Chan Davis - Levél Ellennek
Kedves Ellen!
Mikor megkapod ezt a levelet, bizonyára csodálkozni fogsz, hogy miért nem telefonáltam. Ez az első alkalom, hogy nem jelentkeztem - mióta is? - két hónapon keresztül. Két hosszú és számomra nagyon fontos hónapon át.
Nem foglak felhívni, nem foglak meglátogatni sem. Lehet, hogy gyávaság megírni ezt a levelet; majd ha végigolvastad, megérted. Ezt is, máit is.
Lássuk csak. A legjobb, ha az elején kezdem és elmesélem az egészet úgy, ahogy történt. Emlékszel a barátomra, Roy Wisnerre? Ugyanakkor kezdett dolgozni a laborban, amikor én, és akkor is ott volt, amikor veled megismerkedtem. Ha személyesen nem is, de látásból talán ismerted: az a magas, szőke, görnyedt srác, akivel ugyanabban a részlegben dolgoztunk.
Roy meg én együtt nőttünk fel. Kölyökkoromban ő volt a legjobb barátom, szinte amióta az eszemet tudom, már az Állami Árvaházban is Stockton mellett. Különböző középiskolákba jártunk, de amikor az Iowai Egyetemre kerültem, ott volt Roy is. S hogy a véletlen egybeesés frappánsabb legyen, ő is biokémikusnak készült, így mindvégig jórészt ugyanazokat az előadásokat látogattuk. Mindketten Dietz keze alatt doktoráltunk, majd Dietz szerzett mindkettőnknek hasonló munkát Hartwellnél, itt, a denveri Pierne laboratóriumban.
Már meséltem neked arról az első napunkról a laborban. Dietztől már tudtuk, hogy a Pierne laboratórium az utóbbi időben szinte kizárólag az élet mesterséges előállításával foglalkozik, és mindketten reméltük, hogy bekapcsolódhatunk ebbe a munkába. Arról azonban mindaddig sejtelmünk sem volt, hogy mennyire előrehaladtak már vele. Mondhatom, az a kis előadás, amit az öreg Hartwell tartott, ahogy körbevitt minket, éppolyan lelkesítő volt, amilyennék szánta.
Megmutatta azt a szárnyat, ahol új tömlős állatfajták szintézisével kísérleteztek. Hallottunk már róla, de más volt a saját szemünkkel látni. Különösen jól emlékszem egy förtelmes zöld micsodára, amely egy kis tartályban lebegett, és időnként moszatdarabkákat szippantott be egy félig száj, félig szívókorong valamibe.
- Nemigen emlékeztet az eredetire, ugye? - vetette oda Hartwell. - Ezt elrontottuk; valami hiba csúszott a génszintézisbe. De kiderült, hogy életképes, ezért meghagyták a fiúk. Nem lepődnék meg, ha túlélné egyik-másik természetben élő rokonát, ha kapna egy társat, és kiengednénk. - Jóindulatúan szemügyre vette. - Nekem valahogy tetszik.
Aztán lementünk Hartwell birodalmába, a 26-os részlegre, jövendő munkahelyünkre. Hartwell félretolta a keskeny fémajtót, és bevezetett az egyik laboratóriumba. Utánaindultunk, de három lépést sem tettünk, amikor megálltunk, és csak tátottuk a szánkat. Láttam már bonyolult berendezéseket azelőtt is, de ami itt volt, az ezerszeresen felülmúlta az Iowai laboratóriumot. A labor egyik oldalán végig - márpedig jókora helyiség volt - minden felszerelést fekete bevonattal láttak egy a fény és egyéb szórt sugárzások ellen. Láttam, hogy a legtöbb lombik és frakcionálóoszlop légmentes. A berendezés jó része rejtve maradt előttünk, mert légmentes fülkékben lapult, szabályozott hőmérsékletű, szabályozott sugárzású, szabályozott, mit tudom én, mijű térben. Ami fűtőberendezést láttunk, mindegyik infravörös volt, nyílt láng sehol.
Itt aztán precíz munka folyt. Nem is lehetett másképp, mert mint tudod, a 26-os részleg szintetizálja a gerinchúrosok génjeit.
