Chad Oliver - Transzformátor
Városunkat kikapcsolták, teljesen sötét és mozdulatlan; tehát ez jó időpontnak látszik, hogy elkezdjük. Ne áltassuk magunkat Clyde, tudom; mire gondolsz, és nem is hibáztatlak érte. Arra gondolsz, hogy semmi sem olyan mélységesen és tökéletesen unalmas, mint egy öregasszony ömlengése a szülővárosa Paradicsomából kiűzöttekről. A legjobb altatószer, ezt gondolod.
De beszéljünk nyíltan a dolgokról, rögtön a kezdetétől.
Lehet, hogy olyannak látszom, mint azok a kedves kis öreg hölgyek, akik egész napjukat a konyhában töltik, almabefőttet osztogatva csipás szemű gyerekeknek - de nem tehetek arról, hogy milyennek látszom. Életemben soha nem tettem be a lábam konyhába, és természetesen gyerekek sincsenek a városunkban - közöttünk - egyébként. Nem állítom, hogy én lennék a legérdekesebb lény, akivel valaha is találkoztál, Clyde, de az biztos, hogy még soha nem csevegtél hozzám hasonlóval ezelőtt.
Na, nézzük a városunkat! Büdös, de nem tehetünk ellene semmit. Az állomáson SZILFACSÚCS név áll; tehát így kell neveznünk; de ez is csak olyanostobaság, mint itt minden egyéb. Nincs egy csúcs sem Szilfacsúcson, és egy szilfát sem láttam még, csak szivacsgumiból készült fákat. Nyugtalanság fog el, ha a várost hosszú időre kikapcsolják. Nem tudok aludni. Magamban beszélek. Szörnyen unatkozom, és te is így lennél, ha itt kellene leélned az életedet. De tudom, hogy te ott vagy, Clyde, különben föl sem hívhattalak volna. De miattam ne aggódj!
Az egész úgyis csak unaloműzés.
Oké, nézzünk néhány részletet! Olyan városban élek, amely egy modellvasút díszlete. Talán azt hiszed, mulatságos dolog, de laktál már valaha aluljáróban? Szeretném, ha tökéletesen megértenél - néha kicsit nehéz a felfogásod, Clyde. Nem úgy értem, hogy Szilfacsúcs városa egy mintaszerűen, modellként működtetett nagyvasút mentén fekszik. Nem. Úgy értem, hogy egy modellvasúton élek, egy gyerek padlásszobájában álló vacak szerkezeten. A gyerek neve Willy Roberts, tizenhárom éves, és nem hisszük; hogy ő az Isten, aki a világunkat teremtette. Az az igazság, ha kíváncsi vagy a véleményemre, hogy Willy közönséges hülye, és ráadásul szadista.
Szóval az én világom egy nagy furnérlemezen áll, egy padlásszobában, városom egy ócska villanyvonat háttere. Nem tudom, hogy mi volna itt az én szerepem. Talán egy ház ablakán kinéző nagymamás öreg hölgy, egy bensőséges részlet. Lehangoló.
Ha azt hiszed, mulatságos egy modellvasúton álló városban lakni, hát elment az eszed.
Nézd a mi szempontunkból! Elsősorban Szilfacsúcs valójában nem is város, hanem csak hátborzongató épületek, melyeket Willy Roberts és az örege érdekesnek talált, és még meg tudott venni. Még egy kisvasút mellé sem elég szép város, az egész undorítóan középszerű.
Próbáld meg elképzelni: az asztal közepén egy lyuk van, melybe Willy Roberts bebújik, amikor a transzformátort és az elektromos kapcsolókat működteti. Az asztal egész déli végét egy süppedt hegy borítja, mely dróthálóból és ázott papírtörülközőből készült. A nyugati oldalon áll egy csomó azokból a szivacsgumi fákból, melyekről már beszéltem, és rögtön utánuk egy Texasnak nevezett-üres terület. Arrafelé néhány igazán buta tehén él, és két kellemetlenkedő polgár, akik minden szombaton a városunkba jönnek, és megpróbálják szétlőni. Az Ohio folyó az asztal északnyugati sarkából indul, és délkelet felé folyik. Városunk és egy hegy foglalja el az asztal északi végét és a keleti oldal egy részét. Ez az a hely, ahol én lakom - a keleti oldalon, az Ohio folyó és a víztorony között.
