Chavalier - Vérvonal
Aedalon, a legendák földje. Hol hófödte hegycsúcsok karmai tépnek sebet az ég kékjébe, s rohanó folyók szelik a termékeny földeket. Hol végeláthatatlan rengetegek, zöldellő rétek, dögletes mocsarak, s forró sivatagok váltják egymást.
Hol sós hullámok ostromolják lankadatlanul a partokat. Ez a föld Aedalon, a változás földje. Emberek, elfek, törpék, orkok, goblinok és számtalan más teremtmény otthona. Állandó háborúk, cselszövések, s intrikák, az acél és a mágia világa.
De nem volt ez mindig így. A birodalmak legrégebbi könyvtárainak mélyén porosodik még néhány tekercs, melyek egy ősi legendáról, s egy fenyegető jóslatról regélnek.
Tízezer évvel ezelőtt, mikor még a tündék is fiatalok voltak, az Ősök uralták e világot. Rabszolgaságba vetettek minden gondolkodó lényt. Uralmuknak egy példátlan esemény vetett véget. A történelem során először, s egyben utoljára minden intelligens nép egy cél érdekében egyesítette erejét. A tündék hőse, Aeryn Halufaé által vezetett felkelés elsöpörte az Ősök évezredes birodalmát.
Az Ősökből Kitaszítottak lettek, s szinte teljesen kiirtották e kegyetlen népet.
A legenda nem szól arról, hogy a győzelem után azonnal kitört az öldöklő háború a rivalizáló ősi ellenségek között. A közös veszély elmúltával ismét előkerültek a régi ellentétek. Az emberek, tündék, törpék, s egyéb jóravaló népek szövetsége eredményesen védekezett a goblinoid hordákkal szemben. Mára a szövetség megszűnt létezni, egymással marakodó kisebb birodalmakra esett szét. Az Ősök története pedig legendává, majd mítosszá vált. Kevesen vannak, kik tudják, hogy mindez megtörtént, s még kevesebben ismerik és hisznek azon jóslatban, miszerint a veszély még nem múlt el.
A jövendölés szerint a Bíbor Sárkány évében királyi vérből születik egy gyermek, ki a Kitaszítottak leszármazottja. Ő lesz az, ki örökre megváltoztatja Aedalon világát, s visszaszerzi az Ősök örökségét.
Prológus
Villám hasított az éj fekete palástjába. A korábban békés felhők megmutatták igaz arcukat, sötéten nyújtóztak a táj fölé, eltakarva holdat, s csillagot. Vad, haragos dühvel lovagolták meg a viharos szelek hullámait. Újra és újra egymásnak rontottak villámot szórva egymásra, s a világra. Végül kissé elcsendesedve kiengedték terhüket. Lassú eső kezdte áztatni a sűrű rengeteg mélyén rejtőző kunyhót. Az emberkéz által épített menedék valaha egy kószáé, vagy talán egy vadászé lehetett.
A korhadt gerendák mohón nyeldekelték az esőcseppeket. A tető valami megmagyarázhatatlan csodának köszönhetően még képes volt dacolni a játékos szelekkel, pedig azok mindent megpróbáltak, hogy letépjék.
Az elemek által megtépázott erdei kunyhóból vajúdás hangja szűrődött ki. A férfi az ablakon keresztül kibámult a sötét éjszakába. Arcán aggodalom, szemében szomorúság és fájdalom ült.
- Thorasra! Mi tart ilyen sokáig?! - fakadt ki hirtelen.
Kesztyűs kezével beleöklözött a falba, mire faforgácsok repkedtek szerteszét. Idegesen járkálni kezdett fel s alá a szobában. Egyszerű utazóruhát viselt, hogy elfedje kilétét, de testtartása árulkodó maradt. Fekete utazóköpenye lobogva követte izmos testének minden mozdulatát. A kardját rejtő hüvely többször is nekicsapódott a korhadt asztal lábainak, segítve az enyészet által megkezdett munkát.
Hirtelen azon kapta magát, hogy csupán saját döngő lépteit hallja. Fülelni kezdett, és meghallotta az oly régóta áhított hangot, egy csecsemő erőteljes sírását.
Az ajtó nyikorogva tárult ki és egy ibolyaszínű köpenybe öltözött korosodó férfi lépett ki rajta, kezében egy bepólyált csecsemőt tartva.
- Fiú, felség - szólalt meg érces hangján. - Erős és egészséges.
A király boldogan vette el kedvenc mágusától elsőszülött fiát. Rámosolygott a csöppségre, ám arcára hirtelen kiült a néma döbbenet. Soha nem látott még oly kék szemeket, mint fiáé. Az izzó tekintet érdeklődve fürkészte a meglepett férfi arcát.
- Khm… felség, Roland király! - köszörülte meg torkát a mágus.
- Mi az? - ocsúdott fel hirtelen a király. - Mi a baj Archon?
- Én nagyon sajnálom felség, de Virginia királynő nem….
- Meghalt? - kérdezte Roland megtörten.
- Még nem királyom, de az éjszakát nem éli túl. Beszélni szeretne önnel.
Roland belépett a hálószobába. Tekintetét végighordozta a szoba minden szegletén, majd megállapodott az ágyon, ahol szeretett felesége feküdt.
- Te vagy az, Roland? - hallatszott az erőtlen kérdés.
Roland hallgatott, képtelen volt bármit is mondani.
- Gyere közelebb és hozd a fiúnkat is.
Karjában a gyermekkel leült az ágyra és felesége tengerkék szemébe nézett.
- Meg fogsz gyógyulni. Tudom.
- Nem! Meghalok, és ezt te magad is tudod. Ne nehezítsd meg a dolgomat! Kérlek, vigyázz Terrienre, nem juthat az „Ő” kezére. Ígérd meg!
- Esküszöm, szerelmem. Az életem árán is megakadályozom.
- Tudom - mosolyodott el Virginia. Szeretetteljesen megsimogatta férje borostás arcát. - És most menjetek! Érzem, közelednek. Menjetek, amíg nem késő.
- Szeretlek Virginia. Kérlek ne…
- Én is szeretlek Roland. Ég veled. Vigyázz a gyermekünkre.
A király teljesen elmerült felesége gyönyörű szemeiben, kezét a kezébe fogta. Ahogy a szempár üvegessé vált, s a kecses ujjak sem szorították többé, érezte, hogy a szeretett nő lelkével együtt belőle is egy darab örökre eltávozott.
A faház erőteljesen megremegett, mire Archon rontott be az ajtón.
- Itt vannak fel… - Ekkor vette észre a halott királynőt. - Tudom, hogy ez nehéz felség, de össze kell szednie magát. Gondoljon a fiára!
Az elszánt, könnyáztatta tekintet, amivel találkozott elnémította a tapasztalt mágust. Roland gyöngéden lefektette az immár alvó csecsemőt az ágyra, majd előhúzta míves kardját. Itt az idő, hogy szembenézzen üldözőikkel.
Az ajtó berobbant, s beviharzottak rajta az első támadók. Fekete öltözékükben és fehérezüst álarcukkal a halál követeinek tűntek. Előhúzták gonosz, fekete pengéiket, majd rárontottak jövendő áldozataikra. Hárman a királyt támadták, míg két társuk a látszólag védtelen mágusra rontott. Roland könnyedén hárította az első csapást, majd egy hirtelen fordulat közben kioldotta köpenyét, mely beterítette az egyik orgyilkost. A férfi vakon hadonászva rontott előre, s közben felnyársalta szerencsétlen társát, ki nem vette észre időben. Ámokfutása nem tartott sokáig, mivel a király egyetlen jól irányzott rúgással a kandalló tüzébe lökte. A köpeny azonnal lángot fogott, szörnyű elmúlást okozva az orgyilkosnak. A harmadik támadó immáron óvatosabban közeledett a dühös királyhoz.
A mágust nem érte teljesen készületlenül a támadás. Ujjaival villámgyors ábrát írt a levegőbe, majd egy varázsszót kimondva, aktivizálta kőbőr varázslatát. Éppen időben ahhoz, hogy a lecsapó pengék ártalmatlanul pattanjanak vissza testéről. Mérhetetlen önuralommal készült következő varázslatára, miközben az orgyilkosok rendületlenül szurkálták és vagdosták, hogy kizökkentsék koncentrációjából. Mikor azonban a mágus végzett varázslatával, félelemmel telve bámulták a mosolygó mágust, és annak kezeit. Archon zavartalanul vigyorgott, kezeit nyugodtan táncoltatva a támadók előtt. Apró villámok cikáztak ujjai között játékosan előreugorva, hogy megégessék a két férfit. Egyszerre fordult a két álarcos fej, egyszerre bólintottak, és egyszerre kezdtek vad rohanásba, de mindkettejüket leterítette egy erőteljes villám. Füstölgő testeik még rángatóztak néhány pillanatig, majd végleg elnyugodtak.
A két férfi lassan körözött egymás körül, miden idegszálukkal az ellenfélre koncentrálva. Még az sem tűnt fel nekik, hogy a mágus nyugodtan figyelte a kibontakozó párharcot. Archon úgy érezte, meg kell adnia királyának az elégtételt, hadd végezzen ő üldözőik vezérével.
A Holdarc támadott először. Hirtelen előretört védekezésre kényszerítve a királyt, majd visszarántva pengéjét oldalra lépett, és egy erőteljes rúgást igyekezett ellenfele gyomrára bevinni. Fájdalmasan csalódott, mikor a védekezésre emelt penge átvágta csizmáját. Gyakorlott harcos lévén nem kapott a sebéhez, hanem folytatta támadását, kizárva minden fájdalmat a tudatából. Különös, zöld fénnyel izzó tőrét is előrántva egyre több és több csapást mért a királyra. Roland számára az orgyilkos még így sem volt ellenfél. Mithrill pengéje könnyedén hárította a kard és a tőr együttes csapásait. Megunva a játszadozást belekezdett az egyik leghatékonyabb támadó rutinba, amit még ifjúkorában tanult az akadémián. Most már ő támadott, és a Holdarc védekezett. Az orgyilkos minden idegszálával azon volt, hogy hárítsa a támadásokat. Igyekezett felfedezni valamilyen rendszert a király támadásaiban. Csapás jobbról, csapás jobbról, döfés, alsó vágás, csapás balról, csapás balról. Lassan sikerült ráállnia a rendszerre, és egyre könnyebben tudott védekezni. Pont, ahogy a király eltervezte. Mikor az orgyilkos jobb oldalára kapta pengéit, hogy hárítsa a soron következő csapást, kellemetlen meglepetés érte. Annyira belerázódott a rutinba, hogy későn vette észre a váltást. Gyorsabban mozdult, mint életében bármikor. A kardot tartó karja pozícióba lendült, hogy védje bal oldalát.
Csupán a földre koppanó kard és a markolatot szorító, csuklóból levágott kéz hangját hallotta. Mielőtt a fájdalom első hullámai elborították volna tudatát, elhajította tőrét, megkarcolva a király vállát. Ép kezével az oldalán lógó szütyőből előkapott egy apró onyx golyót, amit a földhöz vágott, és egy füstfelhő kíséretében eltűnt.
- Minden rendben felség? - lépett Archon a királyhoz.
- Csak egy karcolás, nem veszélyes… - válaszolta. - Azt hiszem, kissé szédülök. - tántorodott meg a király. Térdre rogyott, nehezen szedte a levegőt. Vállsebe pokolian fájt.
- Abyss kénköves poklára! - szitkozódott a mágus. Felkapta a tőrt, hogy közelebbről is megvizsgálja. A mágikus penge folyamatosan izzadta magából a mérget.
Kétségbeesetten hajolt a király fölé, s közben magát átkozta hogy mért nem ért a gyógyításhoz.
- Hogy érzi magát felség?
- Soha jobban öreg barátom - válaszolta remegő hangon. - Hagyj itt, és vidd a fiamat biztos helyre. Nekem itt a helyem Virginia mellett.
Megragadta a mágus kezét, majd mélyen a szemébe nézett.
- Tudod mi a dolgod. És most menj!
Archon magához vette az alvó Terrient és a király kardját, majd kántálni kezdett. A levegő megtelt feszültséggel. A szoba közepének képe hirtelen elmosódott, megvonaglott, végül össze-vissza görbült. Egy ezüstösen csillogó térkapu jelent meg, melynek túloldalán láthatóvá vált egy távoli domb képe.
- Ég önnel felség. Thoras kísérje útján.
Ezzel Archon átlépett a kapun, ami fokozatosan elhalványult, majd eltűnt.
Roland maradék erejét összeszedve az ágyhoz vonszolta magát. Átölelte feleségét és várta a megváltó sötétséget.
A távoli dombon felizzott a levegő, majd a megjelenő térkapun kilépett Archon, kezében a csecsemővel. Tekintetét a csillagokra vetette, majd néma fohászt küldött Thorashoz. Fáradt volt, energiatartalékai kimerülőben voltak. Mégis minden korábbinál jobban bele kényszerítette szellemét a mágia folyamába. Kántálása felerősödött, majd felgyorsult. Egy bagoly éppen le akart csapni egy lapuló egérre, mikor megérezte a levegő vibrálását. Azonnal elállt tervétől, majd felháborodott huhogással távozott.
Az erdei ház körül a levegő valósággal izzott, és remegett a kitörni készülő mágikus energiától. Lángoszlop csapott a magasba, melyet robbanás követett, s az erdei kunyhó megszűnt létezni. Helyén csupán néhány elszenesedett gerenda maradt.
Archon a kimerültségtől a földre rogyott. Arcát könnyek szántották. Elbukott. Életében először nem tudott megfelelni esküjének. Önmagát hibáztatta, hiszen előre kellett volna látnia az események bekövetkeztét.
Ekkor felsírt a kis Terrien. A mágus magához tért, s máris olyan gondolatok foglalkoztatták, hogy hogyan kell etetni, gondozni, felnevelni egy gyermeket. Az igazság az, hogy fogalma sem volt róla…
- Ég veled testvér. Hiányozni fogsz.
Az erőteljes, fiatal férfi elégedetten dőlt hátra székében. Miután végighallgatta az életben maradt Holdarc jelentését, miszerint kudarcot vallottak, ámde a mágus egyik elszabadult varázslata mindenkit elemésztett, úgy döntött, ideje pihennie egy kicsit. Elvégre nem mindennap fordul elő, hogy Morel Daventry, Cormellan hercege testvére helyébe lép Cormellan királyaként. Mindent tökéletesen megtervezett, bátyja testőrségének parancsnokait megvásárolta, szövetséget kötött Cormeryl legnagyobb orgyilkos céhével, s szert tett egy nagyhatalmú, titokzatos támogatóra. Ám számításába hiba csúszott, s ugyan még nem tudta, hogyan magyarázza meg neki a részleges kudarcot, egyelőre nem aggódott.
Boros kupája felé nyúlt, mikor hirtelen elviselhetetlen fájdalom robbant a fejében. Ordítani próbált, de nem jött ki hang a torkán.
A fájdalom olyan gyorsan távozott, mint ahogy jelentkezett. Mikor elvette tenyerét a szemei elől, azok kéken villantak. A bennük izzó tűz hidegen égetett. Fehér öltözékére pillantott, s látta hogy a bor vékony patakban folyt végig rajta. Akár a vér…
1. Fejezet - Fenyegető árnyék
A borotvaéles pengék éhesen haraptak a levegőbe. A fiatal férfi ügyesen eltáncolt előlük, az utóbbi években egyre könnyebben. Nem tudta megállni, hogy ne mosolyogjon, mire kapott egy karcolást a bal combjára.
- Ne bízd el magad Terrien! Még nem vagy olyan jó, mint hinnéd.
- Mindig is lebecsültél Bergor - vágott vissza a fiú.
A pillanatnyi szünet után ismét összecsaptak. Az idősebb és tapasztaltabb Bergor ráállt egy rendkívül gyors és hatékony támadó rutinra. Kardja és tőre egyszerre szelte a levegőt. Karjai egymástól függetlenül dolgoztak. Terriennek minden ügyességére szüksége volt hogy kétkezes pengéjével háríthassa a villámgyors vágásokat és szúrásokat. Kivédte Bergor keresztező támadását, majd egy pillanatra megakasztotta ellenfele pengéit. Bergor csak a felé lendülő öklöt látta, majd a körülötte forgó világot. Tekintete végül a fölé hajló fák koronáin állapodott meg.
- Jól vagy? - hajolt fölé Terrien. Arca komoly maradt, de szemei nevettek.
- Akár egy flaska törpepálinka után - tápászkodott fel Bergor. - Azt hiszem ennyi elég is volt mára. Jobb, ha sietünk, Maria nem szereti, ha késünk az ebédről.
- Akkor siessünk, még a vásárba is le akarok nézni.
Együtt sétáltak a ház felé, akárcsak apa és fia. A személyzet mosolyogva köszöntötte őket, amint átvágtak a gyakorlóteret a verandától elválasztó gondosan megművelt parkon. A park mértani közepét alkotó halastóban szivárványszínű halak úszkáltak. A cselédek gyerekei pedig a vadászkutyák kölykeivel játszadoztak. Terrien egy percre megállt fogócskázni velük, majd csatlakozott nevelőapjához. Még ha nem is tudták volna az emberek, akkor is nyilvánvaló lett volna, hogy nincs köztük vérségi kötelék. Bergor Ironfist az átlagnál alacsonyabb, erős és izmos férfi volt. Igaz, már kikezdte az idő vasfoga. A dereka kezdett egyre szélesebb lenni, s őszbe csavarodó vörös haja is mind ritkábbá vált. Humpershire lakói szemében igazi hős volt. Több háborúban is szolgált. Végül a sokat látott veterán letelepedett és feleségül vette egy gazdag kereskedő lányát. Archon pontosan húsz téllel ezelőtt kereste fel és bízta meg Terrien felnevelésével. A gyermek azóta férfivá serdült. Terrien a maga hat és fél láb magasságával, jóval Bergor fölé nőtt. Hosszú barna haja a vállát verdeste. Szálas teste meglepően ruganyosan és kecsesen mozgott. Bergor és Maria felügyelete alatt sokat tanult. Bár Terrien nagy népszerűségnek örvendett a város társasági életében, igaz barátja nem sok akadt. Az egyetlen, ki közel került hozzá, a csavargó Cedric volt.
- Hova-hova fiatalember? - kérdezte Maria. A valaha csinos, ám az utóbbi években egyre terebélyesebb asszony összevont szemöldökkel nézett nevelt fiára. - Nincs valami dolgod véletlenül? Ha jól emlékszem órád lesz a könyvtárban Fiddle-lel.
- Kérlek, Maria, hadd menjek le a vásárba - fogta könyörgőre a dolgot Terrien. - Cedric szerint jött néhány új kereskedő. Sőt még a törpekovácsok is elhozták legújabb munkáikat.
- Cedric, mi? Már megint miben sántikál az a kis tolvaj? - kérdezte Bergor, miközben birkacombja utolsó falatjait fogyasztotta.
- Nem tolvaj! Csupán mindig összetévesztik valakivel - válaszolta nevetve Terrien. - Az öreg Csupaszpofa meg úgyis biztos elaludt már a könyvtárban. - Ezzel fogta magát és elszaladt.
Csupaszpofa, vagyis Fiddle Thumbwater nagy tudású, de már kissé szenilis történész volt. Másodosztályú alkimistaként és illuzionistaként ifjúkorában egy kalandozó csapat tagja volt. A Rettenthetetlen Fehérrépák nevű banda a gnómok kedvenc eledeléről kapta nevét. Különösebb hírnévre nem tettek szert, de Fiddle történetét elég sokan ismerték. Történt ugyanis, hogy utolsó útjukon a Rettenthetetlen Fehérrépák, mindannyian kíváncsi és nem túl bátor gnómok, rossz barlangot választottak éjszakai szálláshelyül. Az ott élő tűzköpő óriásbékákkal való harcot veszteségek nélkül vészelte át a csapat, köszönhetően Fiddle tűzpajzs varázslatának. De a varázslat folyamán apró hibát vétett így a tűz leégette róluk a ruhát és a teljes testszőrzetet is. A hős gnómok megszégyenülten ballagtak be a legközelebbi faluba, ahol lelkes nevetés fogadta őket. A Rettenthetetlen Fehérrépák útjai innen szétváltak. Fiddle pedig az évek során Humpershire-ig jutott, ahol új otthonra talált Bergor Ironfist házában. Az emlékezetes esemény óta szőrtelen képpel és testtel élte életét. Legnagyobb fájdalma a gnómok közt ritkaságszámba menő lenszőke haja és hosszú szakálla elvesztése volt.