Közelebb mentünk, hogy jobban szemügyre vehessük. Egyméternyire megálltunk; itt szemlátomást nem lett volna illő nyúlkálni. Amin épp megakadt a szemünk, azt, ha üzemi méretben látjuk, reaktornak neveztük volna. Kicsiny, homályos bevonatú lombik volt, amelyet egy mechanikus keverő forgatott lassan, hogy mozgásban tartsa benne a folyadékot. Ahogy ott álltunk, épp csak éreztük a körülötte sorakozó infravörös melegítőkből áradó lágy és egyenletes meleget. Megbűvölten szemléltük.
Hartwell kizökkentett bennünket a varázsból.
- Ez a munka - jegyezte meg szárazon - rendkívüli figyelmet kíván. Dietztől tudom, hogy van némi tapasztalatuk a teljes mikroanalízisben.
- Egy kevés - bólintottam, nagyon helyénvaló szerénységgel.
- Nos, ez itt mikroszintézis, méghozzá mikroszintézis a javából. Ne feledjék, hogy az itteni feladat jóval magasabb szintű még a közönséges fehérjeszintézisnél is. - (Kissé mellbe vágott, amikor meghallottam, hogy a fehérjeszintézist közönségesnek nevezi!) - Ott lényegében egy periodikus kristályt kell felépíteni, amelyben az atomok szabályosan ismétlődő struktúrákban helyezkednek el. Ez az ismétlődés, ez a periodicitás viszonylag egyszerűvé teszi a molekula szerkezetét; egyszerűsíti a szintézist. A génben, a vírusban vagy bármely bonyolult fehérjeszerű molekulában nincs meg ez a gyakori ismétlődés, hanem a molekulaláncokban levő csoportok minden esetben egy kissé különböznek; a struktúra majdnem ismétlődik, de nem teljesen. Nevezhetjük a periódusos kristálynak is. Amikor ilyen kristályt szintetizálunk, az alapsémától való mindegyik aprócska eltérésnek hajszálpontosan stimmelnie kell, mert pontosan azok az eltérések adják a struktúrának azt a komplexitást, amely az élethez szükséges.
Előhúzott egyet a hóna alatt levő kromoszómatáblázatokból, és megmutatta. Nem tudom, láttál-e valaha ilyet; egyetlen táblázat, még a maga nagyon tömör jelölési rendszerével is, kitesz egy egész könyvecskét. Royjal végiglapoztuk, felismertünk számos rövidítést, de egészében egyáltalán nem tudtuk átlátni. Amikor végeztünk, bizony alaposan meg voltunk illetődve.
Hartwell csak mosolygott.
- Ne féljenek, belejönnek majd! Az első néhány hónapban, amíg beletanulnak, az én asszisztenseim lesznek. Csak akkor dolgoznak majd önállóan, ha. már a kisujjukban van az egész. - Szó, ami szó, ezt örömmel hallottuk.
Roy meg én kivettünk egy lakást a város szélén; akkor még nem volt saját helikopterem, ezért a laboratórium közelében kellett laknunk. Jó hely volt, bár csak az egyik falat és a tetőt lehetett átlátszóvá tenni. Ezért reggel sajnos nem sütött be a nap; de nekem azért tetszett. A földszinten Graham lakott, a háziúr, egy agglegény, aki ideje java részét házi fotózással töltötte: filmezéssel, meg régimódi kópiákkal. Rólunk is készített lesből néhány elkapott portrét, de olyan rémesek lettek, hogy Roy már-már összeakarta törni a fényképezőgépeit.