Figyeld csak az épületek leltárát, Clyde - döglesztő! Van egy rendőrszobánk és egy tűzoltóállomásunk az Északi-síkságon, a hegy lábánál, ahol az alagút kiér. Van egy nagy, piros tetős bádog vasútállomásunk és egy régimódi, favázas szállodánk. Közvetlenül mögötte áll az étkezőkocsi, mely állítólag olyan, mint egy régi villamos. Aztán van egy benzinkút három tankkal, de autó nincsen. Van egy bádogtornyon álló nagy kettős fényszóró, rögtön a házammal szemben; állandóan sötét szemüveget kell viselnem miatta. Van hét közönséges favázas ház, piszkosfehér függönnyel az ablakukon, Humphery és én az egyik ilyenben lakunk. Humphery - ő a férjem, illetve csak az lenne, ha Willy Roberts gondolt volna rá, hogy papot is telepítsen ebbe a porfészekbe - a vágányok melletti váltóőrházban dolgozik. Minden alkalommal, amikor azok az átkozott vonatok elhaladnak, ki kell billegnie merev lábain, és intenie kell idétlen piros lámpásával. Jaj, Clyde, ezt igazán gyűlöli szegény. Aztán van még egy marhakarám is az egyik kitérőnél, de szél nincsen, ami elfújná a szagot, ha érted, mire gondolok.
Ennyit erről - igazi Paradicsom.
Willynek két vonata van most az asztalon. Az egyik egy hivalkodó személyvonat, tömve felfuvalkodott előkelőségekkel - tudod, az a fajta, aki mindig a Timest olvassa, amikor átmegy a városon. A másik egy tehervonat, mely semmit sem szállít, csak csikorog körben a pályán, mint valami eszelős robot, és - amennyire én tudom - egyetlen feladata, hogy elszállítsa magát egy kitérő vágányra, és alázatosan figyelje, amint a személyvonat elzakatol, tele városi gazemberekkel. Mintha mindez a lárma nem volna elég, Willynek még egy váltómotorja áll az udvarunkon. A motornak csengője is van.
Mást is találnál itt, de arról majd később beszélek. Hogy tetszik a városunk, Clyde? Érdekes? Mondok még valamit neked: városunk gyilkosságot tervez.
Találd ki, hogy ki lesz az áldozat. Maradj csak még itt egy percre.
Tudod, városunk teljesen sötét és mozdulatlan, ha az áramot kikapcsolták, mint ahogy már mondtam. Senkinek sincs valami sok energiája, éjszaka valószínűleg én vagyok egyedül ébren Szilfacsúcson. Kezd nagyon unalmassá válni.
De éppen nyílik a padlástérbe vezető ajtó, és itt jön Willy kölyök. Várj egy kicsit, Clyde - egy percen belül elszabadul a pokol. Kérlek, bocsáss meg egy pillanatra, föl kell ébresztenem Humpheryt, és leküldenem a bádogházikójába. Szörnyű! Szinte be kell horpasztanom Humpheryt, hogy fölkelthessem. És mindezt miért? Mindig, amikor fölébred, le kell mennie abba az átkozott váltóőrházba, és piros lámpásával integetnie.
Finom dolog. Na, később még beszélgetünk. És Clyde, ha egyszer találkozol ezzel a Willy figurával, mondd meg neki, hogy ne rázza az egész vacak asztalt, amikor bepréseli magát a lyukba, jó?
Willy Roberts nemtetszéssel szemlélte vasútmodelljét. Még vissza tudott emlékezni arra az időre, amikor igazán lekötötte, de végül is már tizenhárom éves. Kissé szégyellte, hogy egyáltalán ilyesmivel bíbelődik, de ez még mindig jobb volt, mint hogy őt rugdossa focizás közben a környék összes nagyobb gyereke. És Sally is azt mondta, hogy a showműsort Dave Toneyval nézi meg, a fene egye meg!