Terrien meglátása helyes volt, hiszen most is a könyvtárban ült kedvenc hintaszékében kedélyesen pipázgatva, miközben érezte, hogy egyre nehezebben tudja nyitva tartani szemeit. Tudta, hogy még lenne valami dolga ezen a napon, de már nem tudta, mi is az. Inkább átengedte magát a csöndes magánynak, a madarak csicsergésének, végül lassan elszenderedett.
Végigfutott a háztól a város főterére vezető úton. Már hallotta a vásáron tolongó tömeg zsibongását, amikor hirtelen észrevette a rávetülő árnyékot. Kissé lassított, majd úgy tett, mintha csizmája talpát vizsgálgatná. Ezalatt felmérte a környéket és kiszúrta a fűszerbolt tetején kuporgó alakot. Azon gondolkodott, hogyan cserkészhetné be az ismeretlent, amikor váratlan figyelmeztető kiáltásra kapta fel a fejét. Szerencsétlenségére pont szembe nézett a felé repülő almával, amely keményen csattant a homlokán. Néhány pillanatig eltartott, amíg sikerült leküzdenie szédülését.
- Tudtam, hogy egyszer elkaplak - hallotta Cedric nevető hangját.
Ahogy Terrien felé közeledett, játékosan zsonglőrködött néhány almával. Cedric McBride majdnem olyan magas volt, mint cimborája de vékonyabb testalkatú. Göndör barna hajának fürtjei alól ritkán látszottak ki szürke, állandóan nevető szemei.
- Örülök a jókedvednek - morogta Terrien. - Nem kínálnál meg egy másik almával? Nem bánnám, ha ezúttal meg is ehetném.
Barátja odanyújtott neki egyet, majd bocsánatkérőn hátba veregette társát. Beszélgetve és nevetgélve tartottak a piactérre. Terrien pedig úgy megfeledkezett a tetőn kuporgó alakról, mint a náthájáról.
Humpershire volt Iskaria tartomány legvirágzóbb és legdinamikusabban fejlődő városa, s egyben a tartomány központja is. Mivel a Vas-hegy déli lábainál feküdt, közel a Tűzszakáll törpeklán bányáihoz, a törpék ezt a települést választották kereskedelmük lebonyolításának színhelyéül. Humpershire számára kifizetődőnek bizonyult a törpék választása, mert ez jelentősen megnövelte a piac látogatottságát.
A várost magas és erős falak vették körül, bár a vidék nem tartozott a legbarátságtalanabbak közé. Az erdők és hegyek mélyén kószáló ork és goblin törzsek túl kicsik és szervezetlenek voltak ahhoz, hogy komolyan veszélyeztessék a város biztonságát. Az északi negyedben épült Thornhill erődjének látványa pedig elbizonytalanított bármilyen ellenséges hordát.
Ezen a késő tavaszi napon a megszokottnál is nagyobb volt a nyüzsgés, hiszen a hírek szerint visszatér Cormerylből a királyi fővárosból a tartomány hűbérurának fia és annak páratlan szépségű húga.
A város apraja-nagyja a vásártéren tolongott. A kereskedők nem győzték kiszolgálni vevőiket. A színes standok és pavilonok, a szélben lobogó zászlók ünnepi hangulatot kölcsönöztek az eseménynek.
Friss sütemények, különböző sültek illata terjengett a levegőben. Hordószámra verték csapra a sört a megszomjazott polgárok számára. Néhány árus pedig ízesített, fűszerezett italokat kínált a hölgyeknek és kellemesen hűvös, édeskés üdítőt az állandóan elkavarodó gyerkőcöknek.
A városi őrök négyfős csapatokban járták az utcákat és a piacteret. Mindannyian kék-fekete egyenruhát, s nehéz láncinget viseltek. Alabárdjaikat vállukkal megtámasztották, hogy könnyebben tudják magukkal cipelni. Ezen a napon is több zsebmetszőt és szüleiktől elcsatangolt csemetét sikerült nyakon csípniük. Persze a legkiválóbb tolvajokat ez sem tántoríthatta el. Verekedés miatt is csak egyszer kellett az őröket hívni. Két törpe, - mindkettő rivális klán tagja - esett egymásnak. Nem tudták eldönteni, hogy melyikük a jobb kovács. Az a szerencsétlen férfi járt a legrosszabbul, akit döntőbírónak kértek fel. Az Arunach-ból származó, sötét bőrű idegen hosszas vívódás után arra a döntésre jutott, hogy a két törpe ugyanolyan mértékben ura a fém megmunkálásának. Ennél rosszabb döntést nem is hozhatott volna. A két vérig sértett törpe előbb jól elagyabugyálta, majd tovább püfölték egymást. Három osztagnyi őr sietett a helyszínre, és cipelte magával a két rugdalódzó, szitkozódó törpét, meg az ájult idegent. Az tucatnyi katona annyira megviseltnek látszott, mintha többszörös túlerővel találkoztak volna. A törpék néhány napra Thornhill hűvös tömlöcének vendégszeretetét élvezték, míg a délvidéki Thoras papok gondoskodása alatt töltött hosszabb időt.
Terrien érdeklődve szemlélte az öreg Telmot legújabb mesterművét, egy remekbe szabott kétkezes pengét, amikor Cedric megkocogtatta a vállát.
- Odasüss, cimbora - intett fejével a városkapu felé. Láthatták, amint a tömeg elnémul és széthúzódik, hogy utat nyisson a hintónak és kíséretének. A díszes fogatot három pár fekete csődör húzta. Előtte és mögötte pedig tíz-tíz páncélba öltözött zsoldos lovagolt. A lovak büszkén léptettek, lovasaik pedig fölényesen tekintettek az egyszerű pornépre. A napfény megcsillant a Kilmore ház kétfejű sast formázó címerén, ami a lovagok mellvértjét díszítette. Cedric, hogy jobban lásson felkapaszkodott egy fára. Tekintetét mereven szegezte a hintó elfüggönyözött ablakára, abban bízva, hogy megpillanthatja lady Sorayát. Mindhiába. Már épp azon volt, hogy lemászik, amikor a függöny fellebbent és ő egyenesen belepillanthatott a hintóban ülő hollófekete hajú szépség zölden ragyogó szemébe. A pillantás hatására minden erő kiment a fiú kezeiből, aki képtelen volt tovább kapaszkodni, és az alatta álló Terrien nyakába zuhant. Barátja morgástól kísért kérdő tekintetére csak ennyit tudott válaszolni:
- Azt hiszem, szerelmes vagyok - majd, félszeg mosoly kíséretében feltápászkodott és tovább bámulta az egyre távolodó fogatot. Szemébe különös csillogás költözött, mint mindig, amikor valami ostobaságon töri a fejét. Terrien tudta, hogy mit jelent ez a tekintet így már előre sejtette, mi következik.
- Segítened kell! - ragadta meg Cedric barátja karját. - Beszélnem kell vele, bármi áron! - nyomta meg az utolsó szavakat.
A lemenő nap vörösbe borította Humpershire kies városát. Thornhill erődjének tornyai utoljára megcsillantak a fényben mintegy búcsút intve a napnak. A házakban és az utcákon elkezdték meggyújtani az első lámpásokat és fáklyákat. A piac népe lassan szétszéledt. A helyi kereskedők haza, míg az idegenek valamelyik fogadóba igyekeztek. Az erőd őrsége éppen kapuzáráshoz készülődött, amikor két árnyék tűnt fel a fáklyák fényében. Az egyik egy hajlott hátú öregasszony, a másik egy hosszú szakállú terebélyes ember.
- Megá’ni! - rivallt rájuk az egyik őr. - Ma má’ nem mönnek ám be!
- Pedig muszáj lesz jó uram, őladysége nem szeretne holnapig várni a megrendelt kendőkre - szólalt meg vékony, rekedtes hangon az öregasszony.
- Öööö…én…hmmm…nem is tom - vakargatta tanácstalanul a fejét az őr. - Hasso! - szólt oda társának. - Fuss a kapitányé’, majd ő e’dönti mi legyen.
Néhány perc múlva fújtatva megérkezett az éjszakai őrség kapitánya. Terebélyes pocakján széles öv fogta össze öltözékét. Láncingébe két ember is belefért volna.
- Halljam, mért rángattak ide! Éppen sürgős ügyemet intéztem az egyik szolgálólánnyal… - majd menten elhallgatott mikor rájött mit is beszél. - Nem fontos - legyintett. - Beszéljetek, de gyorsan!
Az öregasszony lassan, érthetően elmagyarázta neki mért is jöttek. Mire a kapitány látni akarta a kendőket. Az öregasszony (nevezzük Cedricnek) belenyúlt zsákjába, majd előhalászott belőle néhány páratlan szépségű kendőt és sálat. Az egyik különösen megkapó volt. Látszott rajta, hogy elf kezek munkája. Napfénynél egyszerű fehér és harmatvékony kendőnek tűnt, ámde a ráeső holdfény hatására egy ágaskodó egyszarvú ezüstös alakja rajzolódott ki. Körülötte elfek táncoltak, és attól függően, milyen szögből esett rá a holdfény, más és más mozdulatot végeztek.
A megnémult kapitány továbbengedte őket és két őrt rendelt melléjük, hogy kísérjék lady Soraya lakosztályához hőseinket.
Három ember magas, vasalt tölgyfa ajtószárnyak nyíltak meg halk nyikorgás kíséretében előttük. A látszat szerint a szolgák nem olajozták meg eléggé a zsanérokat. Magas, oszlopokkal szegélyezett, s fáklyákkal megvilágított hosszú folyosóra érkeztek. Harminc lépésnyire ásítozott előttük a fogadóterembe vezető kétszárnyú ajtó, melyen aranyozott domborműként tündökölt a kétfejű sas. A két őr noszogatására jobbra tartottak, s egy ugyancsak címeres, ám kisebb ajtón belépve, majd lépcsők sokaságát leküzdve megérkeztek a keleti szárnyba, ahol lady Soraya lakott. Nemsokára az ifjú hölgy lakosztályának ajtaja előtt álldogáltak.
Míg az ajtó előtt vártak, halkan váltottak néhány szót.
- Hogy engedhettem, hogy belerángass? - csóválta a fejét Terrien.
- Eddig minden jól ment, nem értem mi a bajod.
- Jól mondod, „eddig”… De mi lesz ezután?
Cedric már nem tudott válaszolni, mert kitárult az ajtó és beléphettek lady Soraya magánbirodalmába.
A lakosztály berendezése szemkápráztató volt. A padlót drága szőnyegek borították. Arunach mesterembereinek keze munkája meglátszott rajtuk. A rideg kőfalakat súlyos drapériák takarták. A magasban lebegő mágikus lámpás lágyan elomló fényében impozáns látványt nyújtottak a díszes bútorok. Mindezekre a koronát a szoba közepén álldogáló jelenés tette fel. Könnyű, hófehér szatén öltözete kiemelte formás alakját. Hollófekete haja hosszan omlott el vállain. Zöld szemeiből állandó életöröm sütött.
- Legyetek üdvözölve - fogadta őket mosolyogva, majd egy intéssel kiparancsolta az őröket.
- Drága hölgyem… - kezdett volna bele Cedric mondókájába mire a lány félbeszakította.
- Ejnye, Cedric, már meg sem ismersz?
- H-h-h-hogyan? - habogta a teljesen megzavarodott fiú. - Ez nem lehetséges! V-v-vagy mégis?
- Úgy látszik mégis - szólt közbe Terrien. – Megváltoztál, Elora, vagyis Soraya.
- Gondolom mindent értesz - mosolygott tovább a lány.
- Áruljátok már el nekem is, hogy miről beszéltek! - sopánkodott Cedric. - Az nem lehet, hogy az a lány akivel….
- Pedig ez az igazság - nevetett Soraya. - Most pedig meséljetek! Miről maradtam le az elmúlt öt évben?
A leforrázott Cedric meg se tudott szólalni, így Terrienre várt a feladat. Ám ekkor belépett az ajtón Fahrton Kilmore, Soraya bátyja.
- Atyánk a vacsoránál vár húgom. Igazán siethetnél. - Ekkor vette észre a két „behatolót”. - Őrség! - kiáltott, majd kardot rántott.
A két fiú óvatosan hátrált előle.
- Megkóstolhatjátok a pengémet, elvetemült gazfickók - kiáltotta harciasan, majd előretört, hogy kardélre hányja őket. Ám lendülete hirtelen megtört és rongybabaként esett össze. Soraya állt fölötte, kezében egy nehéz serleggel.
- Remélem, nem ütöttem túl nagyot - nézett aggódva testvérére. - Most tűnjetek el, de gyorsan! - szólt a két ifjúhoz. Terrien bólintott, majd átvetette magát az erkély korlátján. Könnyedén elkapta a közeli faágat és néhány szívdobbanás múlva már a pázsiton huppant.
Cedric kérdőn nézett a lányra, de az csak annyit mondott:
- Menj, kérlek menj!
Az ajtón berontó őrök látványára úgy döntött, megfogadja a lány kérését, és barátja után vetette magát. Zsákját eközben felszakította egy az erkély korlátjából kiálló kőcsipke és az egyszarvúval díszített kendő a földre hullt. Soraya észrevétlenül felkapta, hogy az őrök ne vehessék észre.
A két ifjú lélekszakadva rohant át a kastély parkján, hátrahagyva álcájukat. Körülöttük mindenütt fáklyák gyúltak és a keresésükre induló őrök kiáltozásait lehetett hallani. A falakhoz érve árnyakként lopakodtak, igyekeztek minél messzebb kerülni az őröktől. Mivel a kapun át nem távozhattak, kénytelenek voltak egy kevésbé elegáns megoldást keresni. A hulladékürítő környékén szerencséjükre nem kószált senki.
- Nyomás! Te mész előre - súgta barátjának Terrien.
- Soha! - fakadt ki Cedric. - Keressünk másik kiutat.
- Erről nem nyitok vitát. - ragadta meg társa grabancát Terrien, majd fejjel előre behajította a nyílásba.
Megvárta míg elhal a súrlódó hang, végül társa után vetette magát. Szemét behunyta, tenyerét szorosan az arcára tapasztotta és igyekezett nem gondolni arra, hogy mi veszi körül száguldása közben. Hangos csobbanással érkezett a gyűjtőbe, s eszeveszett tempóval próbált kikecmeregni az undorító löttyből.
A zűrzavar elültével távoztak az őrök Soraya lakosztályából, magukkal cipelve az időközben magához tért Fahrtont. Az ifjú nemes dühében tombolt, felemlegetve a három „behatoló” összes rokonát és ősét. Fogadkozott, hogy legközelebb kibelezi őket.
Soraya sokáig állt még merengve az erkélyen. Felidézte magában a múltat, mikor még anyja halála előtt, néhanapján álruhában kiszökött az erőd falain kívülre. Akkor történt, hogy megismerte a két bajkeverő fiút. Mindkettejüket nagyon megszerette, de különösen Cedric-et. Tőle kapta élete első csókját egy kora nyári alkonyon. Újra visszagondolt a felhőtlen öröm napjaira, miközben magához ölelte Maria legféltettebb kendőjét.
2. Fejezet - Farkasfalka
Könnyedén kerülte el az álmos őröket. Senkinek sem tűnt fel a halálos csendben mozgó árnyalak. Fehérezüst álarca éles kontrasztban állt szoros, éjfekete öltözékével.
Oszloptól oszlopig haladt, igyekezett kihasználni jótékony árnyékukat. A folyosót borító vastag szőnyeg elnyelte lépteinek zaját.
Az uralkodó hálóterméhez ért, majd szemügyre vette az őröket. A fekete páncélos alakok mozdulatlanul álltak. Kezüket meztelen pallosukon nyugtatták, s rezzenéstelen arccal fúrták tekintetüket a sötétségbe. A fáklyák fénye megcsillant az ébenfekete mellvértet díszítő hidrán, a Daventry-ház új címerén. Húsz éve már, hogy felváltotta a régi unikornist. Az Ezüst Unikornisok, a királyi testőrség teljesen átalakult. Helyét átvette a Fekete Gárda. Cormellan legvadabb, és legkegyetlenebb harcosai alkották az elit csapatot, kik sosem gyakoroltak irgalmat a csatamezőn.
Övébe nyúlt, majd előhalászott egy aranyérmét. A folyosó másik végébe pöccintette. Az őrszemek azonnal reagáltak és elindultak felkutatni a zaj forrását. Mögöttük egy pillanatra kinyílt az ajtó, majd hangtalanul becsukódott.
- Késtél Antarn - hangzott vádlón a sötétből. - Nem unod még a játszadozást az őrökkel?
Izzó kék szempár emelkedett vele szemmagasságba. Erős fuvallat lebbentette meg a nehéz bársonyfüggönyöket. A holdfény egyetlen pillanatra ezüstbe öltöztette a királyi hálótermet és magát az uralkodót. Habár már túl volt az ötvenedik telén is, Morel Daventry impozáns jelenség maradt. Hosszú ősz haja hátát verdeste, erős felépítését bárki megirigyelte volna. Vonásaiban erősen hasonlított néhai bátyjára, akár vonzónak is lehetett volna mondani. De a tekintete - hideg akár a legvadabb téli vihar - kegyetlenséget és elemi gonoszságot tükrözött.
- Bocsáss meg, nagyuram…- hajtott fejet a Holdarcok vezére. - Híreket hoztam.
- Ajánlom, hogy fontos legyen, különben…
- Megtaláltam, uram! Életben van!
Reagálni sem volt ideje. A király keze villámgyorsan csapott ki. Torkon ragadta, és a levegőbe emelte. Arca közel került az orgyilkoséhoz, tekintetével tökéletesen uralma alatt tartotta.
- Szóval hazudtál? Ezért meg kellene öljelek - Elmosolyodott, majd váratlanul elengedte csatlósát. - De! Ezúttal tényleg jó hírt hoztál. Most pedig tűnj a szemem elől. És mielőtt elfelejteném, hívd a Farkasfalkát!
Annyira lekötötte a váratlan fordulat folyamán felmerülő lehetőségek végiggondolása, hogy figyelmetlenül elsiklott egy apróság fölött. Mikor hazugsággal vádolta a bérgyilkost, annak álarca mögül elővillanó tekintete teljes értetlenséget tükrözött.
Antarn megkövülten bámult mesterére, nem tudta mire vélni hirtelen támadt jókedvét. Óvatosan lépdelt el a háló nyugati faláig. Nyugtalanul bámult a két őrt álló kőgólemre, majd mechanikus bal kezével hármat koppantott a jobboldali gólem mellkasán. A gólem arrébb húzódott feltárva a titkos ajtót. Az orgyilkos lassan elindult a palota alatti rejtett termekhez vezető lépcsőkön.
Cormellan királya megvárva szolgája távozását, az embermagasságú tükörhöz lépett, elmondott egy varázsszót és átlépett rajta. Hatalmas földalatti barlangba érkezett. A természetes üreget szorgos kezek munkája csiszolta tökéletesre. Borzongató látványt nyújtott a barlang fényforrását adó hatalmas vérvörös fénnyel lüktető kristály. Hasonlatos volt egy dobogó szívhez.
A templomnak kialakított barlang egészét egyetlen hatalmas szobor uralta. A fekete obszidiánból faragott alkotás szemeit egy-egy ökölnyi zafír alkotta.
A kántáló papok utat nyitottak a királynak, aki a bálvány elé térdelt, majd intett a főpapnak, hogy kezdheti a szertartást.
- Még egy korsóval, Joshua! - hallatszott Cedric kiáltása a zsibongó tömeg közepéről.
Már eltelt néhány óra azóta, hogy a két ifjú nem a legkellemesebb körülmények közepette sietve távozott Thornhill várából. Nehezen tudtak csak megszabadulni a csatornalé bűzétől. Ruháikat kénytelenek voltak elégetni.