A laborban elég hamar belejöttünk a munkába. Roy mindig is éles eszű fiú volt, és én sem szoktam lemaradni mögötte. Egy idő múlva Hartwell lassanként kivonta magát a rutinmunkából, s egyszerre csak azon kaptuk magunkat, hogy önállóan dolgozunk. Természetesen, mint friss tudású ifjú titánok, mihelyt kapiskálni kezdtük a dolgokat, rögtön változtatásokat is javasoltunk az eljárásban. Azon a napon, amikor Hartwell végre elfogadta egyik remek ötletünket, tudtuk, hogy most már a saját lábunkon állunk. Akkor vált csak igazán érdekessé minden. Van, aki kinevet, ha azt mondom, hogy "ez a fajta robot" szórakoztató, te viszont magad is biokémikus vagy, és biztos vagyok benne, hogy ugyanígy érzel. A puszta gondolat, hogy az egyik oldalon bemegy az élettelen kolloid, a másikon pedig kijön valami, ami, így vagy úgy, de élő - ez már önmagában is száműzte munkánkból az unalmat, ha ugyan volt benne egyáltalán:
Hiszen mindig is úgy éreztük, hogy a mi laboratóriumunk meg a többi hasonló labor az a hely, ahol véget ér az élettelen, és kezdődik az élet. Persze előttünk el kellett végezni a fehérjeszintézis és a kolloidkészítés óriási munkáját. És persze amikor mi végeztünk, jött az utolsó lépés, az ultramikrosebészet: felépíteni a nukleusz falát a kromatin köré, aztán az egészet beágyazni a sejtbe. Egy kicsit mindig irigyeltem a részlegeteket ezért a munkáért. A kettő között azonban ott volt a mi stációnk, amelyet döntő fontosságúnak éreztünk.
Annyi bizonyos, hogy cudarul nehéz volt. Hosszú, kényes reakciók, század fok pontosságú hőmérsékletszabályozással, tizedmásodperc pontosságú reakcióidőkkel; és aztán jöttek csak a végző reakciók a Gardner-fülkék védelmében, amikor a kis híján élő kromoszómák köré apránként felépítettük az élő nukleoplazmát. Hartwell nem hazudott, amikor azt mondta, hogy a munka rendkívüli figyelmet kíván! Szép kis játszótér két afféle zöldfülűnek, mint mi voltunk.
Ráadásul persze mindig ott volt az a lehetőség is, hogy mindent jól csinálunk, mégis balul üt ki a dolog. Bármelyik lépésben a Heisenberg-féle bizonytalansági elv kilökhet egy gyököt a helyéről a fehérjeláncban, akármennyire óvatos is az ember. Akkor aztán kacifántos dolog történik: génmutáció, mielőtt kész volna a gén.
De az is lehet, hogy a Heisenberg-elv átsegít az akadályon, még ha a folyamatot elrontottad is!
Egy idő után kíváncsiak lettünk, különösen Roy. Hartwell sok mindent elmondott nekünk, egyvalamit azonban nem, hogy mégis pontosan mit csinálunk: hüllőt, emlőst vagy madarat, mi pedig nem voltunk elég képzett genetikusok ahhoz, hogy kiismerjük magunkat. Jobb lett volna, ha munka közben gondolatban ott lebeg előttünk egy béka., egy gyík vagy egy csibe képe, mint munkánk végterméke; ehelyett inkább a három nyomasztó egyvelegét láttuk gondolatban magunk előtt, szívesebben képzeltem volna magam elé egy nyulat, de még inkább egy ír terrierkölyköt.
Hartwell nemcsak magától nem árulta el, hanem még akkor sem, amikor megkérdeztük.
- Egy alacsonyabb rendű gerinchúrost - mondta. - A faj neve lényegtelen.
Az "alacsonyabb rendű gerinchúrosok" nem csengett valami hihetően. Ezekben annyi kromoszóma volt, a nem tudom micsodákban, hogy igencsak valahol a skála túlsó végén lett volna a helyük.
Roy tüstént elhatározta, hogy megtudja a választ, még ha húsz genetikai könyvön kell is átrágnia magát. Utólag csodálkozom, hogy engem nem fűtött ilyen vágy. Talán azért, mert nagyon lekötött a sakk; akkoriban éppen elkapott az időnkénti őrületeim egyike. Mindenesetre Roy volt az, aki megszerezte a genetikai könyveket, és nekilátott a kutatásnak.
