsonyan fekvő völgyek...	
 Az egyenetlen térségek, kiszögellések, szakadékok a Holdon nem félelmetesek. A terepegyenetlenségeket és a szakadékokat - ha nem szélesebbek 20-30 méternél - egyszerűen átugorjuk; ha pedig nagyon mélyek és járhatatlanok, akkor igyekszünk megkerülni vagy megkapaszkodunk a meredélyeken és a kiszögelléseken vékony zsinegek, kampós végű botok és szöges cipőnk segítségével.
 Ha eszükbe idézik csekély súlyunkat, mindent megértenek.
 - Miért nem megyünk az egyenlítő felé, hisz ott még nem jártunk? - kérdeztem.
- Mehetünk arra is - helyeselt a fizikus.
És tüstént útirányt változtattunk.
Túlságosan gyorsan szaladtunk, és ezért a talaj egyre melegebb lett. Végül már nem tudtunk futni a hőségtől, mert olyan helyre érkeztünk, amelyet erősen áthevített a Nap.
 - Mi lenne - kérdeztem -, ha nem törődve a hőséggel ugyanilyen sebességgel futnánk tovább, ugyanebben az irányban, nyugat felé?
 - Körülbelül hét földi nap múltán megpillantanánk először a napsütötte hegycsúcsokat, azután magát a Napot is, amint felkel nyugaton.
 - Hát ott jön fel a Nap, ahol különben lenyugszik? - kételkedtem.
 - Úgy van. Ha mesebeli szalamandrák lennénk, amelyeket nem fog a tűz, saját szemünkkel láthatnánk ezt a jelenséget.
 - És a Nap csak feltűnik meg újból elbújik, vagy a megszokott módon jön fel?
 - Ha tizenöt és fél kilométernél sebesebben futunk, tegyük fel az egyenlítőn, akkor a Nap látszólag nyugatról keletre fog haladni, ott is megy le, mert megelőzzük. De ha megállunk, nyomban rendesen mozog majd.
 - És ha éppen tizenöt és fél kilométert futunk óránként, akkor mi lesz? - kíváncsiskodtam.
 - Akkor a Nap megáll az égen, és a nappal vagy az éjszaka sohasem ér véget.
- Meg lehet mindezt tenni a Földön is? - kérdezősködtem tovább.
- Igen, ha tudsz a Földön óránként ezerhatszáznegyven kilométert vagy többet futni, utazni vagy repülni.
 - Micsoda? Tizenötször gyorsabban, mint a vihar vagy az orkán? Hát erre nem vállalkozom... azaz elfelejtettem; nem vállalkoznék.
 - Igazad van! Ami itt könnyen megy, az odaát a Földön - a fizikus a nagy Holdra mutatott - teljesen elképzelhetetlen.
 Így vitatkoztunk a köveken üldögélve, mert futni nem tudtunk a hőség miatt, amint azt már említettem.
A kimerültségtől rövidesen elaludtunk.
 Kellemes hűvösség ébresztett. Fürgén felpattantunk és négyméteres ugrásokkal futásnak eredtünk nyugat felé, az egyenlítő irányában.
 Talán emlékeznek rá; megállapítottuk, hogy a házunk a 40-es szélességi fokon fekszik, jókora távolságra az egyenlítőtől. De ne gondolják azt, kérem, hogy a Holdon ugyanolyan hosszú a szélességi fok, mint a Földön. Ne felejtsék el, hogy a Hold úgy aránylik a Földhöz, mint a meggyszem az almához, így egy holdszélességi fok csupán mintegy harminc kilométer, míg a földi - száztíz.
 Közeledtünk az egyenlítőhöz. Erről meggyőződhettünk többek közt abból is, hogy a mély hasadékok hőmérséklete, amelyekben a középhőmérséklet uralkodik, egyre emelkedett és amikor elérte az 50 Reaumur fokot, ezen meg is állapodott, sőt azután csökkent is, ami arra mutatott, hogy a másik féltekére értünk.
 Csillagászatilag pontosabban is megállapítottuk tartózkodási helyünket.
 De még mielőtt áthaladtunk az egyenlítőn, számos hegyet és száraz „tengert" láttunk.
 A holdbéli hegyek alakját jól ismeri a földi lakos Többségük kerek, közepén völgykatlannal.
  A katlan nem mindig üres, nem mindig új kráter. Gyakran még egy hegy emelkedik a közepén, szintén mélyedéssel, újabb kráterrel, amely igen ritkán működik; belül, egészen a fenekén, láva vöröslik.
 Csak nem ezek a vulkánok szórták ki valamikor régen azokat a köveket, amelyeket olyan gyakran találunk? Eredetük mással nem magyarázható.
 Kíváncsiságból a vulkánok legszélén futottunk el. Belenéztünk a kráter belsejébe és kétszer is láttunk csillogó, hullámzó lávát.