A Törött korsó ezen az estén is tele volt. Az asztaloknál többnyire a testvérpár hazaérkezéséről beszélgettek. Különböző sikamlós megjegyzéseket lehetett hallani az ifjú lady külsejéről.
Mivel a hatalmas tömegben a felszolgálók nem tudtak átvergődni asztalukhoz, Cedric elunva a várakozást, maga sietett italáért. Terrien mézsörét kortyolgatva el-elmosolyodott azon, hogy barátja régi szokásához híven a bőséges vacsora árát is összeszedte útközben mások erszényéből. Az ifjú tolvaj gond nélkül lavírozott a visszaúton korsókkal megrakott tálcával a kezében. Arcáról a győztes mosoly azonnal leolvadt, amint belebotlott egy részegen hortyogó törpébe. Habár nem esett el, a sör egy szőrmékbe öltözött férfi nyakába ömlött.
A prémvadász dühödten söpörte arrébb székét, s villámokat szóró tekintettel kereste merénylőjét. Cedrictől csak egy bárgyú mosolyra futotta, mivel a torkára szoruló lapáttenyér megakadályozta a bocsánatkérésben.
- Lapítsd ki! Törd össze a csontjait! - kiáltozták a prémvadász társai.
A hatalmas ütés átrepítette a fiút az ivón. Hangos csattanással landolt a söntés mögött, összetörve Joshua Kruug legdrágább borospalackjait. Cedric ritkán érezte vérének fémes ízét a szájában. Elhomályosuló tekintettel látta, ahogy a tömegen átverekszi magát a medvetermetű férfi, hogy befejezze amit elkezdett.
A vendégek igyekeztek kikerülni az útjából. Aki tudott, az ajtón, aki nem, az ablakon távozott, hogy odakintről figyelhessék az izgalmasnak ígérkező eseményt.
Terrien igyekezett utolérni a dühös prémvadászt, de annak társai elállták útját.
- Te is kérsz, kölök? - hangzott egyikük bűzös szájából.
Vigyorogva vették körül. Három az egy ellen nem is rossz arány, gondolták ők.
A jobboldali tetovált alak mozdult először, lomha jobbegyenessel akarta leteríteni a fiút. Terrien villámgyorsan mozdult. Elkapta ellenfele öklét, majd minden erejét beleadva összeroppantotta annak csontjait. A büszke férfi kislányos sikkantással esett térdre, magához ölelve használhatatlan kezét. A másik két vadász igyekezett egyszerre támadni, egyikük egy tőrt, míg a másik egy törött palackot forgatott fegyverként. Terrien felkapott egy széket, azzal védte a tőr szúrását. Igyekezett úgy mozogni a nehéz tölgyfa asztalok között, hogy egyszerre csak egy ellenféllel kelljen megküzdenie. Nyugodtan várta a tőrös férfi rohamát. A széket ellenfele térdéhez vágta, mire a vadász lendülete megtört. Hagyta elzúgni füle mellett a tőrt, megragadta ellenfele csuklóját, közben befordult, és könyökkel gyomron vágta. A férfi erőtlenül hanyatlott a padlóra, levegő után kapkodva. A harmadik vadász talán kevésbé lehetett részeg, mint társai, vagy csupán valamilyen ismeretlen okból a megfutamodást választotta. Terrienhez vágta a törött palackot, majd kirobogott a kocsmából.
Cedric újra érezte az acélkemény szorítást a torkán. Keményen csattant a feje, ahogy ellenfele a falhoz vágta. Kipislogta könnyeit és láthatta amint a prémvadász kéjes vigyorral egy borotvaéles tőrt himbál az orra előtt. Tudta, hogy ellenfele hibát követett el, szája mosolyra húzódott, majd felrántotta egyik térdét. Az óriási termetű férfi rongybabként esett össze, magzati pozíciót vett fel és halkan nyöszörögni kezdett.
- Tűnjetek el! Itt az őrség. - kiáltott rájuk Joshua. - Használjátok a pincéből kivezető járatot!
A két fiú bólintott, s a borospince felé rohant. A kocsmáros még utánuk kiáltott.
- Ironfist mesternek ez sokba fog kerülni!
Abban a pillanatban léptek be a városi őrök, amikor a pincébe vezető csapóajtó becsukódott.
Morel legújabb ágyasának vére vörösre festette az áldozati oltárt. A főpap magasra emelte a még dobogó szívet. A szertartáson résztvevő többi pap és papnő kántálásba kezdett. Egy ősi, halottnak hitt nyelven hangzott el imájuk.
A különös szavak körbefolyták az egybegyűlteket. A kántálás egyre fokozódott, már-már eufórikus állapotba lovallva a hívőket. A csönd nyomasztóan lebegte be a templomot az ima végeztével.
A király tekintetét a bálványra emelte, és örömmel látta a zafír szemekben lobogó tüzet. A szobor ajkai megmozdultak és szavakat formáltak. Olyan hangon beszélt, mintha sziklákat görgettek volna egymáson. Dörgő hangja térdre kényszerítette az áhitatos papokat.
- Mért zavarsz, halandó?
- Hatalmas Kahl’Rua, csodálatos híreim vannak. A gyermek életben van.
- Ostoba! - dörgött a hang végig a termen. - Mit gondolsz, miért vagy még életben? Ha akkor a gyermek is elpusztul, büntetésedhez képest az Abyss maga lett volna a megváltás.
- Bocsásd meg ostobaságom. Elhozom őt neked, véremmel esküszöm rá.
A zafír szemekben lobogó tűz kialudt, a szobor nem mozdult többé.
Morel hatalmasat sóhajtva küzdötte magát talpra. Most először gondolkodott el azon, hogy istene miért nem pusztította el annak idején. Az alku része volt a gyermek, és ő nem szerezte meg. Elrebegett egy gyors imát, s elhagyta a titkos szentélyt.
A két ifjú lógó orral állított be az udvarházba. A szolgák mosolyából tudták hogy hírük megelőzte őket. Cedric el akart surranni, ám Terrien erővel bírta maradásra. Ezúttal nem akarta egyedül elvinni a balhét.
Bergor magán kívül volt. Órákig ordítozott velük. Az öreg Fiddle mosolyogva nézte végig az egészet. Végül Maria csendre intette férjét.
- Az lesz a legjobb, ha néhány napra meghúzzátok magatokat az erdőben. Majd azt mondjuk, vadászni mentetek. Talán sikerül kiötölnünk valamit és fátylat boríthatunk az egészre.
- Na de édesem - próbált vitatkozni Bergor. - Mi lesz a büntetésükkel?
- Ne félj, megkapják a magukét. És ha nem maradsz csendben, akkor te is.
Bergor kemény harcos volt. Fiatal korában még sárkány ellen is harcolt. Számos bajtársát vesztette el azon a szomorú napon. A rémálmok még ennyi év után is kísértették. De inkább szállt volna szembe újra a sárkánnyal, mint a feleségével.
Morel döngő léptekkel ment végig a kivilágított folyosón. Testőrei, harci mágusa és egy nagy hatalmú pap kíséretében belépett a trónterembe. Cormeryl legszebb épületegyüttese volt a királyi palota. A nyolcszög alakú építményt magas és vastag gránitfalak vették körül. Nyolc torony szökött háromszáz láb magasba, de mégis eltörpültek a központi torony mellett. Ötszáz láb magasságával, s a napfényben, illetve éjszaka a holdfényben tündöklő kristálykupolájával világítótoronyként jelezte az utat a városba tartóknak.
Elfoglalta helyét a trónon, majd szemügyre vette a rá váró társaságot.
A társaság egyik tagja előre lépett, meghajolt, majd bemutatkozott.
- Fenrir vagyok, a Farkasfalka vezére! - szólalt meg a hatalmas termetű férfi.
Több mint hét láb magas termetével impozáns jelenség volt. Gondosan kidolgozott izomzattal rendelkezett. Testén, s arcán egyetlen heg sem volt látható, bizonyítva, hogy még sosem talált méltó ellenfélre. Rövid ezüstös haja tüskéket formázott, szeme különös sárga fénnyel csillogott. Hátára szíjazva egy csodálatos ikerpenge pihent. Egész megjelenésében egy ragadozóra emlékeztetett.
Következőnek egy testhezálló bőrruhába öltözött nő lépett előre.
- Yashira Thensbanner - hajolt meg. Égővörös haj keretezte kislányosan pimasz arcát. Barna tekintete kihívóan meredt az uralkodóra.
- Virgil Gondwick - lépett előre egy apró termetű félszerzet. Kalapját megemelve tisztelgett a király előtt. Kerubarcán vidám mosoly ült.
Végül a két egymáshoz megtévesztésig hasonlító félelfre került a sor. Hosszú fekete haj, kék, arany szeplőkkel díszített szemek, hegyes fülek mutatták tünde örökségüket. A mágus Eriand Deldralla néven mutatkozott be, testvérét pedig Lomiryl-ként mutatta be.
- Miben lehetünk a szolgálatodra? - tette fel a kérdést Fenrir.
Morel felemelkedett ültéből, s állát vakargatva kezdett sétálni a teremben.
- Szóval ti vagytok a legjobbak - morfondírozott magában. - Akkor bizonyítsatok!
A király mágusa elmondott néhány szót, s a Farkasfalka eltűnt a trónteremből.
- Irány a gyakorlópálya! - tapsolt izgalmában az uralkodó.
- Készüljetek! - adta ki a parancsot Fenrir. - Lomiryl, mit érzel?
- Goblinok, és néhány ork. Semmi veszélyes - hallatszott mindannyiuk elméjében a válasz.
A mennyezetről lógó kristályok fehér fénye villódzni kezdett. Ezzel rontva tovább az amúgy sem tökéletes látási viszonyokat. Meztelen lábak surrogó léptei hallatszottak mindenfelől. A villogó kristályok fénykörében feltűnő goblinok vad ordítás kíséretében rontottak áldozataikra.
Fenrir hátáról lekerült az ikerpenge, a közepénél megcsavarta és kettéválasztotta. Könnyedén hárította az első goblin alacsony vágását, majd fordulatból felhasította a másik pengével.
Lomiryl és Eriand igyekezett kikerülni a forgatagból. A mágus hosszas kántálásba merült, testvére addig igyekezett megvédeni. Négy goblin tartott a fegyvertelen testvérpár felé, könnyű prédára számítottak. Nem tudhatták, hogy egy pszionicistának nincs is szüksége fegyverre. Négy penge csapott le a félelfre, és pattant le ártalmatlanul a kinetikus pajzsról. Lomiryl megragadta az egyik goblin karját, és szabadon engedte a felhalmozódott energiát. A szerencsétlen pára fel sem tudta fogni, hogy mi történt vele. Csontjait valósággal porrá zúzta a kinetikus energia. Rongykupacként omlott össze kiüresedett bőre. Három társa ámulva nézte végzetét, nem sejtették, hogy hitvány életük utolsó perceit élik. Lomiryl elképesztő mentális erővel támadt rájuk. Elméjük képtelen volt védekezni ellene.
Yashira és Virgil összeszokott párosként dolgozott. A félszerzet vívótőrével egyenlő félként szállt szembe a hasonló termetű goblinokkal. A borotvaéles penge többször is vért fakasztott, míg az apró zöldes bőrű lények hasztalan próbálták megsebezni. Yashira elképesztő vehemenciával csapott szét a lények között. Az egyik goblint ágyékon rúgta, ami még nem lett volna végzetes, de a csizma orrából előugró penge annál inkább. Egy másiknak a torkába mélyesztette tőrét.
Eriand befejezte a kántálást, és a goblinok egyre inkább kezdtek lelassulni, a mágia ereje végül teljesen lebénította őket. A mészárlás hamar véget ért.
Egyedül a távolabb harcoló Fenrir küzdött még. Körülötte goblinok tucatjai hevertek holtan. A nagy termetű orkok közül már csak egy maradt talpon. Több sebből is vérzett. Bárdját egyre nehezebben bírta csapásra emelni. Végül a harcos megelégelte a játékot, egyik pengéje szemből, míg a másik hátulról hatolt a lény tüdejébe.
- Szép volt! - tapsolta meg őket Morel. - Akkor talán beszéljünk a feladatról. Élve el kell hoznotok nekem valakit, ha bárki megpróbál közbelépni, öljétek meg. Minden költséget én állok. A részleteket Antarntól megtudjátok. De előbb mulassunk!
A hajnal első napsugarai már az Iskariába vezető poros úton érték a zsoldosokat. A hajsza elkezdődött.
3. Fejezet - Könyörület
Már órák óta meditált hálókamrájában. Érezte Thoras, a könyörületes szeretetteljes érintést. Mosolyogva bámult maga elé, szemeivel egy másik világra tekintve. A félelem, a harag, a fájdalom és a szomorúság hullámai egyszerre futottak végig rajta. Amint magához tért, feltépte szobája ajtaját és lélekszakadva rohant végig a folyosókon. Útja során nem egy írnokot és mestert felborított. A főpap ajtaja elé érve már nem tudott lefékezni, egyenesen belerohant az őrt álló harci papokba.
- Nem tudsz vigyázni, fiú?- ragadta grabancon az egyik termetes pap.
- Nekem…sajnálom, de…be kell jutnom…beszélni…baj - hadovált össze-vissza.
A díszes ajtó hatalmas dörrenéssel csapódott ki.
- Mit jelentsen ez? - követelte a fehér taláros öregember. - Már a saját hálótermemben sem hagytok pihenni?
- Nagytiszteletű főapát uram - kezdte beszédét a tanonc.
- Garrick? Garrick Triplehorn? Gondolhattam volna - ütött teátrálisan homlokára. - Mondd fiam, miért vernek engem veled az istenek?
- Uram…én…
- Nyugodj meg fiam. Gyere csak be és mondd el mi nyomja lelked.
Percekkel a tanonc távozása után, Tarnos Pridemoore zaklatottan igyekezett ösvényt taposni a méregdrága szőnyegekbe. Nem tudta mit gondoljon az esetről. Garrick volt legtehetségesebb tanítványa. Az ifjú tanonc teljes mértékben élvezte Thoras kegyét. A meditáció közben rátört érzelemhullámok valami rossz közeledtét jelezték. Csak remélte, hogy nem arról van szó, amitől a legjobban félt. Bár az, hogy maguk az istenek is félnek, csak egyet jelenthetett. Talán ideje felvenni a kapcsolatot öreg barátjával, egy bizonyos mágussal.
Már a negyedik napot töltötték az erdőben a városban lezajlott események után. Vadászattal és beszélgetéssel mulatták az időt. Esténként a tábortűznél Cedric trágár nótákkal szórakoztatta barátját, Terrien pedig egy lanton kísérte, amit egy dalnoktól nyert kockán hetekkel korábban.
Ezúttal is sokáig aludtak, a nap már közeledett delelőjéhez. A tábortűz teljesen kialudt, még csak nem is füstölt.
- Ébresztő! - rázta fel társát Terrien. - Rakd meg a tűzet, addig hozok valamit ebédre.
- Mindjárt, mindjárt - mordult a fiú, másik oldalára fordult és tovább hortyogott.
Terrien sűrű fejcsóválás közepette hagyta magára társát. Mivel nem látta értelmét sietségnek, úgy döntött, felfedezi a környéket.
Nyugodtan sétált az erdőben, hiszen még emberöltőkkel ezelőtt vadászták le az utolsó vérmedvéket. Farkasok és más ragadozók is ritkán tévedtek erre.
Annyira belefeledkezett gondolatiba, hogy nem vette észre a körülötte sűrűsödő fákat és az egyre hosszabbra nyúló árnyakat. Korgó gyomra térítette magához. Meglepetten vette észre, hogy milyen mélyre hatolt az erdőbe.
Vízcsobogás ütötte meg a fülét. Más választása nem lévén, a hang irányába indult el. Talált egy kitaposott ösvényt és elindult rajta. Ahogy közeledett a hang forrásához, egyre különösebb érzés ragadta magával. Meg mert volna esküdni, hogy a fák szemmel követik minden mozdulatát. Majdnem belegyalogolt a váratlanul felbukkanó tóba. Patak zúgott alá a sziklákról vízesést alkotva. A vízfüggöny szétnyílt, és egy fürdőző elf szüzet pillanthatott meg. Hatalmasat nyelve nézett végig a nemes tünde hosszú, aranyló haján és testének lágy domborulatain. Lelke mélyén érezte, hogy megzavart valamit, amihez nem volt joga. Kelletlenül szakította el az elfről tekintetét. Lebukott a páfrányok közé és igyekezett a legnagyobb csendben távozni. Még egy utolsó pillantást vetett a vízesés felé, de ámultan tapasztalta, hogy az elf nyomtalanul eltűnt. Már meg sem lepődött a tarkójának nyomódó penge borzongató érintésén.
- Hen aluun rhionnen tel’amar? - csilingelt füleiben a kérdés.
- Aluun Terrien, erian tal ruhaa’ - válaszolta kissé nehézkesen.
- Fordulj meg!- hallatszott a parancs. - Hadd lássam az idegent, ki beszéli népünk nyelvét.
Terrien lassú, óvatos mozdulatokkal tápászkodott fel. Megfordult és egyenesen az arany szempárba bámult. Lenyűgözte az aranyelf kissé szögletes arca, egzotikus vonásai, igéző tekintete és vizes, aranyló hajzuhatagából kiálló hegyes fülei. A nemes tünde időközben rezzenéstelen tekintettel vizslatta.
- A foglyom vagy! - jelentette ki váratlanul kemény hangon az elf.
- Úgy tűnik - vonta meg a vállát a fiú, pedig a látszattal ellentétben igencsak zavarta a torkát csiklandozó penge.
Percekkel később már a vízesés tövében felfelé kanyargó ösvényen haladtak. Terrien hasztalan próbált beszélgetést kezdeményezni, az elf makacs hallgatásba burkolózott. Mikor a kis vízesés fölé értek, a fiú váratlanul lefékezett, majdnem felnyársalva magát az elf kardjára. Szembe fordult fogvatartójával és különös kérdést tett fel.
- Mondd csak, tudnak az elfek úszni?
- Micsoda kérdés ez? - döbbent meg a lány. - Persze hogy tudnak.
- Köszönöm, csak erre voltam kíváncsi - húzódott pajkos mosolyra szája.
Még be sem fejezte mondandóját, máris lebukott és elkaszálta a lány lábait. Az elf szárnyaszegett madárként zuhant alá, s hangosan csobbant a tóban.
Miután meggyőződött róla, hogy nem esett baja, teljes sebességgel futni kezdett a sötét rengetegen keresztül. Hagyta, hogy ösztönei vezessék, tompa érzékeire nem számíthatott.
A zsoldosok csapata gyorsan haladt. Már csak néhány napra voltak Humpershire városától. Váltott lovaikat végkimerülésig hajszolták. Érezték a préda közelségét.
Már későre járt, mikor megérkezett a táborba. Cedric a tűz mellett üldögélt és egykedvűen faragott egy faágat.
- Mi tartott ennyi ideig? Ha véletlenül nem jár erre egy nyúl és kéredzkedik fel a nyársra, már régen éhen vesztem volna.
- Baj van - válaszolta barátja levegő után kapkodva. - Túl közel kerültünk az elfek földjéhez. Talán ideje lenne visszatérni.
- Ám legyen - vonta meg a vállát Cedric. -, de csak egy kiadós alvás után.
Terrien bólintott, a tűzhöz telepedett és falatozni kezdett a megmaradt nyúlból.
Csatazaj, fém pendül fémnek, mágikus lövedékek robbannak, halálsikolyok, hörgések, könyörgés, sírás, kegyetlen nevetés. Vér, füst, megperzselt hús, a halál dögletes bűze. Hűvös esőcseppek simogatják bőrét. Félve nyitotta szemét a világra. Humpershire füstölgő romjai, a halomra ölt lakók látványa könnyeket csalt szemébe. Nehéz szívvel sétált végig a maradványok között, nemegyszer ismerős arcokat vélt felfedezni. Otthonából nem sok maradt. Különös késztetéstől hajtva rohant egy nagyobb törmelékhalomhoz. Üszkös gerendákat, megfeketedett rönköket hajított félre.