Nem tartott neki semennyi ideig sem. Jól emlékszem arra az éjszakára. Roy egy halom könyvet hozott haza a könyvtárból, és tanulmányozni kezdte őket az íróasztalnál a sarokban. Én a karosszékben ültem a hordozható sakktáblámmal, s egy játszmát elemeztem, amelyet elvesztettem a legutóbbi sakkversenyen. Ahogy múltak az órák, észrevettem, hogy Roy egyre izgatottabb lesz; már vártam, hogy bármelyik pillanatban előrukkol a válasszal, de szemlátomást még egyszer ellenőrizte, nehogy tévedjen. Körülbelül akkor, amikor rájöttem, hogyan kellett volna lépnem, hogy legyőzzem Fedrukot, Roy felállt. Kissé bizonytalannak rémlett a mozgása.
- Dirk - kezdte, majd elhallgatott.
- Rájöttél?
- Dirk, nem tudom, tisztában vagy-e vele, hogy összesen hány gerinchúros faj rendelkezik negyvennyolc kromoszómával.
- Miért, az embernek is ennyi van… gondolom, nem vagyunk egyedülállóak.
Roy nem szólt semmit.
- Ide figyelj, csak nem azt akarod mondani…?!
Talpra ugrottam.
Ha igen, az én szememben csodálatos újság volt. Azt hiszem, a lelkem mélyén nekem is ott motoszkált a gondolat, de sohasem mertem ellenőrizni, hátha kiderül, hogy tévedtem. Roy egyáltalán nem örült neki annyira.
- De pontosan azt akarom mondani. Az a faj, amelyiknek Hartwell nem árulta el a nevét, nem más, mint a Homo sapiens! Tudod, mit csinálunk? Robotokat!
Kellett egy kis idő, hogy ezt megemésszem. Csak amikor már teljesen felfogtam, akkor nyitottam szóra a számat.
- Hogyhogy robotokat? Ha kölyökkutyát csinálnánk, és annak rendje-módja szerint a farkát csóválná, ugyanúgy örülnél, mint én. - (Még mindig bennem volt az ír terrier gondolata.) - Attól nem borsózna a hátad. Miért aggaszt annyira, hogy embereket csinálunk?
- Erkölcstelen - szólt Roy.
- Micsoda? - Roy sosem volt vallásos vagy ilyesmi. Ez furcsán hangzott a szájából.
- No jó, ez, azt hiszem, túlzás, de jó… - Elakadt a hangja. Aztán higgadtabban folytatta: - Nem tudom, Dirk. Egyszerűen nem bírom felfogni. Embert csinálni… minek neveznéd, ha nem robotnak?
- Embernek. Ha jól sikerül, a mindenségit! Persze ha nem úgy sikerül, ahogy kell… akkor talán igazad volna. Ha nem sikerül jól. Mert más dolog volna megölni egy torzszülött kiscsibét és megint más megölni egy kísérleti csecsemőt, amely nem lett egészen tökéletes… No igen…
- Erre nem is gondoltam.
- Hát akkor mi a fenére gondoltál?
- Nem is tudom. - Visszament az íróasztalhoz, összecsapta a könyveit.
- Mi bajod, Roy?
Nem felelt, csak bement a hálószobájába, és becsukta az ajtót. Aznap este már nem jött ki.
Másnap reggel komor volt a képe, de láttam rajta a belső feszültséget. Tudtam, hogy valamit forgat a fejében. Végül kiszedtem belőle: körül akart nézni a 39-es részlegen, hogy talál-e emberi embriókat, feltevése bizonyítékaként. Mint tudod, a 39-es részlegen- éjszakára bezárják; ott nincs szükség a technikusokra éjjel- e nappal, mint a 26-osban. Roy úgy tervezte, hogy közvetlenül zárás előtt felmegy, elrejtőzik, és ott marad bezárva egész éjszakára.
Megkérdeztem, hogy minek ez a titokzatosság, miért nem szól, hogy körűt szeretne nézni.
- Hartwell nem akarja, hogy megtudjuk - válaszolta -, különben megmondta volna nekünk az igazságot. Titokban kell kiderítenem.