Willy felkattintotta a transzformátor ellenállásszabályozóját, és figyelte a kigyulladó fényeket.
Ujjával rákoppintott a váltóőrház kék bádogtetejére.
- Kezdd el, Humphery fiam! - mondta. A váltóőrt mindig Humpherynak nevezte, egészen gyerekkora óta, amikor még hosszú, barátságos beszélgetéseket folytatott vele. Hogy micsoda majom volt! - Gyerünk, Humph, vagy kitépem a karod! Mit akarsz, fickó, másfélszeresét a - túlórákért? Szakszervezeti ügyet?… De itt jön a Fekete expressz, tele atomkémeket üldöző FBI-ügynökökkel…
Megnyomta a START gombot, a személyvonat megcsusszantotta kerekeit a pályán, és gyorsulni kezdett. Elzakatolt a váltóőr kunyhója mellett, és Humphery kijött piros lámpásával, pontosan a menetrend szerint.
- Micsoda eszed van, Humph - mondta Willy -, öregem, te zseni vagy!
Felgyorsította a személyvonatot, és az alagúton keresztül Szilfacsúcsba küldte. Belefújt a sípba, és a mozdony kéményén keresztül mesterséges fekete füstöt eregetett.
Willy megvárta, míg a Fekete expressz elhaladt a kitérő mellett, és bedöcögött a hegy utolsó alagútjába, aztán a pöfögő tehervonatot kiküldte a marhakarámból a fővonalra. Olyan csattogva zavarta át Szilfacsúcson, hogy az öreg Humpherynak még a fejfedője is elcsavarodott, ahogy kiugrott a lámpásával, aztán megállította a hídon, az Ohio folyó fölött. A fiú összecsapta kezeit.
A Fekete expressz teljes sebességgel száguldott át Texason, lelökve egy marhát a sínről, és teljes gőzzel belerohant a hídon rekedt tehervonatba. Mindkét mozdony leesett a sínről, és az Ohio folyó celofánjára zuhant. Egy kis ember kiesett a pályamunkáskocsiból, és az egyik kerék alá került.
Willy vigyorgott.
- Hé, Humphery, tetszik, mi?! - mondta.
Egy pillanatra levette az áramot, fölállította a vonatokat, és fordítva visszatette őket, hogy lássa, milyen gyorsan futnak majd. Aztán a tehervonatot visszaküldte a kitérő vágányra, és elkezdte a Fekete expresszt a váltó fölött előre-hátra irányítani, hogy az öreg Humpheryt nézhesse, amint ki-be ugrál bádogházikójából, és megkergült démonként lengeti lámpását.
- Tarts ki, Humphery - üvöltötte Willy -, csak egyszer élsz!
Willy észrevette, hogy Humphery semmit sem válaszolt.
Túlságosan elfoglalt, valószínűleg.
Nos, Clyde, tehát már találkoztál urunkkal és parancsolónkkal. Tipikus amerikai kamasz fiú. Én mondom neked, Szilfacsúcs kész őrültekháza, ha az a kölyök a padláson van. Mindnyájunknak szörnyű, de Humpheryt meg is fogja ölni.
A dolgok egy kicsit megnyugodtak ebben a pillanatban. A tehervonat a kitérőn áll, a marhakarám mellett, és Willy automatára kapcsolta a személyvonatot. Minden 47 másodpercben visítva és füstölve keresztülhalad az udvaromon, és öt másodperccel később szegény Humpherynak ki kell pattannia és meglengetnie lámpását az étkezőkocsiban utazó sznobok felé.
A fényszórók is működnek, de Willy még nem oltotta el a mennyezeti világítást, úgyhogy nem olyan zavaróak. Willy a lyukban ül, és egy szexrnagazint olvas, gondolom, most egy darabig nem fog összetörni több vonatot.