Elkeseredett ordítása végighömpölygött a város romjain. A romok alól egy sírkő került elő, fájdalmasan ismerős nevekkel. Esőcseppekkel kevert könnyeit mohón itta magába a síron árválkodó hófehér, törékeny virágszál.
Az éjszaka lényei mozdulatlanná dermedtek. Cedric zavarodottan ugrott talpra, el nem tudta képzelni, hogy milyen lény képes ily hátborzongató hangot kiadni. El kellett telnie néhány pillanatnak, mire rájött, hogy mi történt. Legjobb barátja ordítozott álmában. A fiú egész testében remegett, s bár verítékben fürdött, mégis hideget árasztott magából. Összefüggéstelen szavakat motyogott, össze-vissza dobálta magát, végül lenyugodott és mély álomba merült. Bár nehezen tudta nyitva tartani szemeit, Cedric úgy döntött, hogy átvirrasztja az éjszakát, barátja álmát őrizve.
Hajnalban indultak útnak, szótlanul bandukolva egymás mellett. Terrien nem akart beszélni az álmáról, társa pedig nem erőltette a kérdést. Kényelmes tempóban haladtak, számításaik szerint másnap koraestére elérik a város nyugati kapuját.
A nap már magasan járt és korgó gyomruk is jelezte az ebéd idejét, mikor egy tisztáshoz értek. A csatazaj és a kedélyes káromkodások kizökkentették őket gondolataikból.
Egy vörös szakállú törpe hadakozott egy nagyobb csapat goblinnal. Hatalmas pörölyt forgatott fegyverként.
- Lábbal tiporjátok az ebédemet? - célzott a földre kiömlött pörköltre. - Az, az orkagyú anyátok nem tanított tiszteletre? Na majd adok én nektek!
Minden szavát egy-egy ütéssel toldotta meg. Egy goblin bezúzott koponyával hanyatlott a földre. Hamarosan a következő is csatlakozott hozzá, kezeit szilánkosra tört bordáira szorította, elkeseredetten kapkodott levegő után.
Győzelme nem volt kétséges, ám a bokrok váratlanul szétnyíltak, és további goblinok érkeztek két hatalmas ogre irányítása alatt. Csak az ifjak közbelépése mentette meg a törpét a dicstelen végtől. Örömteli rikkantással üdvözölte hirtelen jött segítőit, majd belevetette magát a csatába. Hatalmas csapásai nyomán hullottak a goblinok, ám az egyik ogre már keményebb diónak bizonyult. Terrien egyenesen a nagyobbik behemótnak rontott, míg Cedric a goblinok egy csoportját vette kezelésbe. Tőrei villámgyorsan villantak, s egy goblin felhasított torokkal bukott előre. A következő sem járt több szerencsével. Ügyetlen csapását a fiú könnyedén hárította, tőre utat talált magának a védekezésre emelt karok között, s egyenesen szívébe fúródott.
A törpe kegyetlenül sorozta a nála lassabb behemótot. Minden igyekezete ellenére nem tudott végzetes találatot bevinni. Ekkor csapta meg a fülét a különös kántálás.
Állandó mozgásban volt. Eltáncolt az ogre súlyos csapásai elől, bevitt néhány sikeres találatot, de rövidkardjával éppen csak megkarcolta ellenfelét. Dühös volt, hogy nem hozott magával használhatóbb fegyvert. Íja túl messze volt, egyébként sem lett volna ideje használni. Az ogre kihasználta pillanatnyi figyelmetlenségét és rávetette magát. Farönk vastagságú karjai acélkapocsként szorultak a fiú dereka köré. Terrien kétségbeesetten feszítette alá karjait. Szíve majd kiugrott a torkán, tüdeje égett a légszomjtól. Végső elkeseredésében karjait a lény vaskos nyaka köré fonta. Minden erejét beleadta és csavarni kezdett. Bordái sajogtak az irtózatos nyomás alatt. Látása elhomályosult, sötét függöny ereszkedett szemei elé.
A törpe meglepetten fordult hátra. Úgy tűnt, hogy a mögötte álló terebélyes tölgy kántál.
- Ez fájni fog - villant át tudatán hibája.
Védtelen maradt az ogre következő csapásával szemben. A nehéz bunkó telibe kapta az oldalát. Szépen ívelt szárnyalással fejjel előre csapódott a tölgynek. Mielőtt elmerült volna a sötétségben meglepett sikolyt, majd tompa puffanást hallott.
Tőre a goblin mellkasába mélyedt, egy fordulattal mögé került másik tőrét a szerencsétlen lény tarkójába vágva. A lény egyetlen hang nélkül múlt ki. Újabb ellenséget keresett. Az eszméletlen törpe fölé hajló ogre a füttyentésre reflexszerűen megfordult. A két tőr tíz lépés távolságról vágódott meglepett arcába, kioltva szeme világát, s életét egyaránt.
Reccsenés visszhangzott füleiben. Biztos volt benne, hogy elérkezett a vég. Meglepetten tapasztalta, hogy ismét kap levegőt. Minden egyes lélegzetvétel pokolian fájt. Ahogy lassan visszatért látása, hitetlenkedve pillantott ellenfelére. A nála legalább hatszáz fonttal nehezebb behemót kitört nyakkal hevert a fűben.
Cedric ezalatt életre pofozta a kábult törpét.
- Ez jó móka volt, fiúk. De egyedül is boldogultam volna - morgott népe szokásához híven. Egy törpétől senki se várjon ennél többet köszönetképp. - A nevem Tűzszakáll Dougan. Mesterkovács és kalandor. Meldorn király legkisebb fia - tette hozzá alig hallhatóan.
A kölcsönös bemutatkozás és kézfogás után elkezdték összeszedni holmijukat. A tetemeket hatalmas kupacba hordták és elégették. Az erőtlen nyöszörgés váratlanul érte őket. A hatalmas tölgy tövében, a magas fűben megtalálták a fáról lepottyant goblin sámánt. A szerencsétlen lény tüdejét átfúrta egy törött faág. Dougan azonnal csapásra emelte pörölyét, ám meglepetésére nem tudott lesújtani. Terrien állt mögötte, szorosan markolta a fegyver nyelét közvetlenül a feje alatt.
- Hé! Mit akar ez jelenteni, kölyök?- hökkent meg a törpe.
- Nem hagyom, hogy megölj egy védtelen lényt. Bármilyen gonosz legyen is… - dünnyögte.
- Ahogy akarod - morogta a törpe. Átkozódva vonult a tisztás másik sarkába.
Cedric érdeklődve figyelte, ahogy barátja a goblin fölé hajol.
- Mi a neved? - kérdezte Terrien, míg a sebet vizsgálta.
- Gruulsh - köhögte a goblin. Szemei rémülten nyíltak a fiúra.
- Jól figyelj rám, Gruulsh! - mondta nyugodt hangon. - Most megpróbálom kihúzni a csonkot. Nagyon fog fájni.
Ezzel oldalára fordította a lényt, megragadta az ágat, és egyetlen rántással kitépte testéből. A goblin vadul ordított, a nyílt sebből ömlött a vér. Terrien kétségbeesetten szorította rá kezét. A belsejéből előtörő gyógyító energiák hullámokban futottak végig a haldokló sámán testén. Fehér fénnyel izzó tenyere érintése nyomán erek, inak, izmok kapcsolódtak össze. A seb pillanatok alatt bezárult.
Cedric és Dougan leesett állal bámultak a fiúra. A goblin zavarodottan nézett megmentőjére, óvatosan elhátrált, végül futásnak eredt.
- Mi volt ez? Hogy csináltad? - kérdezte Cedric barátját.
- Nem tudom - hangzott a bizonytalan válasz.
4. Fejezet - Első vér
Évezredes fák lombkoronái alatt sétált. Mindenhonnan vidám zene és ének hallatszott. Megkapó látványt nyújtottak a mágiával növesztett otthonok. A fák az erdei elfek óhaja szerint hajlottak, formálták ágaikat. Borzongatóan gyönyörű volt a Ques’til talaa’, a királyi palota és Lirianar, az erdő istennőjének szentéje. Több tucat fa alkotta e pompás építményt. A négy sarokban és középen emelkedő fák ágai spirálisan törtek az ég felé. Kisebb fák ágai kapcsolódtak egybe falakat, padlót és mennyezetet alkotva.
Elyfae Centholen életének eddig eltelt hetven évében még sosem látott embert. Még mindig emlékezett a fiatal férfi elfekhez képest durva, ám mégiscsak érdekes vonásaira, impozáns termetére. Apja testőrségének válogatott harcosai is eltörpültek mellette. De ami nem hagyta nyugodni, az a fiú dermesztően kék tekintete volt. Mikor egyenesen a szemébe tekintett, valami végtelent pillantott meg. Végtelen szeretetet vagy végtelen gyűlöletet, képtelen volt eldönteni.
A Törött korsóban ismét minden a megszokott medrében folyt. Joshua és a felszolgálólányok alig tudtak eleget tenni a számtalan megrendelésnek. A zajos ivóban egyetlen sarok burkolózott mély hallgatásba. Az asztal körül különös társaság ült. Virgilt várták, akinek egy informátorral volt találkája. Váratlanul bukkant fel, mint mindig. Egy súlyos erszényt pottyantott az asztalra. Fenrir kérdő tekintetére elhúzta az ujját a torka előtt.
- Szóval biztosra mentél - állította inkább, mint kérdezte. - Mit tudtál meg?
- A leírásnak csak egyetlen ember felel meg a városban. Csakis ő lehet az. A hírek szerint az Ironfist udvarházban él. Az öreg veterán még gondot jelenthet.
- Vannak őrök? - kérdezett közbe Yashira.
- Amennyire én tudom, nincsenek.
- Ezek szerint nem számíthatunk komoly ellenállásra. Jobb is így, nem szeretném összevérezni az új taláromat - jegyezte meg Eriand.
- Mi a helyzet a helyőrség katonáival? Lord Kilmore nem fog beleavatkozni?
- Lóháton is percekre van az udvarház. Addig biztos végzünk.
- Rendben - bólintott Fenrir. - Akkor holnap éjszaka, a terv szerint.
Elyfae mélyen elgondolkodva lépett a trónterembe. Néhány pillanatig fel sem tűnt neki a feszült csend. Rájött, hogy valami nagy jelentőséggel bíró eseményt szakított félbe. Néhány Lirianar papnő imádkozott buzgón könnyeivel küzdve. Apja és az erdei nép királya szomorú arccal tekintett maga elé.
- Mi történt, apám? - rohant hozzá kétségbeesetten.
Alfanar király kérdőn nézett barátjára, s Taliandranaar bólintására beszélni kezdett.
- Mennyire ismered a helian nép történetét, gyermekem?
- Semmit sem mond nekem a helian név - csóválta meg a fejét a lány.
- Talán az Ősökről már eszedbe jut valami. Nos, ők voltak az Ősök. Fővárosukból Heliotaxzilia-ból hozta el Aeryn Halufaé a jóslat tekercseit. Kahl’Rua papjai megjósolták a birodalom bukását. Nem tévedtek. Minden pontosan úgy zajlott le, ahogy a tekercsekben meg van írva. Ezzel azonban még nem értek véget a jóslatok. Az elmúlt tízezer év minden fontosabb eseményét megemlítik. Mígnem elérnek a Bíbor sárkány évéhez. Húsz évvel ezelőtt volt. Ennyi ideje jár már közöttünk szabadon a Kiválasztott. Senki sem tudja, hogy ki lehet ő. A jóslat szerint az a végzete, hogy visszaszerezze az Ősök örökségét. Ennyit ismerünk csak a jóslatból, a többi elveszett az idők folyamán. Kahl’Rua újra felébredt, a Xzital Helia szigetére küldött felderítők nem tértek vissza.
- Mondd csak, Alfanar, mégis hogyan néznek ki a helianok? - kérdezte mélyen elgondolkodva.
- A krónikák szerint feltűnően hasonlítottak az emberekre, bár minden tekintetben túltettek rajtuk. Az egyetlen külső megkülönböztető jelük a dermesztően kék, pupilla nélküli szemük volt.
Erre Elifae beszámolt a Terriennel való találkozásáról. A két elf figyelmesen hallgatta meséjét.
- Azt mondod, hogy emberi tekintete volt? - kérdezte apja.
- Az, de valahogy borzongató. Bár még sosem láttam embert, ösztönösen éreztem, hogy valami nincs rendben vele.
- Ennyi elég is. Nem kockáztatom, hogy egy mindnyájunkra veszélyes személy életben maradjon. Még ma a poros kis városuk kapui elé lovagolok. Erősen kétlem, hogy a gyáva emberek szembe mernének szállni Crishalinaa’r királyával.
- Csak nyugalom, barátom - csitítgatta Alfanar. - A sereged nélkül még te sem mennél sokra. Javaslom, kísérjük figyelemmel az ember sorsát. Ha bebizonyosodik gyanúnk és valóban az, akinek hisszük, akkor cselekedetei szabják majd meg, hogy mikor szakad meg életének rövidke fonala.
Kedélyesen társalogva haladtak az erdőn keresztül. Bár a nap már régen alábukott, egyáltalán nem tartottak támadástól ilyen közel a város határához.
- Remélem, velünk tartasz vacsorára - szólt Terrien a törpéhez. - Thomas főztje után mind a tíz ujjadat meg fogod nyalni.
- Tanúsíthatom - dörzsölte korgó hasát Cedric. - No meg persze finom mézsör is lesz bőven.
- Nem kell kétszer kérni, fiúk. Csak abban bízom, hogy a szakácsotok tudja tartani velem a tempót.
Úgy verte hátba a két ifjút, hogy azok majdnem orra buktak. Jóízű böffentés után, egy tál gőzölgő húst maga elé képzelve szaporábbra fogta lépteit. Hőseink jót derültek rajta, majd ugyanolyan lelkesen, éhesen és szomjasan követték.
Gyorsan és némán szelték át az utcákat. Az álmos strázsáknak fel sem tűnt az ötfős társaság. A sikátorokban megbúvó zsebmetszők és egyéb brigantik kíváncsian figyelték őket, de bölcsen kitértek útjukból.
Az Ironfist udvarház kapuja zárva fogadta őket, akárcsak a szolgálók által használt, a falon végigfutó borostyánfüggöny mögé rejtőző ajtó. Ám Virgil ügyes ujjainak és okos szerszámainak egyetlen zár sem tudott sokáig ellenállni.
Halk kattanás jelezte, hogy a zár feladta a kilátástalan küzdelmet. A nyikorgó ajtóra meglepetten kapta fel fejét egy szerencsétlenségére arra elhaladó szolga.
Szokásos éjszakai falatozására indult az éléskamrába. Mielőtt még reagálhatott volna, egy fémesen csillogó tárgy repült át a sötéten. Yashira tőre remegve állapodott meg torkában. A falánk szolga gurgulázva rogyott össze. Fenrir elkapta és behúzta egy sötét beugróba.
- Brom?! Brom?! Merre vagy?- harsant a kiáltás. Helgert a kertész kereste nagyétvágyú cimboráját. - Ha nem jössz, nélküled kezdjük el a kockajátékot.
Lomiryl mentális csapását néma sikoly követte. A néhai kertész, ki annyira szerette az élet szépségeit, holtan omlott össze.
- Ez így nem lesz jó - panaszkodott Eriand. - Sok lesz a hulla.
Fenrir egyetlen mordulással elhallgattatta.
- Virgil, mit is mondott az informátorod? Hol van a kölyök szobája?
- A keleti szárny második szintje.
Bergor egy levelet olvasgatva üldögélt nevelt fia szobájában. Néhány perce hozta egy Charon nevű holló, Archon familiárisa.
…Tudom, hogy szívedhez nőtt az ifjú herceg, de nem maradhat tovább biztonságot nyújtó szárnyaid alatt. Ellenségeink minden bizonnyal rábukkantak. Thoras főpapja szerint az ősgonosz újra visszatért. Fiddle-nek már szóltam. Vendeguard erődjében megtalál majd. Mihamarább útra kell kelnie. És még valami, egy apró ajándék Terriennek. Nézz be az ágya alá. Sajnálom, hogy nem tudlak személyesen meglátogatni, de rengeteg teendőm van. Vigyázz magadra barátom, kerüld a bajt.
A.
Az utolsó sorok elolvasása után a földre hullajtotta a papírt. Lehajolt és bekukkantott az ágy alá. Egy ámulatba ejtően szép kardot talált ott. Igazságosztó, villant agyába a név. A Daventry királyok kardja. A pehelykönnyű mithrill penge ezüstös derengésbe vonta a férfi alakját. Pengéjébe ősi rúnákat véstek a hajdan volt törpe mesteremberek. A markolat egyszerű kidolgozású volt, mentes minden díszítéstől, akárcsak a keresztvas. A kardgombot egy egyszerű, csiszolt hegyikristály alkotta, fényt sugározva a legsötétebb helyeken is.
Merengéséből a kivágódó ablak, s az üvegszilánkok csörömpölése zökkentette ki. Vívóállásban várta támadóit, ám megdöbbenésére nem tudott megmozdulni. Lomiryl kárörvendve vigyorgott rá. Fenrir fenyegetően magasodott az alacsony férfi fölé.
- Hol van a kölyök?
- Milyen kölyök? - próbált magabiztosnak tűnni Bergor.
Fenrir ökle lesújtott egyszer, kétszer, majd háromszor.
- Ne játszadozz velem, öreg.
- Fogalmam sincs miről beszélsz - válaszolt akadozva a szájában összegyűlt vértől Bergor.
- Ettől talán megered a nyelved - intett az ajtó felé a harcos.
Yashira kísérte be Maria-t torkához szorított pengével.
- Ne! Könyörgöm ne bántsátok!
- Mégegyszer megkérdem - szűrte a szavakat fogai közt Fenrir - Hol van a kölyök?
- Bergor Ironfist! - kiáltotta Maria.- Ha elárulod, esküszöm az összes istenekre magam foglak megnyúzni.
Yashira próbálta befogni a száját, de az asszony harapott, rúgott és hangosan átkozódott.
- Belőlem egy szót sem fogsz kihúzni, te féreg- köpte arcon Bergor a fölé tornyosuló férfit.
Fenrir intett társának, mire a penge beleszaladt Maria nyakába. Bergor elkeseredetten ordított, s a mérhetetlen düh miatt kiszabadult Lomiryl mentális fogságából. Feleségéhez rohant, és zokogva ölelte át az élettelen testet.
- Itt meg mi történt? - kérdezte a sötétségtől Terrien. Óvatosan léptek be a nyitva felejtett ajtón. Dougan szitkozódva bukott orra egy az árnyak közül kilógó láb miatt.
- Tudod, kit gáncsolgass!- esett neki az ismeretlennek. Ám hamar rájött, hogy valami nem stimmel álnok merénylőjével. - Öööö…. Ez… ez.. halott!
- Miről beszélsz? - hajolt hozzá Cedric. Döbbenten ismerte fel a kertészt.
Terrien már rohant is. Csak néhány lépésre volt a főbejárattól, amikor az ajtószárnyak kitárultak. Bergor landolt a lépcsőkön véresen és teljesen összetörve. Élettelen kezéből kihullott az Igazságosztó. Fenrir belétörölte véres pengéit az immáron halott férfi ruhájába, majd Terrienre emelte sárgán fénylő tekintetét.
- A megbízónk látni akar. Élve, úgyhogy ne akarj ellenállni. - Négy társa lassan mögé sorjázott.
- Egyedül maradtál. - mutatott a halott férfira a mágus.
Egy súlyos pöröly sújtott le a mágus derekára.
- Nem olyan biztos az hegyesfülű- dörögte a törpe.
- Még csak ne is gondolj rá - súgta Yashira fülébe Cedric. A lány keze félúton megállt. A torkát csiklandozó penge meggyőzte róla, hogy jobb, ha nyugton marad.
Fenrir intett a többieknek, hogy ne mozduljanak. Bár létszámfölényben voltak, hamar átlátta, hogy elveszítheti csapatának néhány értékes tagját. Nem beszélve a Yashirával eltöltött forró éjszakákról. Bizonyosan sokáig hiányolná a lány társaságát. Úgy döntött megvárja célpontja következő lépését.