Ebben volt valami, de…
- A fenébe is, Hartwell nem gondolhatta, hogy sohasem jövünk rá, mit csinálunk, amikor minden szükséges adat kéznél van, itt a könyvtárban! Valószínűleg csak azt akarta, hogy mi magunktól jöjjünk rá.
- Ühüm… Tudta, hogy ha nagyon akarjuk, kideríthetjük, de a kisujját se mozdította érte. Azt hiszed, a labor nagydobra akarja verni, mivel foglalkozik? Nem, Hartwell alighanem azon van, hogy lehetőleg minél kevesebben tudják meg az igazságot. Remélte, hogy nem leszünk kíváncsiak. Nem fogom az orrára kötni, hogy rájöttünk, és neked sem ajánlom.
Vonakodva ráálltam; de Roy terve csak gyerekes bújócskának rémlett. Ő viszont halálosan komolyan gondolta.
Később megtudtam, mi történt akkor éjjel. Roy, ahogy eltervezte, felment a 39-esre, és elrejtőzött a második emeleti nagy csarnokban. Ott tartották a legtöbb embriót, úgy vélte, hogy ott lesz a legtöbb esélye. Minden rendben ment; az asszisztens lekapcsolta a világítást, és bezárta az ajtókat, Roy pedig ott maradt összekuporodva a laboratóriumi asztal alatti szekrénykében. Amikor kint a folyosón csend lett, előjött és körülnézett.
Nemigen tudta, hogy fogjon hozzá. Körös-körül mindenféle méretű és formájú keltetők álltak. Elővette a zseblámpáját, és közelebbről szemügyre vette az egyiket, de ettől sem lett okosabb. Nem látott mást maga előtt, csak egy körülbelül húsz centiméteres, palack formájú fekete tartályt, amelyet csővezetékek, műszerek és fogantyúk rengetege vett körül.
Roy gondolhatta, hogy a palack egy embriót tartalmaz; gondolhatta, hogy a csőrendszerben a "testnedvek" áramlanak, fel tudta ismerni egyik-másik műszer skáláját és néhány segédberendezést, de ez volt minden. Nemcsak hogy nem lehetett látni az embriót, de Roy azt sem tudta, hogyan nézhetné meg. Az alája ragasztott címkén számára ismeretlen, kódolt jelzés állt. Hogyan tovább?
A keltetők elég egyszerűek voltak Roy munkaeszközeihez képest. Royban azonban egészséges tisztelet élt az ilyesmi iránt, és nem akart próba-szerencse alapon rájönni, hogyan működnek. Ha rosszul nyúl egy keltetőhöz, száz ember munkáját teheti tönkre; márpedig sokkal több esély volt rá, hogy rosszul nyúlna hozzá, mint az ellenkezőjére.
Roy körbesétálta a labort, s töprengve hol az egyik, hol a másik keltető fölé hajolt. Egy idő múlva feljött a Hold, és valamivel jobban megvilágította a helyiséget. De Roy ezzel nem sokra ment.
Kulcs fordult a zárban.
Roy visszaszaladt rejtekhelyére. Remélte, hogy nem vették észre. Kuckója ajtaját nyitva hagyta annyira, hogy kilásson. Egy alak lépett be, megfordult, becsukta az ajtót, majd nagy léptekkel bejött a csarnok közepébe. Amint áthaladt az egyik ablakból beszűrődő holdsugáron, Roy felismerte: Hartwell volt.
Bizonyára sokáig dolgozott az irodájában, és mielőtt hazament volna, lejött, hogy egy pillantást vessen a részleg munkájának gyümölcseire. Mindenesetre az ottléte pontot tett az i-re: akármelyik embriót nézi is meg, annak a mi részlegünkről származónak kell fennie. Roy lélegzet-visszafojtva figyelte, ahogy asztaltól asztalig ment, a kódolt címkéket nézegetve. Hartwell végül megállt az egyik asztal előtt, elfordított egy fogantyút, és bekukucskált egy oldalsó nézőkén, amely addig elkerülte Roy figyelmét. Egy jó darabig nézegette, majd sarkon fordult és elment.
Mondanom sem kell, hogy Hartwell távozása után Roy késedelem nélkül belenézett ugyanabba a nézőkébe. És mondanom sem kell, mit látott.