 Az egyik hegycsúcs felett magas, hatalmas fénykévét vettünk észre. Valószínűleg vörösre hevült kövek világítottak. Esésüktől rezgett a talaj, ezt éreztük itt olyan könnyű lábunkkal is.
 Az oxigénhiány vagy más ok miatt, de nem oxidálódott fémek és ásványok kerültek elénk, a leggyakrabban alumínium.
 Az alacsony és egyenletes térségekben, a száraz „tengerek"-ben néhol - a fizikus meggyőződése ellenére - kétségtelenül víz szánalmas nyomai láthatók. Szerettük az ilyen síkságot, ahol lábunk nyomán felszállt a por. Olyan gyorsan futottunk, hogy a por elmaradt mögöttünk és azon-nyomban leülepedett. Nem kapta fel a szél, nem szórta az arcunkba. Szerettük azért is, mert köves helyen bevertük a sarkunkat. Itt azonban a por puha szőnyeg vagy gyep gyanánt szolgált. A hordalékos réteg nem akadályozott a futásban, olyan vékony volt, csupán néhány hüvelyk vagy vonalnyi.*
* Régi, igen kis hosszmérték. Hüvelyk = 25,4 mm, vonal = 2,4 mm.
 A fizikus a távolba mutatott. Jobbról mintha tábortüzet pillantanék meg, minden irányban szerteszórja vörös szikráit, amelyek szép ívben hullanak le.
 Érdemes vargabetűt csinálnunk, hogy magyarázatot találjunk erre a jelenségre.
 Mikor odaértünk, többé-kevésbé izzó vasdarabokat találtunk szétszórva. A kisebbek már lehűltek, a nagyok még vörösen izzottak.
 - Meteorvas - szólalt meg a fizikus, és kezébe vett egy kihűlt meteorkövet. - Ilyen darabok a Földre is hullanak, gyakran láttam hasonlót múzeumban.
 Csakhogy helytelen ezeknek az égi köveknek, illetve testeknek az elnevezése. Kiváltképpen alkalmazhatatlan itt a Holdon, ahol nincs levegő. Itt nem is látszanak addig, amíg nem ütődnek gránittalajhoz és át nem izzanak attól, hogy mozgásenergiájuk hővé alakul. A Földön azonnal észlelhetők, amint légtérbe érnek, mert a levegővel való súrlódás miatt felizzanak.
 Az egyenlítőn áthaladva úgy határoztunk, hogy az Északi-sark felé vesszük az irányt.
Meglepő sziklákra és kőhalmokra bukkantunk.
 Formájuk és helyzetük elég merész volt. Effélét nem láttunk a Földön.
 Ha áthelyeznénk őket az önök planétájára, rettenetes robajjal összedőlnének. Különös alakjuk itt kis súlyukkal magyarázható, emiatt nem dőlhetnek össze.
 Vágtattunk és vágtattunk, egyre inkább közeledtünk a sarkhoz. A hasadékok hőmérséklete egyre csökkent. A felszínen nem éreztük ezt, mert fokozatosan utolértük a Napot. Hamarosan elénk tárult a nyugati napkelte csodálatos látványa.
Nem futottunk gyorsan, nem volt rá szükség.
 Már nem mentünk le aludni hasadékokba, mert nem vágytunk hidegre, ott ettünk és ittunk, ahol megtelepedtünk.
 Összefüggéstelen ábrándokba merülve elszunyókáltunk útközben is. Nem kell ezen csodálkozni, ha tudjuk, hogy ilyesmi előfordul a Földön is, annál inkább lehetséges ez itt, ahol állni ugyanannyi, mint ott feküdni (már ami a súlyt illeti).

HOLDAS AZ ÉJSZAKA. MEGFAGYUNK

 A nagy Hold egyre lejjebb szállt, hol gyengébben, hol erősebben világított ránk s a holdbéli tájra. Fénye aszerint változott, hogy felénk fordított oldalán a szárazföld vagy a tenger volt nagyobb, és attól is függött, milyen felhős volt légköre.
 Időnként érintette a látóhatárt és letűnt mögötte. Ez azt jelentette, hogy elértük a másik féltekét, amely nem látszik a Földről.
 Vagy négy óra múlva egészen eltűnt, csupán néhány hegycsúcsot láttunk, amelyet megvilágított. De ezek is kihunytak. Csodás volt ez a sötétség. És az a tömérdek csillag. Csak kitűnő messzelátóval lehet ennyit látni a Földről.
 Kellemetlenül hat azonban élettelenségük, mozdulatlanságuk, amely még a trópusok kék egének mozdulatlanságán is messze túltesz.
És a fekete háttér is nyomasztó.
Mi fénylik olyan erősen a távolban?