Terrien lehajolt és felemelte a mithrill pengét. Az előtte álló hatalmas harcosra mutatott.
- Kihívlak. Csak te, meg én. Senki sem avatkozhat közbe.
- Zene füleimnek - vigyorgott Fenrir. Előrántotta ikerpengéit, és lassú körözésbe kezdett a fiú körül.
Terrien letörölte könnyeit és mozdulatlanul várta a támadást. Veszett vadakként estek egymásnak. A három penge szemmel követhetetlen sebességgel mozgott. A többiek ámulva figyelték a harcot. Terrien dühe elég erőt adott hogy képes legyen hárítani az irdatlan erejű csapásokat. De nem tudott annyira koncentrálni, mint szeretett volna. Minduntalan azért imádkozott, hogy Maria még életben legyen. Mind több és több apró karcolást kapott.
- Könyörögj az életedért, ahogy a vénember is tette! - fröcsögte ellenfele.
Terrien tudta, hogy ez nem igaz. Bergor büszke volt, túlságosan is. A saját bőre miatt sosem aggódott. Ebből igyekezett erőt meríteni. Kardját lejjebb eresztette, majd egy fordulattal felfelé csapott. A keresztezett pengék sikertelenül próbálták útját állni. Szikraeső közepette törte át Fenrir védelmét, s végigvágott arcán örökre lezárva bal szemét. Ám ezért súlyos árat fizetett. A pengék mélyen alkarjába martak, egészen a csontig hatolva. Fájdalmas grimasszal arcán szorította oldalához jobb karját. Fenrir a vértől megvakítva végső csapásra emelte pengéit, ám Terrien váratlanul eltűnt az orra elől. Meghökkenve markolt az üres levegőbe.
- Mágia! - üvöltötte az időközben magához tért Eriand.
Az Ironfist udvarház fölött ragyogó, színes fénygömbök pulzáltak, az egész városban jól láthatóan.
- Kinyitni! Kinyitni Lord Kilmore nevében!- hangzott a parancs, s a döngetés a kapu felől. Egy tucat lovas katona vágtatott az udvarházhoz a furcsa fények miatt.
Eriand meg sem várva vezére utasítását, elmondott néhány szót, s a Farkasfalka a megnyíló dimenziókapun keresztül elmenekült.
5. Fejezet - Válaszút
Szomorú hajnal virradt Humpershire városára. Napkeltére már mindenki hallott az éjszaka történtekről. Lord Kilmore katonái az egész várost átkutatták, mégsem bukkantak a zsoldosok nyomára. Terrien egyetlen szót sem szólt Maria holttestének fellelése után. Cedric és Dougan hiába próbáltak lelket önteni belé. Ők beszéltek az őrparancsnokkal és a kiérkező Thoras papokkal is.
- Sajnálom, már nem lehet segíteni rajtuk - fordult Cedrichez az egyik pap. - Túl sok idő telt el azóta, hogy lelkük eltávozott. Viszont a fiatalúr karja szépen begyógyult.
Kisebb tülekedés támadt a kapu előtt, ahogy a kíséretével érkező Lord Fenimore Kilmore megpróbálta átverekedni magát a kíváncsi tömegen. Katonái pillanatok alatt utat csináltak neki, s odasétálhatott a pappal beszélgető fiúhoz.
- Mondd fiam, merre találom Ironfist mester nevelt fiát? - kérdezte az ősz, vékonydongájú férfi.
- Hátul, a halastó mellet. Ás.
- Ilyenkor? Mit?
- Ön szerint mit, uram? - vonta össze szemöldökét az ifjú tolvaj.
- Ehm… igen… azt hiszem, értem. Csupán részvétemet szeretném kinyilvánítani.
- Ezt halassza máskorra jó uram! - kottyantotta közbe a törpe. - Nem hinném, hogy bárkivel is beszélni óhajt.
- Khm… nos… igen, talán mégsem kéne zavarni. Mindenesetre mondjátok meg neki, hogy osztozom gyászában. Bergor a barátom volt, egyike a leghűségesebbeknek. - Ezzel visszatért lovához, s kíséretével együtt az erőd felé ügetett.
Fiddle szomorúan figyelte ifjú tanítványát, amint a közös sírgödröt ásta. Bár Maria családjának saját kriptája volt, mégis jobb ötletnek tűnt, hogy a halastó melletti ligetben hantolják el az áldozatokat. Ott, ahol annyi boldog órát töltöttek kettesben, később már hármasban.
Patakokban csorgott róla a veríték s egyre jobban, s jobban belemélyedt feladatába. Ahogy a gödör mélyült, úgy emelkedett a földhalom is egyre magasabbra.
- Hagyd abba fiam! Elég lesz már! - szólt rá szokatlanul erős hangon az öreg gnóm.
Dühödten vágta a földhöz az ásót.
- Az én hibám. Miattam történt az egész.
- Ne ostorozd magad. Nem tehettél semmit.
- Megtaláltam a levelet - emelte tekintetét tanárára. - Azt hiszem, tartozol nekem egy magyarázattal.
- Nem! - rivallt rá Fiddle. - Még nem jött el az ideje - folytatta higgadtabban. - Ha válaszokat akarsz kérdéseidre, velem kell jönnöd. Északra, Vendeguardba.
- Nekem máshova vezet az utam, gnóm! - szűrte a szavakat Terrien. Előhúzta Igazságosztót, s néhányat suhintott a levegőbe. - Addig nem nyugszom, míg vörösre nem festi e pengét a gyilkosok vére!
- Hát elkezdődött - sóhajtott a gnóm. - Így akarsz rájuk emlékezni?! Csak a szépet, s a jót tartsd meg emlékeidben. Mindazt pedig, mi fájdalmat okoz, tépd ki és hajítsd messzire! Ne feledd mit tanított neked nevelőapád! Sose kezdj harcot, de mindig te légy az, ki befejezi! A bosszúra pedig lesz alkalmad. Ezt az egyet megígérhetem.
- Igazad van. Sajnálom. - kezdett ismét megnyugodni az ifjú.
- Óvatosan! Még kiszúrod a másik szemem is. - rivallt a félszerzetre Fenrir.
- Ne… mozogj! - lassan közelített az izzó pengével a vérmocskos szemgödörhöz. Füst szállt fel, égett hús bűzével keveredve, amint rányomta tőrét. A zsoldos egyetlen arcizma sem rándult a művelet alatt. Némán tűrte a pokoli kínt.
Yashira lépett be a kunyhóba az ikrek kíséretében, s közölte, hogy a tanya korábbi lakóinak holttesteit elkaparták az erdőben.
Elyfae-nek hosszú időbe került, mire meg tudta győzni apját, hogy ő legyen a Kiválasztott megfigyelője. Egy egyszerű varázslattal közönséges, fekete hajú, hófehér bőrű holdelfnek álcázva magát igyekezett elvegyülni a városlakók között. Az emberek beszédéből megismerte a rajtaütés enyhén pontatlan részleteit. Bár szomorúnak találta az esetet, mégsem kavarta fel különösebben egy alacsonyabb rendű faj tagjainak halála. Az elfek ritkán kötöttek barátságot kívülállókkal, többnyire lenézték őket. Viszont, ha valaki mégis ebben a kiváltságban részesül, akkor egy életre szóló barátot nyer.
A szertartás egyszerű és csöndes volt. Willon Evermeet, egy magas rangú Thoras pap megszentelte a földet, hova az elhunytakat elhelyezték. A résztvevők, köztük Cedric, Fiddle, Dougan, a család szolgái és barátai, az őrparancsnok, továbbá a Lord képviseletében lánya, némán várták a szertartás végét. Néhányan nem a pap méltató beszédét hallgatták, sokkal inkább az ifjú Terrien kemény vonásait figyelték. Az ifjú mozdulatlanul állt mindvégig, egyetlen arcizma sem rándult, s tekintete a messzi távolba révedt. A szertartás végeztével sem mozdult el.
A horizonton alábukni készülő nap vörösbe öltöztette a sír fölött álló alakot. Lágy szellő borzolta haját, simogatta arcát és szárította könnyeit. Fejében számtalan kérdés kavargott, mely válaszra várt.
A nyílvessző remegve feszült a húrra. Hegye pontosan a gyászoló szívét célozta.
- Egyetlen lövés. Csak egyetlen lövés és nincs több bizonytalanság, nincs több fenyegetés. Mennyire egyszerű lenne.
Az íj leereszkedett, s a vessző visszakerült a tegezbe.
Terrien egy utolsó fohászt küldött az istenekhez, majd az udvarház felé vette útját. Bár megígérte tanárának, hogy vele tart Vendeguardba, más tervet is forgatott fejében.
Az elf megvárta, míg a homályba vész alakja, s a sírhoz lépdelt. Kihúzott egy hófehér virágot, mely a hajába szúrva díszelgett. A friss földhalom közepébe szúrta, kulacsából pedig néhány vízcseppet hullajtott rá.
- Vele tartasz az útra?
- Igen, a legjobb barátom, az egyetlen igaz barátom.
- És én mi vagyok?
Cedric zavartan fordult el. Nem tudott erre mit válaszolni.
- Soraya - kezdte. - Tudod, hogy annak idején is több voltál számomra mint egy barát. S ezek az érzések most sem változtak.
- Örülök, hogy nem változtál - húzta magához a fiút.
Nevelőnője a szomszéd szobában különös hangokra riadt. Fülelni kezdett, majd széles mosollyal ajkain feküdt vissza ágyába. Az ő drága Sora-ja (mindig is Sora-nak becézte) úgy tűnik minden tekintetben felnőtt.
Szakadó esőben lovagolt ki a városból. Az álmukból felriadó őrök még csak meg sem próbálták megállítani. Hollófekete csődöre, Éjfél szélsebesen száguldott a sáros országúton. Öt mérföld után bevágtatott az erdőbe. A sötétség ellenére is megtalálta a Backwater tanyához vezető ösvényeket.
Egy óra múlva ért oda, s elégedetten látta, hogy logikája nem csalta meg. A kunyhóból fény szűrődött ki. Lovát egy fához kötötte, s odalopózott az ablakhoz.
- Jól meggondoltad, főnök? - kérdezte a félszerzet. - A megbízónk nem fog örülni.
- Megsebzett, elvesztettem a fél szemem. Ne hidd, hogy ezek után hajlandó leszek életben hagyni! - húzta végig ujjait a friss kötésen. - De nem várom el, hogy velem tartsatok. Ezúttal nincs fizetség.
- Tudom, édesem - dorombolta hozzá bújva Yashira. - Ám nem te mondtad egyszer, hogy a farkasok falkában vadásznak? Mi vagyunk a te falkád, s követünk ahova csak akarod.
Az ikrek és Virgil is lelkesen bólogatott.
Felhúzta számszeríját, s belehelyezte az első lövedéket. Célra tartott, hosszan kivárt, végül mégsem lőtt.
Nyerítés, lódobogás és éles füttyszó csalta ki a zsoldosokat a szabadba. Ám hiába kutatták át percekig a környéket, nem találtak senkit és semmit. Az átázott, avarral borított talajon nem maradt meg egyetlen nyom sem.
A kunyhóba visszatérve annál nagyobb volt a meglepetésük. Nedves lábnyomok vezettek a tűzhely melletti asztalhoz. A díszes tőrrel odaszúrt papírdarabon a következő rövid üzenet állt: Nem felejtek!
Gyors vágtára fogta Éjfélt, hogy mihamarabb eltávolodjon a tanyától. Végtelenül fáradtnak érezte magát, fejét csődöre nyakára hajtotta, s mély álomba merült. Nem látta és nem is hallotta az őt követő másik lovast.
- Tele vagy meglepetésekkel, ember. - nézett utána az elf.
Fiddle korán ébresztette a társaságot végigjárva a vendégszobákat. Dougan morcos volt, mint mindig. Nehéz csízmáját a gnóm mögött becsukódó ajtónak hajította és hangosan szentségelt, amiért az nem hagyta aludni. Cedric pont akkor mászott vissza a szobájába, amikor Fiddle benyitott. Fülig érő szájjal köszöntötte a döbbent gnómot, ki fejét csóválva lépett Terrien ajtajához.
- Gyere csak be - hangzott a szobából.
- Hogy érzed magad? - lökte be a gnóm az ajtót.
- Most már jobban - emelte rá tekintetét. - Még meg sem köszöntem, hogy akkor megmentettél.
- Sajnálom, hogy késtem. Tudod, az én koromban már nem könnyű ébren maradni.
- Igen, tisztában vagyok vele - mosolyodott el a fiú.
- Csatlakozol hozzánk?
- Menj csak előre, hamarosan én is megyek.
A reggelinél Cedric lelkesen győzködte a törpét, hogy tartson velük az útra.
- Igazad… - harapott egyet a csülökbe - lehet. - folytatta tele szájjal. - Talán veletek kéne tartanom. Hiszen még sosem hagytam el a Vas-hegy környékét. Nem beszélve az úton ránk váró kalandokról. Rendben, benne vagyok.
- Nagyszerű! Remélem tudsz lovagolni? - lépett a konyhába Terrien.
- Ló?! Lovat mondtál?!
- Van valami probléma? - kottyantotta közbe az ifjú tolvaj.
- Öööö…. Khm… hát olyan nagyok. - motyogta a törpe.
- Csak nem félsz a lovaktól? - kérdezte Fiddle.
- Ne beszélj ostobaságokat, gnóm! - förmedt rá a törpe. - Egy törpe semmitől sem fél - húzta ki magát.
- Tériszonyod van, ugye? - tippelt Terrien.
- Az - adta meg magát a törpe.
- Nem gond, majd együtt lovagolsz Fiddle-lel. Van egy fürge kis pónink. Ő jó lesz nektek.
- Együtt ezzel a habókos mágussal? - horkan fel Dougan.
- Bizony- vigyorgott az öreg gnóm. - Jól fogunk szórakozni.
- Ettől féltem - ült vissza székére a törpe, s beletemetkezett reggelijébe.
A nehéz aranyserleg végigrepült a hálótermen, s tűzborral áztatott el egy ritka festményt.
- Hogy értsem azt, hogy kudarcba fulladt a kísérlet? - fakadt ki az uralkodó.
Antarn igyekezett minél kisebbre összehúzni magát.
- A zsoldosok bizonyára alábecsülték a herce… - hatalmas pofon gátolta meg abban, hogy befejezze mondandóját.
- Soha ne merészeld így nevezni azt a korcsot! - szűrte a szavakat Morel.
- Bocsáss meg, fenség! - nyüszített az orgyilkos.
Az uralkodó azonban már nem is foglalkozott vele. Néhány kör után lerogyott baldachinos ágyára, s szolgájára förmedt.
- Küldd be az egyik lányt! Gondolkodnom kell.
- Azonnal - hátrált lassan az ajtó felé Antarn.
- Várj! Legyen inkább kettő.
6. Fejezet - Korlátlan hatalom
Lord Kilmore és családja néhány helyi kereskedő társaságában egy pompázatos vacsora kellős közepén tartott, mikor a terembe nyíló vasalt tölgyajtó szárnyai váratlanul kitárultak. Egy szolga rohant be lélekszakadva, hogy bejelentse a nem várt vendéget.
- Őfelsége, Morel Daventry király követe, Gaspar Quezada báró!
Éjfekete páncélos katonák kíséretében lépett be a hordóhasú, himlőhelyes képű nemes. Mulatságos rózsaszín selyem tunikát viselt, s valósággal roskadozott a rá aggatott ékszerek súlya alatt. Nehezen szedte a levegőt, zsebkendőjével folyamatosan törölgette a verítéket arcáról. Intésére egy szolga azon nyomban egy kényelmes széket tolt termetes hátsója alá, ami kevésnek bizonyult, s ezért egy másikat is hozott.
- Üdvözlöm, követ úr - szólt a lord.
- Áááh… igen, igen. Viszont.
- Mi szél hozta, kedves báró?
- Üzenetet hoztam őfelségétől.
- De hiszen arra elég lett volna egy futár is - döbbent meg a lord. - Kíváncsivá tett, báró uram. Megtudhatnám, hogy mi az üzenet?
A báró elővett egy papírtekercset, gyorsan átfutotta, majd visszasüllyesztette öltözéke öbleibe.
- Nos, lényegében arról van szó, hogy Őfelsége elrendelte egy bizonyos Bergor Ironfist és családja elfogatását.
- Kénytelen vagyok elszomorítani, de Ironfist mester és felesége napokkal ezelőtt merénylet áldozata lett.
- Értem… - gondolkodott el egy pillanatra a báró. - De mi a helyzet a fiúkkal?
- Nekik sosem volt gyermekük - szólt közbe váratlanul Soraya.
- Nem érdekel, hogy vér szerinti gyermek, vagy sem. A király parancsára el kell fogni és kísérettel Cormerylbe vinni - mondta tovább érzelemmentes hangon a báró. - Ezennel utasítom önt, Lord Kilmore, hogy katonáival működjék közre a fiatalember elfogásában.
- Ha akarnám, se tehetném - ingatta a fejét a lord. - Tudomásom szerint az ifjú Terrien már elhagyta a várost, és jó eséllyel a tartományt is. Hatalmam immár nem terjed ki fölé.
- Értsem úgy, hogy megtagadja a király parancsát?
- Úgy érti, ahogy akarja. Én a törvényeknek vetem magam alá, s ezek a törvények mindig is előbbre valók voltak a mindenkori uralkodónál.
- A törvények változhatnak, a nemesi tanács pedig már csak árnyéka régi önmagának - vetette oda még a végén a báró. Feltápászkodott székéből, s katonái kíséretében kisétált Thornhill erődjéből.
Az este további része elég nyomott hangulatban telt el. A vendégek távozása után Lord Kilmore visszavonult termeibe. Aggodalommal töltötték el a báró szavai. Lelke mélyén érezte, hogy ennek még komoly következményei lesznek. Két dolog miatt nem akart részt venni egy hajtóvadászatban, ezek közül az egyik egy régi barát emléke, a másik pedig… Nos, bár már nem volt fiatal, de hajdanán vele is megtörtént, hogy szerelembe esett. Tisztában volt azzal, hogy lánya milyen érzelmeket táplál egy igen kétes hírű fiatalember iránt. Ajtaja halk nyikorgására riadt fel gondolataiból. Lánya szeretettel ölelte át, s ő örömmel viszonozta.
- Vissza fog jönni?
- Igen, lányom. Félek tőle, hogy nem egyedül.
- Én melletted állok, apám, bármi is lesz.
- Tudom egyetlenem, tudom. - simogatta haját. - De beszéljünk másról. Boldog vagy vele?
- Cedric-nek hívják - nézett mélyen apja szemébe. - És igen, boldogabb mint valaha.
- Örülök nektek, lányom. De ugye tisztában vagy vele, hogy most hosszú ideig nem fogod látni?
- Megígérte, hogy visszatér. Megígérte.
- Elhiszem. De egyvalamit nem értek - vakarta meg állát. - Mit követhetett el Terrien, hogy a király ennyire feni rá fogát?
Kényelmes iramban haladtak céljuk felé. A tervek szerint délkeletnek indultak, át Hársvölgyön, majd a Hósipka-hegység hágóin keresztül Freeportból hajóval szándékoztak Vendeguardba eljutni. Freeport még mindig több heti útra volt tőlük, ám Fiddle noszogatására sem akartak gyorsabban utazni. Három az egy ellen leszavazták a gnómot, s inkább a gyönyörű nyáreleji időt élvezték. Sorra hagyták maguk mögött Hársvölgy apró falvait, hol helyi lakosok páratlan vendégszeretettel fogadták a vándorokat. Gyakran feldobta a hangulatot, egy-egy Dougan által kitalált tréfa, aminek szenvedő alanya többnyire az öreg gnóm volt. De ő sem maradt ám adósa. Szándékoltan olyan intellektuális vicceket mondott, amik meghaladták a törpe képességeit, s gyakran még a fiúk sem értették. Árnyékuk ezalatt kitartóan követte őket kihasználva veleszületett képességeit, hogy még véletlenül se fedezzék fel.