Most, hogy átolvastam az eddigieket, látom, hogy bő lére eresztem a történetet. Olyasmiket mondok el, amiket már amúgy is tudsz, és amik nem igazán fontosak. Azt is tudom, mi az oka: nem akaródzik végigmondani. De ha egyszer el kell mondanom, hát el kell mondanom; igyekszem a többit a lehető legrövidebbre fogni.
Royt alaposan kiborította az egész história, és nem bírta túltenni magát rajta. Azt hiszem, a keltető laborban töltött éjszaka tett be neki. Ha egyszerűen megkérdezte volna Hartwelltől, hogy mi az igazság a fantasztikumból, ismét csak a hétköznapi munka realitása lett volna; de az a melodráma odafönn a 39-es részlegen elködösítette a szemléletét. Ideje java részében félig révületben járkált, és gondolom, olyasféle filozófiai problémákon törte a fejét, hogy "mi teszi emberré az embert". Mindent feketén látott; a robotok átveszik az uralmat a világ fölött és így tovább. Ráadásul ragaszkodott hozzá, hogy ne mondjam meg Hartwellnek, mit tudott meg.
Az ostor néhány héttel később csattant, a Roy huszonhatodik születésnapját követő napon. (Mint később megtudtam, nem volt véletlen.) Mielőtt hazamentünk volna, Roy szólt, hogy Hartwell megkérte, munka után menjen fel, mert Koslicki beszélni akar vele.
Fölhúztam a szemöldökömet.
- Nocsak, Koslicki? Maga a nagyfőnök?
- Igen, ott lesznek mind a ketten, Hartwell és Koslicki is. - Roy szemlátomást nyugtalankodott, ezért igyekeztem tréfára venni a dolgot.
- Nyilván kitaláltak valami jó kemény büntetést azért az éjszakai birtokháborításért. Mondjuk belefojtanak ammónium-szulfidba.
- Nem értem, miért nem tudod komolyan venni a dolgokat.
- Úgy? Mit gondolsz, miről akarnak veled beszélni?
- Nem arra gondolok, hanem erre az egész…
- "Robotkészítésre", ugye? Roy, én igenis komolyan veszem, átkozottul komolyan! Azt hiszem, ez most a világ legjelentősebb tudományos kutatási témája. Gondolj arra a munkára, amivel mi foglalkozunk, vedd hozzá az olyan új életformák előállítását, mint azok a kísérleti tömlős állatok, amelyeket láttunk; és megvan az alapja egy olyan forradalmi genetikának, amely egy csapásra elavulttá teszi a jelenlegi rendszereket. Az új fajták előállításához ma a természetben előforduló haploid csírasejtek közül válogatunk. Holnap azonban már mi magunk fogjuk előállítani az új fajtákat! Megteremthetünk új búzafajtákat, új juh- és marhafajtákat… sőt új emberfajtákat is! Ezentúl nem kell várnunk az evolúcióra, és azzal sem kell megelégednünk, hogy alkalmanként besegítünk az evolúciónak. Saját erőnkből törünk majd előre. A lehetőségeknek nincs határa. Egy új, ember alkotta ember, aki erősebb nálunk, akinek az elméje kétszerte gyorsabb és pontosabb a miénknél… én ezt igencsak komolyan veszem!
- De azok nem lesznek emberek.
Kezdett idegesíteni.
- Nem lesznek Homo sapiensek valóban - feleltem. - Ezzel szembe kell nézni, Roy. Ha, tegyük föl, megnősülnék, és a gyermekem mutáns lenne, de lényegbe vágó, igazán radikális mutáció eredménye, és aztán kiderülne, hogy szupermen, az a gyermek sem lenne Homo sapiens. Az öröklődési anyaga nem lenne ugyanolyan, mint a szüléié. Akkor hát ember volna vagy nem?
- Ember volna.
- Igazán? Mi a különbség?
- Hogy nem valakinek a lombikjából kerülne ki, az a különbség. Az a gyerek… természetes gyerek volna.
Nem bírtam tovább, otthagytam Royt, menjen csak a megbeszélésre Koslickivel és Hartwell-lel, én meg hazajöttem.