Talán kíváncsi vagy rá hogy mi lesz azzal az emberrel, aki kiesett a pályamunkáskocsiból az összeütközéskor. A legvalószínűbb, hogy nem érdekel, de azért megmondom a nevét: Carlnak hívják. Egyikünknek sincs vezetékneve. Carl túlságosan tönkrement ahhoz, hogy meg lehetne javítani, így Willy ki fogja dobni a szemétkosárba. Gyengéd bánásmód, igaz? Mindjárt könnyekre fakadsz. Majd rendezünk egy temetésfélét Carlnak, miután kikapcsolták a várost, ha ébren maradunk, és tudod, mire fogunk gondolni? Arra, hogy ez mindegyikünk útjának vége itt Szilfacsúcson - a szemétkosár.
Igazán nagyszerű itt az élet. Te is nagyon szeretnéd a városunkat, Clyde.
Hadd meséljek még róla, Clyde. Egész más, ha áram folyik a városban, alig ismernél rá a régi szeméttelepre, hidd el nekem.
Mindenkinek végig kell csinálnia az előírt mozdulatokat, tudod? Mint szegény öreg Humpherynak a lámpásával. Itt van Patrick, a zsaru, a rendőrállomás előtt. Csak álldogál, és bádogsípját fújja. Bent egy Lefty nevű foglyot tart. Lefty soha nem volt még a cellán kívül, igazán nem tudom, mi lehet a bűne. Aztán van egy paprikajancsi, szemben a tűzoltóházzal. Semmi mást nem csinált az elmúlt hét évben, mint föl-le csúszkált azon az ostoba póznáján. Talán azt hiszed, hogy ő nem szomorú éjszakánként?
Aki csak teheti, őrülten rohangál, ha az áram be van kapcsolva. Ez az egyetlen időszak, amikor valóban mozgunk, és jól érezzük magunkat, érted? Semmit nem tehetünk hozzá ahhoz, ami már itt van Szilfacsúcson, de mindazt használhatjuk, amink van, míg Willy nem lát bennünket. Némelyikünknek, mint szegény Humpherynak meg a rendőrnek dolgoznia kell, ha az áram működteti őket, mivel ez a feladatuk. De mások, a háttérfigurák, elosonhatnak, és olykor elmehetnek valahová. A legnépszerűbb hely az üres hegy belseje. Meglepődnél, ha látnád, hogy mi folyik ott bent, Clyde:
A város egyetlen WC-je a töltőállomáson van, és ez az egyetlen hely, amit erre a célra használhatunk. Borzalmas! Vacsorára csak egyféle ételt tudnak felszolgálni, mert nincs más a pulton. Szalonnás rántotta és kávé. Gondolj csak bele, Clyde! Hét éve mindennap két étkezés, az rengeteg szalonnás rántotta, egy idő után már nem is érzed az ízét.
A vonat közvetlenül a szálloda mellett halad el, mindössze kéthüvelyknyire. Az egész tákolmányt addig rengeti, míg egyszer darabjaira fog szétesni, és ahányszor csak elhalad, fekete füstöt fúj be az emeleti ablakokon. A fönti lakó - Martinnak hívják - úgy néz ki már, mintha koromból lenne.
Az egész várost térdig belepi a por. Láttám már olyat, hogy egy gyerek megtisztított bármit is, ami az övé? És még vizünk sincs. Lehet, hogy az a celofán Ohio folyó jól mutat ormán, ahol te állsz, de körülbelül annyira nedves, mint a Fort Knox-i sivatag. És ráadásul folyton ráncolódik, ahogy átfolyik a híd alatt. Ez épp elég hozzá, hogy az őrületbe kergessen.
Kezded megismerni a helyet, Clyde. Ez a város megérett a szögletes állú, félelem nélküli kereszteslovag- riporterek hadjáratára - tudod, akik csapott tetejű kalapot viselnek, és pipáznak, és folyton azt mondják a városi szerkesztőnek, hogy állítsa le a sajtót. De Willy elfelejtett nekünk újságot adni.