Három napra volt szükség, hogy Cormellan főnemesei összegyűljenek. Hosszú évek óta nem volt példa erre az eseményre. A királyi palotában káosz uralkodott. Szolgák rohangáltak dolguk után, egymás és saját munkájukat is akadályozva. Az őrséget megháromszorozták, hogy valamilyen minimális rendet sikerüljön fenntartani. Nemegyszer vér is folyt, hiszen ekkora fejetlenségben elkerülhetetlenek voltak a véletlen és kevésbé véletlen balesetek.
Bár a több tucat nemes fegyveres kísérettel érkezett, csak ők léphették át a palota kapuját. A király feketepáncélos katonái nem engedtek be senkit, ki más zászló alatt szolgált.
Lassan besorjáztak a nemesek a gigantikus tanácsterembe. A színes, áttetsző kristályokból készült kupola a nap fényét megszűrve szivárványszínbe öltöztette a termet. Kényelmes székek alkottak félkört, fölöttük pedig ott díszelgett a nemesi családok címere s zászlaja. A király e félkörrel szemben foglalt helyet. Intett a szolgáknak, hogy szívódjanak fel, s a nemesek úgyszintén helyet foglaltak.
Cormellan törvényeit a nemesi tanács hozta. Minden nemes egyetlen szavazattal rendelkezett, akár maga a király. Nem volt szavazat, mely többet nyomott volna a latban másénál. Csak a tanács hozhatott, függeszthetett fel, ill. törölhetett el törvényeket.
Az uralkodó végighordozta jéghideg tekintetét az összegyűlteken, megköszörülte torkát, s beszélni kezdett.
- Tisztelt nemes urak! Örülök, hogy mindannyian itt vannak. Fontos kérdéseket kell megvi…
- Nem mind - szólt közbe Demethor báró, a leggazdagabb északi tartomány, Effindel hűbérura.
A hirtelen támadt zúgolódás közepette minden kéz a jól látható üres székre mutatott. A Kilmore család címere büszkén emelkedett ki a többi közül.
- Árulás! - hallatszott néhány erőtlen bekiabálás.
A király felemelkedett és igyekezett csendre inteni a nemeseket.
- Erről beszéltem tisztelt urak. Métely támadta meg birodalmunk szívét. Egy korábban hűséges alattvalóm megtagadta egy, a rendre veszélyes ember kiadatását.
- Azt sejtem, hogy kire céloz fenség, de mégis ki az aki biztonságunkat fenyegeti? - hallatszott ismét Demethor báró öblös hangja.
- Uraim, nem akartam pánikot kelteni, de az Ősök leszármazottja köztünk jár. Ha elfogjuk és bebörtönözzük, akkor a jóslat nem teljesedhet be.
Többen is értetlenül fordultak szomszédjukhoz, hiszen nem mindenki ismerte a jóslatot.
- A neve Terrien …Ironfist tette hozzá egy pillanatnyi szünet után. Minden bizonyíték ellene szól.
- Még sosem hallottam Ironfist dinasztiáról. - morfondírozott a báró. - Igazán kíváncsi vagyok, mire készül ez a felfuvalkodott hólyag.
Az uralkodó tovább folytatta beszédét, a nemesek attól való félelmére apellálva, hogy elveszíthetik mindazt, mit családjaik hosszú századok alatt kivívtak.
- Ez az ember, bár nem vagyok biztos benne, hogy helyes az ember szót használni, veszélyt jelent hazánkra, gyermekeinkre s egész Aedalonra. Nem hagyhatjuk, hogy végzete felé haladjon. Kérdem én, hajlandóak vagytok minden eszközt megadni, amire csak szükség van a kézre kerítéséhez?
Egységesen harsant fel az igenlő válasz, bár néhányan csöndben maradtak.
- Ebben az esetben - folytatta elégedetten a király - megkérem az urakat, hogy lássák el kézjegyükkel a dokumentumot, amit írnokom körbehordoz. Mint olvasható, a dokumentum megváltoztatja a királyi címet. Cormellan-nak a mai naptól császára lesz, ki rendelkezhet a teljes hadsereggel, hogy elfoghassa a Kiválasztottat és megbüntesse az áruló Lord Kilmore-t.
- Tiltakozom! - kiáltott közbe Demethor báró. - Nem fordulok a barátom ellen. Nem mondok le katonáimról, és nem vagyok hajlandó aláírni egy olyan dokumentumot, mely diktatúrához vezet.
A báró szavainak hatására több nemes is kezdte tisztán látni a dolgokat. Ha átadják hadseregüket, teljesen ki lesznek szolgáltatva. A jogaik megkurtítása sem segíti elő családjaik gyarapodását.
- Nyugalom, nemes urak. A császári cím csak időleges lenne. Amint megszabadultunk a problémáktól, azonnal lemondok róla.
- És ez mért nem szerepel a dokumentumon, fenség? - kérdezte Le Castell gróf.
- Az írnokom hibája. Remélem, elfogadjátok helyette adott szavamat is.
- Mért nem kér arra minket, hogy dőljünk saját kardunkba? - vitatkozott Rashenor báró.
- Kutyák! Hogy merészelitek!? - vesztette el a fejét az uralkodó. - Ott lesz rajta mindannyiótok kézjegye. Erről kezeskedem. Antarn, küldd be őket!
Sorra tárultak fel a rejtekajtók, s katonák áromlottak a terembe. Néhány különös lény követte őket.
- Aki együttműködik, az megtarthatja nyomorult életét s birtokait is. Aki nem… nos…
- Effindel mától független! - rántott pengét Demethor báró. Kardjával tisztelgett, majd megdörzsölve gyűrűjét aktiválta a benne rejlő varázslatot. Színes fénybuborékok kíséretében eltűnt. A mágia visszarepítette biztonságos otthonába.
A többi ellenkezőnek nem volt alkalma menekülni. A katonák pillanatok alatt lefogták őket. Mind a hat nemes szembetalálta magát egy-egy alakváltóval. A szürke bőrű, tejfehér tekintetű lények vonások nélküli arca kezdett tükörképükké válni. Átváltozás közben magukba szívták a nemesek emlékeit és tudását is. Miután feleslegessé váltak, az ellenkező nemeseket helyben kivégezték példát statuálva a többiek számára. Hamarosan két kivétellel minden kézjegy ott díszelgett a dokumentumon. Lord Fenimore Kilmore és Urich Demethor báró, a két szomszédos északi tartomány urai pedig felkészülhettek a hamarosan bekövetkező bűntetőhadjáratra. Nem tellett sok időbe, mire minden katona, s fejvadász megkapta Terrien személyleírását. Az elfogásáért kitűzött jutalom pedig a köznép nyomorgó tagjainak a megváltást jelentette volna.
7. Fejezet - Forró üdvözlet Abyss-ből
Hársvölgy sűrű erdővel borított délkeleti nyúlványában vertek tábort távol a forgalmas utaktól. A láthatóan megszaporodott őrjáratokat elkerülendő javasolta Fiddle ezt az utat. Míg Cedric és Dougan a tábor felállításával és az ebéd megfőzésével foglalatoskodott, a gnóm szunyókált, azalatt Terrien a környéken kóborolt borús gondolatokkal terhelt elmével. Egy harsányan csacsogó patakot követve jutott el az elbűvölő tisztásra, ami egy nádassal szegélyezett tavat ölelt körbe. A tó partjára sétált, lehajolt, s megpaskolta a víz felszínét. Egy hirtelen ötlet hatására megszabadult öltözékétől, s berobogott a hűs habokba. Nem sejtette, hogy az aranyló szempár ezúttal is követi minden mozdulatát, akárcsak az elmúlt napok minden percében. Rövid úszkálás után kisétált a partra, megrázta magát, s anélkül hogy felöltözött volna, kihúzta hüvelyéből Igazságosztót, s lassú, ám egyre gyorsuló mozdulatokkal belemélyed egy harci rutinba.
Elyfae megkövülten nézte az előtte kibontakozó jelenetet. A fiatal férfi tökéletes egyensúllyal kivitelezett precíz mozdulatai egy táncra emlékeztették. Az ifjú meztelensége, hihetetlenül kecses és villámgyors mozdulatai, a kidolgozott izmokon végigfutó verítékcseppek csillogása a napfényben zavarba hozta a lányt. Elyfae a maga hetven évével már jóval többet élt, mint amire a legtöbb ember számíthat, ám a hosszú életű tündék között éppen hogy nagykorúnak számított.
Egyetlen mozdulatára kavargó köd takarta el a kristálygömbben megjelent képet. Eleget látott, az ifjú teljesen egyedül gyakorol a tóparton, s fegyvere nem fog problémát jelenteni. Újra ellenőrizte az idéző kör ábráinak, s rúnáinak vonalát. Minden hibátlan kell legyen, ha nem akarja hogy katasztrófába torkolljon varázslata. Az arunach-i olajbarna bőrű mágus felhúzta fekete talárja bő ujjait, hogy ne zavarja a szükséges mozdulatokban. Rajzolt néhány ábrát a levegőbe, s rövid kántálás után színes port szórt a kör közepén égő mágikus lángba. A lángok vadul felcsaptak s megnyílt a kapu Abyss mélyére. Hívószavára hamarosan megérkezett egy kisebb ördögöcske, név szerint Azriel. A vörös bőrű teremtmény különböző szitkokkal illette a mágust köszöntésképp.
- Üdvözöllek, Azriel. Örülök, hogy látlak! - mosolygott a mágus.
- Bárcsak én is elmondhatnám ezt magamról, Rijel, az Ostoba - gúnyolta a férfit.
A mágus néhány szót köpött az ördögöcske nevével kiegészítve, mire az apró démon nyüszítve húzódott össze az elviselhetetlen fájdalom miatt. Megpróbált kitörni, de a hibátlan kör miatt lehetetlen volt. Érezte ahogy Rijel mentális kötése egyre erősödik, pedig a legtöbb mágus néhány perc után elkezd fáradni.
- Jól figyelj rám, Azriel, szükségem van néhány pokolkutyára, hogy elintézzenek egy embert, ha idehajtasz néhányat, szavamat adom, hogy nem foglak zavarni az év hátralevő részében.
- Nagyszerű! - fintorgott az ördögöcske. - Legalább lesz néhány hónap nyugtom. Mutasd az embert, s küldöm a kutyákat!
Rijel intésére a kristálygömbben gomolygó köd egy pillanatra eloszlott feltárva Terrien arcát.
- Öt percet kapsz. - tette hozzá a mágus.
Abyss, az alsó síkok legveszélyesebbike. Nem sok halandó lenne képes néhány percnél tovább életben maradni e szörnyű helyen. Állandóan gomolygó köd takarta az ott játszódó véres eseményeket. Fájdalmas sikolyok, halálhörgések s átkok szakították meg a néma csendet. Számtalan különböző lény, az anyagi síkról származó elkárhozott lelkek, vérző testrészek, hatalmas férgek és egyéb gusztustalan, a legbetegebb fantáziát felülmúló szörnyűségek kaotikusan vonagló kavalkádján különböző rendű, rangú démonok serege lesett prédára.
Azriel azonnal parancsolója, egy nagy hatalmú tanar’ri, egy fődémon elé sietett, hogy előterjessze a mágus parancsát. Belisandros belenyúlt az ördögöcske elméjébe, s megtekintette Terrien arcképét. A különös szempár felkeltette érdeklődését, s a biztonság kedvéért mentális üzenetet küldött Abyss urának, ki hosszú évezredekkel ezelőtt vette át a hatalmat a démonhercegektől.
Kahl’ Rua, ki valaha első volt az istenek között, s tízezer évvel ezelőtti vereségét követően Abyss síkján gyűjtötte erejét, nem számított ilyen nagyszerű hírre. Hamar végiggondolta lehetőségeit, s megüzente a démonnak, hogy maga is tartson a pokolkutyákkal. A mágus köréről pedig majd ő gondoskodik. Az sem jelent gondot, ha az ember esetleg elhalálozna, egy istennek nem kihívás új életet lehelni bele. Belisandros nem sokáig gondolkodott az ajánlaton. Korlátlan szabadság az anyagi síkon, s halandók vérében fürödhet az idők végezetéig.
A délvidéki mágus örömmel látta, hogy a lángok felizzanak, s egymás után három hatalmas pokolkutya jelent meg a körben. Egyetlen szavára megszűnt a kör megkötő ereje, s a fenevadak az anyagi sík földjére léphettek. Belisandros a túloldalról látta a mágikus kört. Kitárta denevérszárnyait, s gyors szárnyalásba kezdett, hogy még időben elérje a lassan záródó kört. Elkésett, a tapasztalt mágus nem követte el azt a hibát, hogy nyitva hagyja az átjárót. Csalódott bömbölésére kisebb démonok százai menekültek fejvesztve közeléből.
A mágust nem rémítették meg a vérszomjas fenevadak, pedig szemük majd egy magasságban volt az övével.
- Szívjátok be ezt a levegőt, érezzétek az ember illatát! Hozzátok elém!
A kutyák vadul kaparták a földet, s dühödt csaholással, ami nem hasonlított egyetlen állat hangjára sem, lendültek mozgásba. Pillanatok alatt eltűntek a mágus szeme elől, s ösztöneiktől vezérelve száguldottak a tó felé.
- Hmm…nem felejtettem el valamit? - morfondírozott. - Megvan! - érte el a felismerés. - Nem mondtam, hogy élve. Sebaj, így is sok pénzt kaphatok érte.
Terrien gyakorlatát befejezve kardját a földbe szúrta, megmosakodott, s felöltözött. Apró kavicsokat dobált a tóba, felzavarva a nyugodt víztükröt. Gondolatai ismét elkalandoztak. A levélből felcsípett információmorzsák és a legendás penge alapján kénytelen volt megbarátkozni a gondolattal, hogy valószínűleg annak a birodalomnak hercege, amit éppen elhagyni készül. A tünde kényelmesen elhelyezkedett egy terebélyes tölgy vastag ágán, s erdőzöld köpenyével beleolvadt környezetébe. Gondolatai otthona, Crishalinaa’r kecses tornyai, gyönyörű kertjei, s a tündék legbecsesebb kincse, az Élet Fája körül forogtak.
Ösztönösen megérezte a veszélyt, s szorosabbra húzta maga körül köpenyét, nehogy észrevegyék. Elszörnyedve látta a káosz gyilkos teremtményeit, amint hangtalanul lopakodtak az ifjú háta mögé. Nem tudta, mit tegyen, hiszen apja parancsa szerint nem avatkozhatott közbe.
Terrien már azelőtt érezte a kénes bűzt, mielőtt a pokolkutyák morgása megütötte volna fülét. Mozdulatlanul állt, s a víztükörbe bámulva igyekezett valamilyen megoldást kitalálni.
A legnagyobb, s legocsmányabb fenevad ugrott először, ám csúnyán elvétette a lebukó fiút. Állkapcsa az üres levegőbe tépett, s hangos csobbanással tűnt el a vízben. A tűz lényei semmit sem gyűlöltek jobban a víznél.
Kihasználva a pillanatnyi szünetet, minden mindegy alapon megrohamozta a legközelebbi fenevadat. Igyekezett úgy helyezkedni, hogy a harmadik kutya ne tudja megtámadni. Kardjával sikeresen tartotta magától távol a fenevadat. Pörgött, forgott, szökellt, táncolt, alábukott, mindent bevetett, amit csak ismert, mégis gyakran csak a szerencse mentette meg attól, hogy végzetes sebet kapjon. A másik pokolkutya megunva a játszadozást sípoló hangon elkezdte beszívni a levegőt, majd egy mélyről fakadó morgás kíséretében kiengedte a pusztító lángot. A tűz beborította fajtársát, ám nem okozott benne kárt. Terrien kétségbeesetten vetődött hátra, s hengeredett azonnal oldalra. A levegő forrósága így is kínzó fájdalmat okozott. Rögvest talpra ugrott, s fogást váltva kardja markolatán dárdaként hajította el fegyverét. A penge könnyedén fúródott a fekete húsba, s a fájdalmasan vonyító démonivadék lángok, s füstfelhő kíséretében hagyta el az anyagi síkot. Ám az ifjú nem örülhetett sokáig győzelmének, a másik fenevad dühödten rontott rá, ő pedig ott állt fegyvertelenül. Keményen nyekkent a földön, ahogy a kutya rávetette magát. Az irdatlan súly miatt minden levegő kiáramlott a tüdejéből. Kegyetlen karmok vájtak vállába, s mellkasába, de nem törődött vele. Minden erejével azon volt, hogy az arca előtt csattogó fogakat távol tartsa magától. Izmait a végsőkig megfeszítve sikerült felfelé feszítenie a lény állkapcsát, de tudta, hogy az idő ellene dolgozik. Karjai remegtek a megerőltetéstől, beleadott mindent, s szomorúan látta, hogy azok a fogak mind közelebb, s közelebb kerültek arcához. Akkor vesztette el minden reményét, amikor meghallotta a jellegzetes sípoló hangot. Már maga előtt látta a tüzet, mi elemészti, ám a fenevad ekkor megremegett, s élettelenül zuhant rá.
Elyfae gratulált magának a tökéletes lövésért. A nyílvessző a lény agyába hatolt, s azonnal végzett vele. Odarohant a tetemhez, s íját emelőként használva kissé megmozdította, hogy Terrien ki tudjon mászni alóla.
A fiú lihegve nézte végig amint a fenevad eltűnik, felperzselve a helyet ahol feküdt. Ezután megmentőjére nézett, s hálás tekintete egy ismerős arcon állapodott meg.
Rijel türelmetlenül várakozott, amikor legnagyobb meglepetésére ismét fellobbant a tűz, s egy hatalmas tanar’ri állt körében. A legnagyobb hegyi óriásokat is megszégyenítő termetű démon maga köré fonta szárnyait, s kíváncsian vizslatta a tátogó mágus arcát. A délvidéki férfi még sosem érzett ily átható félelmet, a legszörnyűbb kínhalál ígéretét hordozó égővörös tekintet lelke legmélyére hatolt. Megőrizve maradék méltóságát, megpróbált erőt meríteni abból a tényből, hogy a démon semmilyen módon nem hagyhatja el a kört. Bízott önmagában, s hibátlan munkájában. Kihúzta magát, s a közelebb lépett a lényhez.
- Nem hívtalak - jelentette ki. - Menj vissza, parancsolom!
Belisandros továbbra sem mozdult. Abyss korlátlan hatalmú ura egy távoli pontra fókuszált. Bár sok száz mérföldre volt az átjárótól, mégis tisztán látta szeme előtt a lüktető nyílást. Akaratát a végsőkig megfeszítve sikerült erőinek egy részét átküldenie az anyagi síkra.
A hirtelen támadt széllökés hátralökte a mágust, port és faleveleket vágva arcába. Ágak reccsenő tiltakozását, s a levelek zizegést hallotta, majd miután sikerült kipislognia szeméből a port, megismerte a félelem, s rettegés legmélyebb bugyrait. Egy kisebb faág zuhant a körre, részben letörölve az egyik rúnát. Nem maradt már semmi, mi visszatarthatta volna a démont.
A rém termetét meghazudtoló fürgeséggel rontott előre, karmos kezével megragadva a mágus talárját. Rijel egyetlen szavára aktiválódtak a selyembe szőtt védőrúnák, s elektromos kisülések égették a démon kezét. A démon fájdalmas üvöltésére egy mérföldekre fekvő apró falu legifjabb lakója, egy pár napos csecsemő hangosan felsírt.
- Mi volt ez? - ejtette ki a szárított húst kezéből Dougan.
- Fogalmam sincs, de nem szeretnék vele találkozni. - vonta meg a vállát a tolvaj.
Fiddle kitörölte az álmot szeméből, s figyelmesebben kezdett fülelni. Rosszat sejtett, s aggódott tanítványa távolléte miatt.
- Bármi is az, a barátunk bajban lehet. Keressük meg! - adta ki az utasítást.
Lehajolt, felemelte kardját, majd hüvelyébe csúsztatta.
- Jól vagy… ember? - hangzott a kérdés.
- Terrien, vagy már elfelejtetted?
- Emlékszem - rázta meg aranyló sörényét.
- Elárulod a neved? Szeretném tudni, kinek köszönhetem meg, hogy segítségemre sietett.
- Elyfae Centholen.