Itthon elvégeztem a számításokat néhány aznap kapott laboratóriumi adaton, aztán átlátszóra kapcsoltam a mennyezetet, és leültem a filmvizorommal. Nemrég egészítettem ki a filmgyűjteményemet néhány új kópiával, most átfutottam rajtuk - táncjátékok voltak. Nem, nem azok, amelyeket neked mutattam. Kidobtam minden filmet, amit akkor este néztem.
Üldögéltem, élveztem a "lángoszlop" képeit, amikor megjött Roy. Zörögve matatott a zárral, aztán félretolta az ajtót, és megállt a küszöbön, de nem jött be. Lekapcsoltam a vizort, és hátrapillantottam.
- Na, mi újság? - kérdeztem kedélyeskedve. - Megkaptad Koslickitől a fejmosást? Vagy téged nevezett ki igazgatónak?
- Játszom veled egy parti sakkot, Dirk.
Most már figyelmesen ránéztem. Görnyedtebb volt, mint máskor, s úgy nézelődött a szobában, mintha ismeretlen lett volna. Rossz jel.
- Na, most már ki vele! Mi volt?
- Sakkozzunk.
- Jól van - mondtam. Bejött, elővette a sakkfigurákat meg a nagy táblát, de úgy reszketett a keze, hogy nekem kellett felállítanom az ő figuráit is.
- Lépjél - szóltam rá.
- Ja igen, én vagyok a fehér!
Gyalog a D4-re, ló az F3-ra, gyalog a D5-re - az egyik szokásos megnyitásunk. Visszahúztam a lovamat a sarokba, és kiléptem a másikkal. Roy előretolta a középső gyalogjait. Kezeltem készülődni a sáncolásra.
Ekkor Roy az A4-re lépett a királynőjével.
- Ezt nem gondolod komolyan - szóltam. - A lovam bekap.
- Igen, igen, tényleg - felelte Roy, s visszahúzta a királynőjét - rossz helyre. Mereven nézett a vállam mögé, mintha kísértetet látott volna. Hátranéztem, kísértet sehol. Helyretettem a királynőjét.
Végül, még mindig merev tekintettel, megszólalt:
- Tudod, Dirk, Hartwell elmondta…
- Igen? - mondtam könnyed hangon. Tudtam, hogy valami fontos lehet. Roy hetek óta nem volt ilyen rossz formában. Gondoltam, akármi is az, legalább könnyítsen a szívén.
De mintha elfelejtette volna, hogy elkezdte. Figyelmes tekintettel újra szemügyre vette a táblát. A futóval a D3-ra lépett - ahol nem üthettem le -, és a játék folytatódott.
- El fogod veszíteni azt a gyalogot, ott a futó előtt, öregem - jegyeztem meg egy idő múlva.
Azt hiszem, ez indította szóra. Hirtelen, de nyugodt hangon kibökte:
- Én vagyok az egyik.
- Én meg a másik - vágtam rá csak úgy. Még mindig a partin járt az eszem.
- Dirk, én vagyok az egyik! - ismételte meg nyomatékosan Roy. Felállt, közben fellökte a sakktáblát, és fel-alá kezdett járkálni. - Most mondta Koslicki. Én is olyan vagyok… Dirk, engem nem anya szült, én is robot vagyok - azokból a rohadt vegyszerekből állítottak össze, a rohadt kis fehér címkés vegyszeres üvegekből abban a rohadt laboratóriumban…
- Micsoda?
Roy abbahagyta a járkálást, és fölnevetett.
- Egy igazi Frankeinstein-szülött vagyok! Előveheted a fegyveredet, és megölhetsz; nem számít gyilkosságnak, csak robot vagyok! - Végig nevetett, miközben beszélt, és utána sem hagyta abba.
Gondoltam, ha kiborul, legalább boruljon ki alaposan, essen túl rajta. Ha lesz is egy kis lárma, legfeljebb az öreg Grahamet zavarjuk vele.