Ez nem is igazi élet, az én nézetem szerint. Megteszel minden tőled telhetőt, fölkelsz, amikor csak holmi ostoba kölyök megnyom egy gombot, és aztán a szemétkosárba hajítanak. Egészen értelmetlennek tűnik.
Igazán nem hibáztathatsz minket azért, mert elhatároztuk, hogy megöljük, igaz, Clyde? Mi mást tehetnénk? Egyikünk sem tudja, hogy mi történik majd velünk, ha megszabadulunk tőle. De ez olyan, mint egy párduc ketrecében élni - bármilyén irányban indulunk is el, mindenképpen csak jobb lehet.
Tudod, hogy mit teszünk, Clyde? Árammal fogjuk megölni Willyt. A saját elektromos vasútjával. Ezt remek ötletnek tartjuk.
Nem szeretném, ha azt gondolnád, hogy csak egy besavanyodott öregasszony vagyok, Clyde - olyan köszvényes, folyton panaszkodó vénség. Nem, igazán nem vagyok az. Tudod, régen, amikor Willy fiatalabb volt, még Szilfacsúcs sem volt ilyen szörnyű hely.
Humphery akkor még nem dolgozott olyan sokat, és én, éjszaka, amikor városunk teljesen sötét és mozdulatlan volt, megpróbálkoztam a költészettel. Azt hiszem; ezt elég nehezen fogod elhinni, és be is kell vallanom, hogy nem voltak jó költemények. Talán érdekel, hogy mit találtam írnivalót ezen az ócskavastelepen. Nos, egy éjszaka nyitva felejtették a padlásszoba ablakát, és én hallottam egy igazi vonatot a messze távolból. Erről írtam egy verset. Talán téged nem is érdekel a költészet, Clyde. Bárhogyan is van, ha te is olyan vagy, mint a többi környékbeli fickó, be sem vallanád, ha érdekelne.
Neked azért elárulom, bár különös, hogy néha réges-régen, elmentem ahhoz a buta celofánfolyóhoz, ott üldögéltem, és már majdnem ott is voltam, ahova vágytam.
Csak ne lett volna az az átkozott vonat minden 47 másodpercben, amikor csak az áram be volt kapcsolva…
Nagy kár, hogy Willynek meg kellett változnia, mi, Clyde? Azelőtt nem volt ilyen rossz - csak amolyan bamba kölyök. Ő és Humphery egész jól kijöttek egymással, de mint mondom, ez már régen volt.
Látom, már untat, hogy mindig csak a múltról meg ilyesmikről beszélek. Azt hiszed, ez nem normális dolog. Talán igazad van; tényleg meg se kellett volna említenem.
Itt jön szegény öreg Humphery, most vánszorog be a váltóőrházból. Nézz csak rá öreg, teljesen kikészült: Alig tudja egyik lábát a másik elé tenni. Bizony, Humphery idő előtt megöregedett.
Megbocsátasz egy pillanatra, ugye? Humpheryval lemegyünk az étkezőbe egy kávéra. Talán eszünk egy szalonnás rántottát is, ha még el tudjuk viselni. Észre sem vettem, hogy ilyen késő lett.
Ma éjszaka dolgoznunk kell a transzformátoron, ha néhányan kibírjuk ébren. Ennek a tervnek sikerülnie kell, egyetértesz?
Viszlát, Clyde!
Jó sok víz lefolyt a híd alatt, mióta utoljára beszéltem veled, Clyde - vagy legalábbis lefolyt volna, ha lenne víz abban az ócska Ohio folyóban: De csak ráncolódik. El sem tudod képzelni, mennyire idegesítő.
Városunkat megint kikapcsolták, teljesen sötét és mozdulatlan. Tudom, hogy túl sokat használom ezt a kifejezést, de attól tartok, van valamiféle írói vénám, ha érted, mire gondolok. Szilfacsúcs valóban sötét és mozdulatlan, amikor az áramot kikapcsolják, tehát olyan, amilyennek mondtam.
Clyde, azt hiszem, realista vagyok.