 Fél óra múlva rájövünk, hogy hegycsúcsok. Egyre újabb csúcsok ragyogtak fel.
 Fel kell másznunk a hegyre. A fele fénylik. Ott a Nap! De mire felrohanunk, már sötétségbe burkolózott, és nem láttuk róla a Napot.
Úgy látszik, itt megy le a Nap.
Nekiiramodtunk.
Úgy repülünk, mint a kilőtt nyílvessző.
 Nem kéne így sietnünk, úgyis meglátnánk a nyugaton kelő Napot, ha 5 kilométert tennénk meg óránként, vagyis ha nem futnánk - milyen futás ez? - hanem mennénk.
Azért mégiscsak sietünk!
És elénk tárul a csoda!...
Nyugaton ragyog a felkelő csillag.
 Gyorsan növekszik... Már látszik a Nap széles karéja. Most az egész Nap! Emelkedik, elválik a horizonttól. Feljebb és feljebb száll!
 És mindez csak nekünk, akik odarohanunk hozzá. A mögöttünk maradt hegycsúcsok egymás után sötétbe borulnak.
 Ha nem látnánk mozgó árnyainkat, az illúziónk teljes lenne.
 - Elég volt, elfáradtunk! - tréfált fizikusom a Nappal. - Nyugovóra térhetsz.
 Letelepedtünk és kivártuk azt a percet, amíg a Nap a szokott módon lemegy, eltűnik a szemünk elől.
Vége a komédiának!
Ledőltünk és mély álomba merültünk.
 Ébredés után megint követtük a Napot. Most nem siettünk, csupán melegére, fényére vágytunk, de többé nem engedtük szem elől. Hol felemelkedett, hol leereszkedett de állandóan az égen volt és melegített bennünket Mikor elég magasra hágott, elszunnyadtunk s mire felébredtünk igyekezett elbújni a huncut, de mi megzaboláztuk idejében és arra kényszerítettük, hogy újból feljöjjön.

Közeledtünk a sarkhoz!
 A Nap olyan alacsonyan áll és az árnyékok oly hatalmasak, hogy kilel a hideg, mialatt átfutunk rajtuk. Egyébként is meglepő a hőmérsékletek ellentéte. Egy-egy kiemelkedő rész úgy áthevült, hogy közelébe se lehet menni, azokon a helyeken viszont, ahol tizenöt földi nap óta árnyék volt, reuma kockázatát kell vállalnunk, ha átfutunk. Ne felejtsék el, hogy a Nap innen nézve szinte a horizonton fekszik és a kövek felületét kétszer olyan erővel melegíti, mint a fejünk felett levő földi Nap. Természetesen a Föld sarkvidékén ez nem így van, mert a napsugarak erejét csaknem elnyeli a légkör tömege, ezenkívül ott nem is süt olyan hosszú ideig egy helyre. Bár a Nap ott sem nyugszik le, minden huszonnégy órában körbehaladva más és más oldalról világítja meg a köveket.
Így fest a helyzet.
 Önök azt mondják: „Hát a hővezetés? Hiszen egy kő vagy hegy melegét elnyeli a hideg, köves talaj?" - Néha elnyeli - felelem -, amikor a hegy összefüggő egészet alkot a szárazfölddel. Itt a gránittömbök többsége azonban, bármilyen nagy is, egyszerűen ott hever és csupán háromnégy ponton érintkezik a talajjal vagy más halommal. E pontokon át a meleg igen lassan, mondhatnánk észrevétlenül távozik. S tömegük csak melegszik, egyre csak melegszik; olyan gyenge a hőveszteség.
 De nem ezek a kövek okoztak nekünk bajt, hanem az árnyékban fekvő, erősen lehűlt völgyek. Akadályoztak abban, hogy megközelítsük a sarkot, minthogy minél közelebb jutottunk, annál több lett a nagy és áthatolhatatlan árnyékos rész.
 Még ha észrevehetőbbek lennének az évszakok, de itt úgyszólván nincsenek is. Nyáron a Nap a sarkon nem emelkedik feljebb 5 foknál, ugyanakkor a Földön ez az emelkedés ennek ötszöröse.
 De hogyan is várhatjuk ki a nyarat, amely talán módot ad, hogy nagy üggyel-bajjal elérjük a sarkot?
 Így tehát ugyanabban az irányban mozgunk a Nap után és kört, helyesebben spirált írunk le a Holdon a sark körül, újból eltávolodunk ettől a fagyos helytől és az itt-ott elszórt forró kövektől.
 Nem akarunk sem megfagyni, sem megsülni!... Egyre messzebb kerülünk... Mind melegebb lesz... El kell maradnunk a Naptól, hogy meg ne gyulladjunk. Futunk a sötétségben. Egy ideig világos hegygerincek ragyognak, de lassan elmaradnak. Most könnyebben szaladunk, sok mindent elfogyasztottunk a csomagunkból.