- Örülök, hogy megismerhetlek - nyújtotta kezét a fiú. A tünde azonban nem ragadta meg, láthatóan habozott. - Ne félj, nem harapok. Szavamat adom - tette hozzá egy mosoly kíséretében.
Elyfae viszonozta a mosolyt, s megragadta az ifjú kezét. Két szempár mélyedt egymásba, telve határtalan kíváncsisággal, ám a pillanat varázsát eloszlatta egy dobhártyaszaggató üvöltés.
- Mennünk kell - húzta maga után a lányt Terrien. Ám az megállt, füttyentett egyet, s néhány pillanat múlva kivágtatott a tisztásra egy hófehér kanca.
- Így gyorsabb lesz - kacsintott a fiúra.
Rijel fejében őrült sebességgel száguldoztak a gondolatok, próbált valamilyen varázslatot találni, amivel elpusztíthatja ellenfelét. Eleresztett egy villámot, ami kissé hátralökte a démont, de a fájdalmon kívül nem okozott sérülést. A pillanatnyi szünetet kihasználva forgószélként pörgő pengéket idézett, amik össze-vissza kaszabolták a lényt. Ám Belisandros sebei pillanatok alatt összeforrtak. Nem olyan egyszerű egy tanar’ri legyőzése, mint ahogy a délvidéki mágus gondolta. Belisandros visszaröppent a körhöz, benyúlt a tűzbe, s kiemelt egy embernagyságú lángoló pallost. Csapásai nyomán a mágust védő burok mind jobban elvékonyodott, végül szikraeső kíséretében megadta magát, s a penge átvágta a szerencsétlen ember védekezésre emelt kezeit. Rijel szánalmas sikollyal ölelte magához a csonkokat. A fájdalom teljesen elvette az eszét, észre sem vette, amint a démon megragadja és a levegőbe emeli. Belisandros ujjai satuként szorultak koponyájára, s a sötétség végleg magával rántotta a mágust. Száraz gally reccsenésére emlékeztető hanggal tekert egyet a mágus fején, majd egyetlen rántással kitépte gerincével együtt testéből.
Cedric és társai még el sem indultak a táborból, amikor belovagolt a fehér kanca lovasaival. Terrien leugrott a hátasról, röviden elmesélte a történteket, s bemutatta a tündét.
- Jobb, ha azonnal indulunk - aggodalmaskodott a gnóm.
- Késő - mutatott az égre Dougan. - Már itt van.
A démon árnyéka végigsöpört a tisztáson, majd lomha szárnyverdeséssel aláereszkedett. Lábával a tábortüzet tiporta, s a szél szétszórta a hamut. Teljes húsz láb magasságában kihúzta magát, szárnyait széttárta, s fülrepesztő hangon elbődült.
- Gorumn szakállára! Hogy ez mekkora?! - ámult el a törpe.
- Velem jössz! - mutatott egyenesen Terrienre.
Éles tőr fúródott Belisandros vállába.
- Ne is álmodj róla! - kiáltotta Cedric.
A démon szárnyainak legyintését követő széllökés hatalmas erővel repítette egy közeli fának a tolvajt, amitől eszméletét vesztette. A törpe hangos csatakiáltással indult rohamra a lény ellen. Minden erejét beleadta csapásába, s pörölye keményen csattant a tanar’ri lábujján. Belisandros dühödten sújtott le a törpére, aki képtelen volt felállni egy ekkora ütés után. A tünde nyilai sorra fúródtak a démon arcába, s nyakába anélkül, hogy bármi kárt tettek volna benne. Fiddle belemerült a mágia folyamába, hangosan kántálni kezdett, végül illúzióalakok sokaságát hozta létre társairól, s önmagáról. A megzavarodott démon dühödten csapkodta az illúziókat, nem tudott különbséget tenni köztük, s az igaziak között.
- Engem akarsz? Akkor gyere és kapj el! - hallatszott a kiáltás.
Belisandros a hang felé kapta fejét, s láthatta az ágaskodó fekete csődörön ülő ifjút, ki vadul integetett kardjával. Több se kellett neki, elrugaszkodott a földtől, s üldözőbe vette a vágtató paripát.
Terrien lova nyakába hajolt, s a fülébe súgott. Éjfél teljes sebességre gyorsult, s ügyesen kerülgette a sebesen közeledő fákat. Bár nem egy ág végigkarcolta oldalát, gazdája iránti hűsége hajtotta előre.
A démon magasan szárnyalt, s néha le-lecsapott a fák közé, hogy elkapja prédáját. Érezte a vér illatát, s ez még inkább felkorbácsolta haragját. Szomjazott az emberi vérre. Alig várta a pillanatot, amikor megkóstolhatja a lovon menekülő harcos vérét. A sűrű ágak ellenére egyre lejjebb, s lejjebb süllyedt. Közel karnyújtásnyi távolságba ért, amikor prédája nem várt dolgot cselekedett. Terrien hirtelen ötlettől vezérelve, felállt lova hátára, s egy pontosan időzített ugrással elkapott egy keresztbe kilógó faágat. Lábait felhúzta, átpördült, s pont az alá érkező démon hátán landolt. Előrántotta pengéjét, s fél kézzel kapaszkodva átvágta a tanar’ri szárnyait mozgató izomrostokat. Belisandros fájdalmas üvöltéssel zuhant alá, több fiatalabb fát is kiszakítva helyéből. Amint földet értek Terrien leugrott a hátáról, s a még mozdulatlan démon fejéhez sétált.
- Nem tudom, ki küldött, de add át neki üdvözletem. Osztozni fog sorsodban!
A fődémon gúnyosan nézett a harcos szemébe. Látta, amint pengéje felemelkedik, s lecsapni készül de nem félt. A halandók fegyverei neki nem képesek ártani. Igazságosztó azonban nem volt közönséges fegyver. Azért kovácsolták, hogy elpusztítson mindent, ami gonosz. A csodálatos penge mélyen belevágott nyakába, s az ősi rúnák megkezdték pusztító munkájukat.
Kínok között távozott a halandók világából, s bosszút esküdött volna, ha utoljára nem pillant még egyszer legyőzője tekintetébe. Még Kahl’Rua szemei sem voltak képesek ekkora rémületet ültetni szívébe.
8. Fejezet Háborús fellegek
Belisandros remegve borult térdre az istenség előtt. A külső szemlélő számára különösen hathatott, ahogy egy tanar’ri meghunyászkodik egy közönséges emberalak előtt. A káosz urát teljesen meglepte, hogy a démon nem tudott elbánni a Kiválasztottal. Mindig is tudta, hogy különleges lesz ez a halandó, ám még ő sem gondolta volna, hogy legyőzhet egy fődémont. Egyre inkább kezdte úgy érezni, hogy alábecsülte őt. Ugyanakkor örömmel töltötte el, hogy tökéletes alanyt választott.
- Uram, én igazán…. - kezdte volna a démon, ám Kahl’Rua elhallgattatta. Nem volt kedve végighallgatni a szánalmas mentegetőzést.
- Menj, most nincs rád szükségem!
A démon megkönnyebbülten kapott szárnyra, s tűnt el a kavargó ködben.
Bár ismét kicsúszott kezei közül, mégsem aggódott különösebben. Ha tízezer évet kibírt, akkor az a kis idő igazán nem számít, mikor ily közel áll ahhoz, hogy tervei teljesüljenek. Még az istenek is képesek voltak a türelemre, amennyiben megérte a várakozás.
Fehérezüst álarca alól figyelte az uralkodó lépteit. Morel Daventry, immáron császárként, fáradhatatlanul rótta a köröket tróntermében. Tábornokai egy terepasztal fölött vitatkoztak, apró figurákat tologatva.
Antarn az álarcába vágott nyíláson keresztül ajkához emelt egy kupát, s lustán kortyolgatta a zöldes színű mentabort.
- Hogy álltok? - lépett a császár hadvezéreihez.
- Az északi tartományok erősek, felség, időre lesz szükség, hogy elegendő egységet tudjunk összevonni egy hadjárathoz - válaszolt Sargen Holimion tábornok anélkül hogy levette volna tekintetét a terepasztalról.
- Hogy mernek szembeszállni velem? Megsemmisítem őket, egytől egyig. A fejüket akarom! - csapott a terepasztalra felborítva a figurákat.
- Mi mindent megteszünk felség, de a lakosság körében nagyon népszerűek. A köznép mellettük fog állni.
- Részletkérdés - zárta le a témát.
Egy fiatal tiszt szólt váratlanul közbe.
- Nem lehetne esetleg néhány orgyilkost küldeni?
- Nem bízom bennük - sandított az álarcos férfira, ki láthatatlan mosollyal emelte kupáját a császárra.
Egész nap folyt a tervezés, végül mire a nap alábukott a haditerv is készen állt. A hadvezérek távozásával pedig egy másik fontos ügyre tértek rá.
- Mondd csak, van még valami, amit megpróbálhatunk, hogy kézre kerítsük azt a fattyút? Félek tőle, hogy ki tudja kerülni az őrjáratokat, s ha elhagyja Cormellant, meg lesz kötve a kezünk.
- Valaki segíti őt felség, vagy valakik. Talán terved sem képez titkot előttük. Bárki is legyen segítője, nagyon jól értesült és jelentős befolyással bírhat.
- Ne játssz a türelmemmel. Nem érdekelnek a rejtélyes szövetségesei, inkább mondj valami használhatót - vonta össze szemöldökét.
- Van még egy megoldás, de sokba fog kerülni. Talán kapcsolatba tudok lépni valakivel, aki segíthet. Csak egy szót mondok: árnyékvadászok.
A császár mosolya évek óta nem volt ennyire őszinte.
- Újra és újra meglepsz engem. Lassan kezdek félni tőled - tette hozzá nevetve.
Egymás mellett ügettek kissé lemaradva a többiektől. A fák koronáin keresztül dárdaként tűzött át a ragyogó napfény.
- Mióta követsz minket? - szegezte a lánynak kérdését.
- A temetés óta - Látta, hogy kijelentésére a fiú arca megkeményedik. - Igazán sajnálom.
Terrien szótlanul bólintott.
- Az nem is érdekel, hogy mért követtelek? - próbálta megtörni a kínos csendet a tünde.
- Nem, el sem tudnék képzelni jobb indokot személyes vonzerőmnél - nevetett rá a fiú.
Elifae csilingelő, őszinte kacaját jól hallották társaik is.
- Jól mutatnak együtt - jegyezte meg Cedric.
- Ne viccelj! Hiszen alig van azon a hegyes fülűn hús - méltatlankodott a törpe. - Bezzeg népünk asszonyai, ha tudnád, fiacskám. Tömör izmos test, aranyos szakállka. Mondanom sem kell, hogy a legjobb pillanatokban lehet belekapaszkodni -kacsintott rá cinkosan. - Nincs is ennél vonzóbb.
- Te beteg vagy. - nézett rá megütközve az ifjú tolvaj.
- Abbahagynátok?! - rivallt rájuk Fiddle. - El sem hiszem, hogy képesek vagytok ezen vitatkozni. Amúgy is bárki megmondhatja, a gnóm asszonyoknál nincs szebb a világon - nevetett harsányan.
- Gorumn szakállára! - méltatlankodott a törpe. - Nem tudjátok mi a jó.
Sebesen szárnyalt végig a Jégcsillag folyó mentén. Útközben néha alábukott, hogy egy élénken csapkodó hallal csőrében bukkanjon ismét felszínre. Nem sok holló próbálkozott a halfogással. Charon azonban nem volt közönséges holló. Archon familiárisaként állandóan úton volt, vitte s hozta a fontos üzeneteket. Szemei előtt felsejlett a távoli Cormeryl sziluettje. Magasabbra emelkedett, tekintete végigsiklott a folyón átívelő hidakon, a masszív falakon, a díszes palotákon, s a kecses tornyokon, végül megállapodott Thoras templomán. Körberepülte a gigantikus építményt a főpap termeinek ablakait kutatva.
Tarnos Pridemoore megropogtatta öreg csontjait, miután végzett a reggeli meditációjával. Elhúzta a vastag drapériát, s szélesre tárta az ablakot, beengedve vele a friss levegőt, az énekesmadarak hangját, az ébredező város moraját, a konyhán készülő reggeli étvágygerjesztő illatát, s mindezzel együtt egy gyors röptű hollót. Charon az utolsó pillanatban korrigálta röppályáját, s így még sikerült kikerülnie az idős férfit.
- Ejnye, Charon, figyelhetnél néha jobban is - feddte meg a főpap.
A holló a férfi íróasztalán landolt, széttárta szárnyait, s jólnevelten meghajtotta fejét.
- Mit hoztál ma nekem? - lépett hozzá Tarnos. Leakasztotta a madár nyakára kötözött vízhatlan bőrerszényt, s előhalászott belőle egy papírdarabot. Gyorsan végigfutotta, majd rövid választ írt, s útjára engedte a hollót.
Hívószavára bejött az egyik ajtónálló, végighallgatta a pap kérését, majd elrobogott az épületegyüttes déli, a tanoncok lakrészeit magába foglaló szárnyba. Lefékezett az egyik ajtó előtt, s kopogására választ sem várva berontott a hálókamrába. Garrick mélyen elmerült meditációjában, s bár az ajtóval szemben helyezkedett el, átszellemült arca elárulta, hogy valahol máshol jár.
- Garrick! Most nincs idő erre, a nagytiszteletű főapát hivat - ragadta meg a grabancánál az ifjút, s annak minden tiltakozása ellenére magával vonszolta.
- Jól van, jól van. Tudok én is járni - nyílt ki a főapát ajtaja, s esett be rajta a fiatalember.
- Foglalj helyet - intett az idős pap. - Fontos feladatom van számodra. Tudom, hogy még közel sem fejezted be tanulmányaidat, de az most várhat. El kell utaznod Dolaran fővárosába, Vendeguardba. Keress egy Archon nevű férfit, és segíts neki mindenben, amire csak megkér.
- Ez… ez igazán nagy megtiszteltetés. Gyorsan összecsomagolok, s útnak is indulok.
- Nem! - állította meg a főpap. - Most azonnal indulsz. Már mindent összekészítettek neked, amire szükséged lehet az úton. Találsz egy felnyergelt lovat az istállóban. Utazz gyorsan, és kerüld a feltűnést, úticélod pedig senkinek se áruld el. Thoras vigyázza lépteid, fiam!
Iskaria határai mentén éjjel-nappal járőröztek lord Kilmore katonái. Többször is összecsaptak a fosztogatni készülő császári csapatokkal. Mindez csak a közelgő háború előjátéka volt.
Az idős lord ezalatt Demethor báróval tárgyalt egy szövetség létrehozásáról. Csak együtt remélhették, hogy hosszabb ideig ki tudnak tartani a császár seregeivel szemben.
- Nagy szerencsénk, kedves lordom, hogy a császár egyelőre más célokra összpontosít. Ha most indítana támadást, képtelenek lennénk visszaverni. Örülök annak, hogy leköti a kölyök üldözése.
- A fiút Bergor Ironfist nevelte, biztos vagyok benne, hogy nem fog szégyent hozni rá. Jelentős erőket köt le anélkül hogy tudna róla.
- Remélem nem kapják el. Nem szeretnék annak az őrültnek a kezére jutni.
Soraya gondolatai állandóan szerelme körül forogtak. Tudta, hogy a furfangos fiú vigyáz majd közös barátjukra. Aggódott miattuk, akárcsak a katonákkal együtt járőröző bátyja miatt. Elhatározta, hogy erős marad, a népéért, a barátaiért, a családjáért, s a szerelméért, bármit is hozzon a sors.
- Először Iskariara csapnak le - mutatott a térképre a lord. - Effindelt csak rajtunk keresztül érhetik el.
- Nyilvánvaló, éppen ezért intézkedtem úgy, hogy seregeim nagy része egy héten belül ideérjen.
- Köszönöm, barátom. Már csak az a kérdés, hol állítsuk meg őket. Nem akarok civil áldozatokat. Nyílt csatában ütközünk meg velük.
- Ez itt mi? - kérdezte a báró a térkép egy pontjára mutatva.
- Víztározó az aszályos évekre.
- Akkor itt ütközünk meg velük - jelentette ki mosolyogva a báró.
Kétségbeesetten kutatták végig a hajdan élettel teli falut túlélők után. Mindhiába, a császári csapatok mindenkit lemészároltak. Férfit, nőt, öreget, s fiatalt egyaránt.
- Uram, a házak még nincsenek kiégve, nemrég gyújthatták fel őket.
- Igazad lehet. Siessünk, nem lehetnek messze - adta ki a parancsot Fahrton.
A katonák megsarkantyúzták lovaikat, s gyors vágtára fogták őket. A nagytestű harci mének verítéktől csatakosan nyargaltak ki a faluból. Fahrton felkaptatott egy magasabb dombra, végignézett a tájon, majd csatlakozott embereihez és nyugat felé vezette őket. Nem volt messze az ellenséges lovasok által felkavart porfelhő.
A nap rövid utat tett meg az égen, s száz feldühödött, bosszúra szomjazó harcos ütött rajta a letáborozni készülő császári csapaton. Fahrton emberei tömött sorokban zúdultak az ellenségre. Sok katonát még azelőtt levágtak, hogy felfoghatták volna a támadás tényét. Keményen harcoltak, kegyelmet nem ismerve.
A császári csapat tisztje célzásra emelte számszeríját, Fahrton ezüstösen csillogó páncélja kivált a tömegből tökéletes célpontot nyújtva.
Fahrton pajzsával hárította egyik ellenfele kétkezes csapását. Válasza nem váratott sokáig magára. Kardja talált egy rést a katona páncélján, a váll és a nyakrész illesztésénél a férfi testébe hatolt.
- Győztünk, uram! - léptetett hozzá egyik tisztje. A vessző ekkor repült ki célja felé, s a fiatal nemes helyett a tiszt torkába fúródott. Vér tört elő a férfi ajkai közül, szeme üvegessé vált, s lefordult a nyeregből.
- Megölni! - visszhangzott Fahrton parancsa. Nekivadult katonák vagdosták eszüket vesztve a szerencsétlen férfit. Könyörgése és halálhörgése süket fülekre talált.
A törpe és a gnóm hevesen veszekedett a vacsora miatt. Fiddle fehérrépából akart levest főzni, de Dougan kézzel-lábbal tiltakozott ellene.
- Azt már nem, nem fogok zöldséget vacsorázni!
- De hiszen fehér, nem is zöld - vigyorgott a gnóm.
A törpe arca kezdett vörös, majd lila színt ölteni, ujjai pedig egyre szorosabban fonódtak pörölye nyele köré.
- Thorasra, ha nem tudnám, azt hinném házasok vagytok - szólt közbe a legrosszabb pillanatban Cedric.
- Így is van. Nem igaz, drágám? - ugrott a törpéhez, s nyomott egy cuppanós csókot orrára a gnóm.
A vidám nevetésbe elkeseredett üvöltés vegyült, s Dougan azzal a feltett szándékkal vette üldözőbe a tábortűz körül a gnómot, s a tolvajt, hogy helyben kibelezi őket.
Terrien és Elyfae élvezettel nézték barátaik csipkelődését, észre sem vették, hogy közben átkarolták egymást.
9. fejezet - Ayvenerishvaran
Felmarkolt egy kevés hamut, az orrához emelte, de rögvest el is szórta az átható kénes bűz miatt.
- Mi volt ez? - kérdezte fintorogva.
- Ha jól sejtem, valamilyen kisebb démon az alsó síkok egyikéről - válaszolt Eriand.
- Szerinted ők pusztították el? - egyenesedett fel Fenrir.
- Lehetséges - vonta meg a vállát a mágus.
A harcos nem figyelt társaira, gondolatai messze jártak. Ujjai kifehéredtek, ahogy ökölbe szorította kezét, megrázta magát, s egy mélyről fakadó mordulással intett a többieknek, hogy indulhatnak. Visszaült lova nyergébe, s egyenesen Emin-Athun hágója felé vezette csapatát.