- És mondd csak - érdeklődtem -, milyen érzés volt végighaladni a reaktorokban a 26-osban? Fájt a mikrosebészet, amikor összeraktak? - Roy csak nevetett. Egyre hangosabban nevetett. Aztán sikoltozni kezdett. Ami sok, az sok, mondtam magamban, és rákiáltottam. Tovább sikoltozott.
- Fogd be a szád, Roy! - ordítottam, amilyen hangosan csak tudtam. - Ugyanolyan ember vagy, mint én! Huszonhat éve ismered magad, tudnod kell, ember vagy-e vagy sem!
Az első néhány szó után rendesen odafigyelt, így hát gondoltam, abbahagyta a hisztériázást. A lehető legszigorúbb hangomon megkérdeztem:
- Befejezted már a cirkuszt?
Roy nem ájult el, egyszerűen csak befeküdt a padlóra. Leültem melléje, és halkan beszélni kezdtem hozzá:
- Érsz annyit, mint akárki más; ezt már bebizonyítottad. Nem az számit, hogy honnan indultál, hanem hogy ki vagy itt és most. Itt és most emberi génjeid vannak, emberi sejtjeid vannak; feleségül vehetsz egy emberlányt, és embergyermekeitek lehetnek. Mit számít, ha tényleg egy laborból származol? Mi, többiek pedig valamelyik tengerfenék iszapjából származunk. Melyik a jobb? Egyáltalán nem számít. Ugyanannyit érsz, mint akárki más. - Újra és újra elmondtam, a lehető leghiggadtabban. Nem tudom, helyesen cselekedtem-e, de hát valamit kellett tennem.
Egyszer csak Roy felemelte a fejét, és annyit mondott:
- Roy Wisner, mi? Ez lennék én? Egy nyavalyát, miért nem neveztek el Roy W23H-nak?… Különben is honnan szedték elő ezt a Wisner nevet? - Aztán visszaroskadt, én meg mondtam tovább a magamét, azon erőlködve, hogy nyugodt maradjon a hangom.
Néhány perc múlva Roy felkelt a padlóról:
- Kösz - mondta viszonylag normális hangon. - Kösz, Dirk. Igazi jó barát vagy. Az ajtó felé indult, s ahogy kiment, még hozzátette: - Igazi ember vagy.
Ott maradtam ülve. Csak néhány perc múlva esett le a tantusz. Akkor kirohantam a szobából, és leviharzottam a lépcsőn.
Elkéstem. A földszinten nyitva állt Graham ajtaja, és a kiáradó fény megvilágította az előszobát, megvilágította Roy Wisner vonagló testét.
Graham rémülten nézett rám.
- Nem gondoltam, hogy baj lesz belőle - hebegte. - Egy kis ciánt kért tőlem. Tudtam, hogy vegyész, miért ne adtam volna?
A cián gyorsan öl. Amikor megláttam, mekkora üveget ivott ki Roy, tudtam, hogy nem sokat tehetünk. Megpróbálkoztunk, amivel lehetett, de hiába. Még a hánytatót sem tudtuk leerőszakolni a torkán. Már meghalt.
Nagyjából ennyi az egész, Ellen. Most már tudod, miért nemigen meséltem Roy Wisnerről. S valószínűleg sejted, miért írom a levelet.
Roy egy sikertelen kísérlet volt. Az elméje semmivel sem volt labilisabb, mint sok anya szülte emberé, mégis selejt volt, bár senki sem tudta róla huszonhat éves koráig. Az emberi szervezet nagyon bonyolult, és nagyon nehéz utánozni. Ha megpróbáljuk, igen valószínű, hogy becsúszik valami hiba, olykor nyilvánvaló módon, olykor pedig úgy, hogy csak sokkal később derül majd ki.
Lehet, hogy én is selejtesnek bizonyulok.
Tudod, most vagyok huszonhat éves. Koslicki és Hartwell megmondta az igazságot. Engem sem anya szült. Úgy készítettek. Ha jobban tetszik: robot vagyok. Ezt el kellett mondanom, igaz, Ellen? Mielőtt megkérlek, hogy gyere hozzám feleségül.
Dirk
Kincsesné Pavlov Anna fordítása