 Kisvártatva meglátjuk a nagy Holdat, melyet mozgásra kényszerítettünk.
- Itt van.
- Üdvözlünk, drága Föld!
Szívünkből megörültünk neki.
Elvégre is, mennyi ideig távol voltunk tőle!
 Még hosszú órák teltek el. Jóllehet ezt a vidéket, ezeket a hegyeket sohasem láttuk, nem keltették fel kíváncsiságunkat, egyhangúaknak éreztük őket. Mindent untunk, mindezt a sok csodát! Elszorult a szívünk. A gyönyörű, de elérhetetlen Föld látványa fájdalmas emlékeket kavar fel bennünk: a pótolhatatlan veszteségekét.
Bárcsak elérnénk már a házunkat!
Aludni sem tudunk!
 De a házban is mi vár ránk? Ismerős, de élettelen tárgyak, amelyek még jobban megsebzik szívünket.
 Miért szakadt ránk ez a bánat?... Azelőtt nem éreztük. Akkor elfeledtette a környezet érdekessége, amely még az újdonság ingerével hatott.
 Hamar haza, hogy legalább ezeket a halott csillagokat és a gyászos eget ne lássuk!
 Közel kell lennie a házunknak. Csillagászatilag meghatároztuk ezt, de csak nem találjuk az udvart, sőt meg sem ismerjük a tájat.
Járkálunk és keressük.
Ide-oda bámulunk! Nincs sehol.
Kétségbeesésünkben leülünk és elbóbiskolunk.
A hideg riaszt fel.
Elővesszük az ennivalót, de már alig van.
Futásban kell menedéket keresnünk a hideg elől.
 Még véletlenül sem bukkanunk olyan szurdokra, ahol menedéket találnánk.
 Újból futunk a Nap után. Futunk, akár a szekérhez bilincselt rabok! Folyton futni fogunk!
 Dehogy folyton! Már csak egyetlen adag ennivalónk van.
 Majd leragad a szemünk. A hideg miatt testvériesen egymáshoz simulunk.
 És hova tűntek azok a szakadékok, amelyek mindig elénk kerültek, amikor nem volt szükség rájuk?
 Nem aludtunk soká. Még erősebb hidegre ébredtünk. Könyörtelen, zord hideg! Három órát sem engedett aludni. Kialvatlanul, összetörtén ébredtünk.
 Fáradtak voltunk, elgyengített a bánat, az éhség és a fenyegető fagy. Most már nem tudtunk olyan gyorsan futni, mint azelőtt.
Rettenetesen fáztunk.
 Hol én bóbiskoltam el és a társam vigyázott, hol ő, és akkor én tartottam vissza a halálos álomtól, miután megmagyarázta, hogy a szörnyű, utolsó elalvás biztos halál.
 Támogattuk és biztattuk egymást. Ahogy most felidézem, még a gondolata sem merült fel annak, hogy elhagyjuk egymást és kitoljuk végóránkat.
 A fizikust elnyomta az álom és közben a Földről beszélt. Átöleltem, hogy testem melegéből neki is jusson...
 Csábító képek kísértettek: meleg ágy, kandallótűz, étel és bor... Körülvesznek az otthoniak... Odajönnek hozzám, sajnálnak...

ÉBREDÉS

 Álom ez, csak álom. Kék ég, hó a szomszéd ház tetején... Egy madár száll rá... Ismerős arcok... A doktor... Mit mond?...
 Teljes kimerültség, folytonos alvás, veszélyes állapot... Nagyon lefogyott... Nem baj! A légzése javult... Érzékelőképessége helyreállt... A veszély elmúlt.
 Körülöttem, bár látszik rajtuk a sírás nyoma, örvendező arcok...
 Röviden szólva, hagymázas álmomból ébredtem fel. A Földön feküdtem le és a Földön ébredtem fel, a testem itt maradt, csak képzeletemben jártam a Holdon.

 Egy darabig még kísértett a lázálom: kérdezősködtem a fizikusról, a Holdról beszéltem, csodálkoztam, hogy kerültek ágyam mellé a barátaim. Összekevertem a földit az égivel: egyszer azt hittem, a Földön vagyok, másszor azt, hogy visszatértem a Holdra.
 A doktor azt mondta, ne vitatkozzanak velem és ne ingereljenek fel... Féltek, hogy megőrülök.
 Nagyon lassan tértem öntudatra, teljes gyógyulásom még tovább tartott.
 Mondanom sem kell, hogy fizikus barátom roppantul meglepődött, amikor felgyógyulásom után elmeséltem neki ezt a történetet. Ö tanácsolta, hogy írjam le és kissé bővítsem ki magyarázataival.