A Hósipka-hegység arról kapta nevét, hogy a természet különös szeszélye következtében még a legforróbb nyári napokon is hó borította a nem különösebben magas csúcsokat, s a hágókat egyaránt. A hegység hosszan nyúlt el a keleti kontinens, Atholl keleti partvonala mentén. Cormellan legnagyobb kikötője csak a számos délkeleti hágó valamelyikén keresztül volt megközelíthető. Bár egyik hágó sem volt túl biztonságos, köszönhetően a hegyi óriások, s a jégtrollok állandó támadásainak, mégis mind közül Emin-Athun volt a legveszedelmesebb. Soha egyetlen kereskedőkaraván sem vállalkozott arra, hogy itt keljen át. A járőröző katonák is messzire elkerülték.
Három kecses ló, s egy robosztus póni tört magának utat a hóban. Csípős hideg szél hatolt az utazók csontjáig. Hiába öltöztek fel a lehető legmelegebben, a kegyetlen szél megtalálta útját a legkisebb réseken át is.
- Minden rendben barátom? - próbálta túlkiabálni a szél üvöltését Cedric.
- Igen, de előre félek az éjszakától - közben kiköpte a szájába repült havat. - Mi lesz, ha nem találunk egy helyet, ahol meghúzhatjuk magunkat?
Közéjük furakodott a póni, s a hátán ülő két hókupac közül az egyik megszólalt.
- Sose féljetek fiatalok, egy törpe van veletek. Találok én éjszakai szállást.
- Én majd gondoskodom a tűzről - jött a hang a másik hókupac alól.
- Ez a beszéd! - vágta hátba társát a törpe. A szerencsétlen gnóm kizuhant a nyeregből, s eltűnt a mély hóban. Terrien visszafogta Éjfélt, szabad kezével belekotort a hóba, s kiemelte a vacogó gnómot.
A tünde vezette a csapatot, s minden önuralmára szükség volt, hogy az előttük álló feladatra tudjon koncentrálni. Négy társa az állandó tréfálkozással teljesen lekötötte figyelmét, s bár a tündék szeretik a humort, legtöbbjük már rég megvált volna a társaságtól. Éles szeme fölé ernyőzte kezét, s végigkémlelt a tájon. Már jócskán maguk mögött hagyták az átjáró bejáratát, de az út még kitartóan emelkedett előttük jelezve, hogy még nem érték el a hágó közepét. Ilyen körülmények között napokra lesz szükségük, hogy elhagyhassák Emin-Athunt.
A hóvihar oly gyorsan múlt el, mint ahogy keletkezett. A szél zúgása alábbhagyott, s a nap sugarai utat törtek maguknak a felhőkön át. A meredek sziklafalak között haladó csapat elbájoltan gyönyörködött a táj vad szépségében. Napfény csillantotta meg a csupasz sziklafalon függeszkedő különös formájú jégképződményeket.
Elyfae riadtan kapta tekintetét az egyikre. Meg mert volna esküdni rá, hogy mozgást észlelt a szeme sarkából. Néhány pillanatig tanulmányozta a furcsa jégkristályt, majd megrázta fejét, s igyekezett elhessegetni a kellemetlen gondolatokat.
Kiértek a szűk katlanból, s egymás mellé sorakoztak, amint az út szélesedni kezdett. Nem sokkal mögöttük, a jégtömb, amit az elf figyelt erősen megremegett. Apró kristályszilánkok hullottak a hóba, ahogy kinyúlt az első kar. Az álmából felébredt jégtroll kinyújtóztatta tagjait, s síri hangon elbődült. A különös nyöszörgésbe egyre több és több hang kapcsolódott be. Tucatnyi jégtroll ébredt éhesen, s pusztításra készen.
- Állj! - fékezte le lovát a tünde. - Hallottátok?
- Miről beszélsz? - léptetett hozzá Terrien.
- Valamit hallok.
- Csak a szél - próbálta nyugtatni a törpe.
- Ha ez szél, akkor én törpe vagyok - mutatott mögéjük Fiddle.
Tucatnyi embernél nagyobb jégtroll közeledett feléjük visszaverve a nap sugarait. A fény életre kelt seregeként vakították el a vándorokat.
- Maradjatok! - kiáltott Terrien. Megsarkantyúzta hátasát, s rohamra indult.
- Gorumn szakállára! Csak nem gondolod, hogy minden szórakozást meghagyok neked, fiacskám? - ezzel Dougan leugrott a póniról, s vakmerően rontott előre hatalmas harci pörölyét lóbálva.
A gnóm rosszallóan csóválta fejét, s nagyot sóhajtott.
- Harcosok.
Cedric rápaskolt lova hátsójára, s barátai után indult. Elyfae bátorítón rámosolygott a gnómra, leemelte válláról íját, s útjára engedte az első nyílvesszőt. Az ezüstös hegyű lövedék fejen találta a legközelebbi szörnyet, kissé megrepesztette a jeget, de nem okozott igazi kárt. Tovább nyomult előre társaival együtt. A tünde azonban nem adta fel, folyamatosan tűz alatt tartotta a szörnyeket, ezzel is időt adva barátainak.
Terrien társaitól követve a jégtrollok közé szöktetett, fél kézzel a gyeplőt tartotta, a másikkal előhúzta kardját. Jeges hideget érzett maga körül, ahogy karmos kezek nyúltak felé. Igazságosztó zümmögve szelte a levegőt, s csapásai nyomán ujjak, kezek, s karok röppentek szerteszét. Az egyik lény nagyon kitartónak bizonyult, hátulról ráugrott a lóra, s karmait belemélyesztette az állat farába. A fekete csődör fájdalmasan felnyerített, vadul felágaskodott, s lehajította magáról támadóját, s lovasát egyaránt.
Terrien válla kificamodott az eséstől, fájdalmas grimasszal arcán tápászkodott fel. Kardját áttette másik kezébe, s hátrálni kezdett a sziklafal felé.
Cedric már az összes tőrét belehajította a kiszemelt jégtrollba, de a lény még csak le sem lassult. A tolvaj kelletlenül kotorászott a nyeregtáskában, végül megtalálta amit keresett. Egy kis kézi fejszét halászott elő, s buzgón imádkozott, hogy ez már hatásosabb legyen a szörnyek ellen. Hamarabb nyílt alkalma kipróbálni, mint szerette volna. Makacs ellenfele hátasa mögé került, amíg ő matatott. Még időben rántotta félre a lovát, s a jégtroll mellette huppant a hóban. Nem akarta megvárni, hogy a lény újra támadhasson, meglendítette a fejszét, s minden erejét beleadva lesújtott a lény nyakára. Fülsértő recsegéssel vált el a fej a nyaktól, s a test vakon csapdosott maga körül.
A daloló törpe boldogult a legjobban. Klánjának egyik bányászdalával ajkain osztogatta súlyos csapásait.
Mithrill csákány, kemény kő.
Törpe szakáll hosszan nő.
Ork és goblin vadul harcol.
Büszke törpe velük dacol.
A hatalmas pöröly kitűnő fegyvernek bizonyult a jégszörnyek ellen. Egy-egy csapással szilánkokra zúzta őket.
Az ifjú harcos nekihátrált a sziklafalnak, ellenfelei pedig lassan körbevették. Az egyikük váratlanul megingott. Megfordult és a következő nyílvesszőt a szeme közé kapta. A vessző rést ütve lepattant, de már jött is a következő. Elyfae, akárcsak a legtöbb tünde, mestere volt az íj használatának. Mindegyik lövedék ugyanabba a pontba csapódott be, végül tegezéből kilőtte az utolsót is. A nyílvessző ezüst csíkot húzott, ahogy a jégtrollba csapódott. Egészen mélyre fúródott, s a vessző hegye körül hajszálvékony repedések indultak el. A repedések mind sűrűbbé váltak, lassan behálózták a lény egészét. Éles jégszilánkok borították be Terrient és a körülötte álló trollokat, ahogy a lény szétrobbant.
Terrien megfordult, s mivel még volt néhány másodperce, mielőtt a szörnyek elérik, sérült vállát keményen nekiütötte a sziklafalnak. Éles fájdalom futott rajta végig hullámokban, ahogy a válla újra helyére került. Szemei előtt karikák táncoltak, s ájulással küszködött. Ekkor ért oda két társa, kik rövid idő alatt szétzúzták a megmaradt jégszörnyeket.
- Ide hozzám! Gyorsan! - visszhangzott Fiddle kiáltása. Értetlenül meredtek rá, de azért mégis elindultak felé.
Mikor hozzá értek csendre intette őket, s feneketlen zsákjában kezdett kotorászni komponensek után. Felcsillant a szeme, mikor kezébe került amit keresett. Egy szárított denevérguano golyócskát emelt ki zsákjából. Csettintett egyet ujjaival, s apró szikra keletkezett, ami belekapott a golyóbisba. Kiengedte kezéből, s csillogó tekintettel szemlélte, ahogy az apró tűzgolyó növekedve lebeg előtte.
- Mi szükség van erre? - értetlenkedett a törpe. Népe zsigerből idegenkedett a varázslástól.
- A troll az troll - érkezett a rövid és tömör válasz.
A trollok hírhedtek voltak regeneráló képességükről. S bár nem volt benne biztos, hogy ez a jégtrollokra is igaz, úgy gondolta, hogy egy apró biztonsági intézkedés nem árthat. Mikor a tűzlabda elérte a megfelelő méretet, a hóban heverő jégkupacok közé hajította. A kisebb robbanást követve sisteregve olvadt hó és jég egyaránt.
- Szép munka volt! - vágta hátba Dougan a gnómot.
Szegény Fiddle már sokadszor merült el a hóban. A törpe azonban a legkevésbé sem törődött ezzel. Lelkesen tapicskolt a megolvadt hólében. A hatalmas tócsa közepére állt. Lábait szétvetette, pörölyét feje fölé tartotta, hogy megcsillanjon adamantit fején a napfény.
- Győze… - hangos recsegés szakította félbe örömkiáltását. - Mi a?
Társai földbe gyökerezett lábbal álltak, ahogy a törpe eltűnt szemük elől. Meglepett kiáltását még sokáig hallották.
Lélekszakadva rohantak oda, ahol a törpe állt. Hatalmas üreg tátotta rájuk száját. Elyfae leakasztott lova nyergéről egy tekercs kötelet, s Terrien kezébe nyomta.
- Tartsátok erősen!
Fürgén ereszkedett le a kötélen. S bár aggódott a törpéért, nem tudta megállni, hogy ne nézzen körbe néhány pillanatra. A törpe egy gigantikus jégbarlangba zuhant. Számítása szerint megközelítőleg húsz méter magasságban húzódott a barlang mennyezetét alkotó vastag jégpáncél. Talán egy gleccser lehetett valaha.
A jégpáncél prizmaként szűrte a nap fényét, s ez azt a látszatot keltette, hogy a barlangot miriádnyi tündöklő drágakő alkotja.
Az aranyelf lágyan érkezett a törmelék tetejére, s azon nyomban elkezdte szétdobálni a darabokat. Megkönnyebbült, amikor egy pár vadul rugdalódzó vasalt csizmára bukkant, nem sokkal később már jól hallotta a szívós törpe szitkait is. Felkiáltott, hogy minden rendben, de egyedül nem tudja kihúzni a törpét. Miután Cedric egy sziklatömb köré kötötte a kötelet, s a lovakat is kikötötte, mindannyian leereszkedtek a jeges barlangba. Együttes erővel kirángatták a morcos törpét a törmelék halom alól.
Fiddle lelkesen ugrott barátja nyakába.
- Örülök, hogy törpe vagy! - célzott a törpék legendás szívósságára, hiszen a társaságból senki sem úszta volna meg épen ezt a zuhanást.
- Nem annyira, mint én - rázta le magáról Dougan morcosan. - Hol vagyunk?
Mielőtt bárki válaszolhatott volna, felcsattant a tolvaj hangja.
- Oda nézzetek!
Kíváncsi tekintetek fordultak a mutatott irányba. A barlangból egy oldaljárat nyílt, ahonnan különös kékes derengés szűrődött ki. Dougan beleszagolt a levegőbe, s izgatottan indult el a járat felé. Egy törpe mindig csalhatatlanul megérzi, ha kincs van a közelben.
A nagy sietségben elcsúszott, a tomporára huppant, így ő ért oda utolsónak. A két ifjú tátott szájjal bámult előre, akárcsak a gnóm. Még a nemes aranyelfet sem hagyta hidegen a látvány. Egy az előzőnél is nagyobb barlangban embermagasságban emelkedtek az értékesebbnél értékesebb kupacok. Ezüst, arany és platina pénzérmék hegyei, drágakövek, ékszerek, méregdrága díszes öltözékek, fegyverek, és páncélok. A leggazdagabb birodalmak kincstára sem rendelkezett hasonló gyűjteménnyel.
A törpe elbűvölve lépdelt előre, nem is tudta, hogy melyik halomba ugorjon először fejest. Ám ekkor meglátott valamit.
- Szentséges Mennyei Kohó! - kiáltotta elragadtatva. - Hiszen ez Herodahel, Észak Dühe.
Díszes sárkányfejet formázó emelvényen állt a legendás pöröly. Nyele platinával borított adamantit, a feje pedig egy különös kéken pulzáló kristály.
- Herodahel? Ez ismerős. Megvan! Ha jól emlékszem harmadik Haldorn, a Jégfátyol Csarnok ötödik királya uralkodása alatt készítette Sziklazúzó Dolon, a neves mesterkovács. A feje egy meteorit belsejéből előkerült hihetetlenül kemény, a későbbiekben mágiával tovább erősített kristályból készült. A legenda szerint, ha valaki nevén szólítja, s a fegyver méltónak találja, akkor annak kezében terem.
Amíg a gnóm előadását tartotta, a tolvaj, s a tünde végigkutatta a kincshalmokat. Elyfae talál egy külsőre egyszerű íjat, ám tegez nem volt hozzá. Ösztönösen érezte a fegyverből áramló mágikus kisugárzást. Cedric megpakolta zsebeit drágakövekkel, szeme végül megakadt egy karcsú vívótőr pengéjén. Megragadta a díszes markolatot és érdeklődve vizsgálgatta a szépen csiszolt rubin kardgombot. Suhintott vele néhányat a levegőben, hogy kipróbálja a penge egyensúlyát, s ijedtében majdnem eldobta a fegyvert, mikor lángnyelvek csaptak elő, s a penge vörösen izzani kezdett. A markolat azonban kellemesen hűvös maradt. Örömmel dugta vissza a pengét hüvelyébe, majd felcsatolta oldalára.
- ….423 évvel ezelőtt a Hamvas völgyben lezajlott csatában a fegyver elveszett. Csak arra nem emlékszem, hogy mi történt vele.
- Herodahel - mondta reménykedve a törpe, s végtelen öröm járta át, amikor megérezte a fegyver nyelét ujjai szorításában.
Régi fegyverét elhajította, és szeretetteljesen simogatta Herodahel kéken pulzáló fejét.
Beszédhangok? Hát igaz lehet? Évszázadok után. Egy tünde illata, emberek, gnóm és még valami. Törpe! Egy kapzsi törpe, aki a kincseit akarja.
A legmélyebb gyűlölet hullámai száguldottak végig testén. Kinyitotta szemét, megmozgatta elgémberedett tagjait. Különös, még csak le sem soványodott az eltel évszázadok alatt. Ideje, hogy tudtára adja a behatolóknak, hogy kié is a kincs.
Terrien lehajolt, hogy megvizsgálja a furcsa mélyedést a jégben. Öt-tíz lépésenként legyezőszerűen szétterülő nyomokat látott. Öt-öt, pontszerű, különböző átmérőjű lyukakkal a végén. Mintha valaki tőrökkel, vagy kardokkal szurkálta volna a jeget. Tett néhány lépést jobbra, s azon az oldalon is hasonló nyomokat látott. Ekkor tűnt fel neki a vastag, ám nem túl mély sáv, ami a különös nyomok között húzódott.
- Mondd csak Fiddle, biztos nem emlékszel, hogy veszett el a fegyver?
- Valami rémlik. Egy név. Ave…, Avo…., Aya…, Ayvenerishvaran.
- Egy sárkány, így tiszta a kép.
- Ugyan, már kiirtották az utolsókat is. Csak a gyermekmesékben léteznek.
Üvöltésébe beleremegtek a barlang falai. Közel húsz méteres teste meglepően könnyedén mozgott. Karmai mélyen vájtak a jégbe, s hosszú farka vadul tekergőzött mögötte. Szárnyait testére szorította, hosszú nyakán ülő fejét lehajtotta, hogy átférjen a szűk járaton. Emlékezete szerint több volt a hely.
Vad dühvel rontott a kincseit rejtő barlangba.
- S-s-s-sárkány - dadogta a döbbent gnóm.
- Szóval gyermekmese - morgott Terrien. - Szerinted ő is tud róla?
Ayvenerishvaran kihúzta magát, s szárnyait is kitárta. Lenyűgöző látványt nyújtott az ősöreg, hófehér pikkelyekkel borított teremtmény. Puszta látványa félelmet ültetett a legtöbb halandó szívébe. Vörösen villanó tekintetét a társaságra vetette, sorra végigmérte őket, végül a törpe felé fordult. Roppant feje villámgyorsan lódult előre és néhány ujjnyira megállt a törpe előtt.
- Kicsi törpe, messze kerültél otthonodtól - Jéghideg leheletétől Dougan vacogni kezdett. - A hatalmas Ayvenerishvarant akarod megrabolni?
- Ha-ha-hatalmas kicsodát? - vacogott a törpe.
- Ayvenerishvaran! - dühöngött a sértett sárkány.
Terrien Cedrichez hajolt.
- Egész jól csinálja. Amíg eltereli a figyelmét, találjunk ki valamit.
A tündével együtt összedugták a fejüket, s gyors tanácskozásba kezdtek.
A megsértett sárkány dühödten forgatta vörös szemeit.
- Azt akarod mondani, hogy nem ismered a hatalmas Ayvenerishvarant?
- Még nem volt szerencsénk egymáshoz - vonta meg vállát unottan a törpe.
A sárkány elképedt a törpe nyugalmán, nem tudta mire vélni. Ekkor jutott csak eszébe, hogy a törpe nincs egyedül. Bizony még a sárkányok is megöregszenek és hajlamosak megfeledkezni az apróságokról.
Fájdalmasan felüvöltött amikor a Elyfae lövése célba talált. A mágikus íjat elég volt felajzania, s amint elengedte egy lövedék jelent meg a semmiből, s száguldott célja felé. A nyílvessző, ami a rajta végigfutó elektromos kisülések miatt villámra emlékeztetett, egyenesen az ősgyík egyik szemébe fúródott.
A sárkány vakon csapott előre, de a törpe már oldalra vetődött. Megmaradt szemében kegyetlen tűz lobbant, s veleszületett mágikus képességeihez fordult. Különös, ember számára kimondhatatlan nyelven kezdett kántálni, ám beléfojtotta a szót Cedric tőre, ami ép szemébe fúródott.
Ayvenerishvaran tombolása már a barlang épségét veszélyeztette. Terrien intett társainak, hogy rohanjanak vissza a másik barlangba és másszanak ki. Fiddle zsákját szorongatva fordult szembe a sárkánnyal. Ayven sípolva szívta be a levegőt, és leghalálosabb fegyverét, mindent megfagyasztó leheletét akarta használni. A harcos vadul kotorászott a zsákban, végül megtalálta amit keresett. Egy apró fiolát amiben színtelen folyadékot tároltak. Célzott és elhajította, egyenesen a sárkány szájába. Amint a fiola széttört, futni kezdett, hogy még időben elérje a kötelet. Mögötte robbanások sora rázta meg az egész barlangrendszert. Belekapaszkodott a kötélbe és mászni kezdett, ugyanakkor fentről is húzták társai. Mihelyst felért, azonnal eltávolodtak a nyílástól, mivel mind nagyobb körben kezdett beomlani.
Ayvenerishvaran sérülten, megvakítva vánszorgott vissza fekhelyére. Tudta, hogy a barlang beomlott, és ki kéne mennie, de jelen állapotában nem volt rá képes. Hajtotta a bosszúvágy is, de fontosabb dolga akadt. Végül is nem veszített sokat a kincséből és mikor újra felébred gyógyító álmából, akkor majd elgondolkodik rajta, hogyan hagyja el a barlangot és keressen új fészket. A kincseket is kiássa valahogy. Így legalább nem férnek hozzá más kalandozók.