Nem én vagyok egyedül ébren éjszaka, bár azt mondom neked, sőt megesküszöm, hogy még soha nem láttam ennyi embert nyüzsögni itt éjjel. Még Smoky is - ő az a fickó, akinek az oszlopon kell föl-le mászkálnia a tűzoltóházon túl - itt kacsázik körülöttünk. Tudod, a amolyan karikalábú.
Az igazat szólva, meglehetősen idegesek vágyunk. Néhány emberünk minden tőle telhetőt megtesz a transzformátorral, fönt, a kölyök bebújónyílásánál. Nem volt könnyű hozzáférni, de végül sikerült a tehervonat daruskocsijának segítségével.
Nyomasztó csend van itt a városban éjszaka, még körös-körül ezzel a sok emberrel is. Nem is tudom, mikor hallottam utoljára ilyen csöndesnek. Talán azt hiszed, gyáva nyulak lettünk, vagy ilyesmi. Talán azt hiszed, megijedtünk.
Igazad van.
Kíváncsi vagyok, te mit éreznél. Voltál már szétkapcsolva, Clyde?
Van reményünk, mi úgy képzeljük. Ha meg tudnánk szabadulni Willytől, talán magunkra hagynak egy időre. Volna annyi erőnk, hogy leküldjünk egy csapatot a csatlakozóhoz, hogy egyszer-egyszer bedugja a várost, ha senki nincs a közelben. Olyan csodálatos lenne, hogy el sem tudod képzelni. Igazán nem nagy kívánság, ugye?
Persze, nem tarthat sokáig. Talán mindannyiunkat visszadugnak egy dobozba egy idő után. Talán beolvasztanak minket. Talán, ha szerencsénk van, eladnak, és egy másik városba megyünk.
De csak ha egy hétig is emberi lényekként élhetünk, megérte az erőfeszítést.
Azt hiszem, kezdek érzelgőssé válni. Sajnálom, Clyde. Tudod, hogy van az, amikor az ember kezd öregedni.
Az biztos, hogy Félünk. Mégis, sikerül vagy nem, mi baj lehet? Kérdezem én. Bármi jobb, mint a szemétkosár, mi legalábbis úgy képzeljük.
Nyílik a padlásajtó, Clyde. Fény szűrődik be a lépcső felől.
Borzalmasan érzem magam. Itt jön Willy.
Willy Roberts bemászott az asztal alá, és fölbukkant az irányítólyukban. A vonat kétségtelenül nem volt akkora csoda, mint egy flipper-automata, de legalább olcsóbb volt. Nem nyert ingyenjátékot egy hónapja.
Megkopogtatta a váltóőrház kék bádogtetejét.
- Kezdjük, Humphery fiú - mondta. - Olajozd meg az öreg lábad, és gyújtsd meg a piros lámpást!
Willy kajánul szemlélte az asztalt. Lássuk csak, mik a lehetőségek. Ha ügyesen csinálja, talán lehetséges a váltómotort a marhakarám melletti kitérőre állítani, aztán elindítani a Fekete expresszt a benzinkúttól és a tehervonatot Texasból. Ily módon háromszoros karambolt rendezhetne.
Hát, nem lesz könnyű. Dolgozni kell rajta egy kicsit. Újra rácsapott a váltóőrkunyhó bádogtetejére, és körmével dobolt rajta.
- Most figyelj, Humphery! - mondta. A helyzet, tűnődött, határozottan megoldható. Willy a transzformátor kapcsolóját hüvelyk- és mutatóujja közé fogta, és bekapcsolta.
Aztán megnyomta a piros START gombot jobb keze középső ujjával.
Egy kis sárga szikra látszott, és égő szigetelés gyenge szagát lehetett érezni. Willy elrántotta megcsípett ujját, és felpattant, vádlón meredve modellvasútjára.
- A fenébe - mondta -, ez fájt!
Határozottan előrenyújtotta a kezét, és kitépte a transzformátor csatlakozóját az asztalból. Megrántotta a drótot, így a falból is kihúzta a csatlakozót. Aztán gondosan célzott, és teljes erejéből a padlás sarkába vágta a transzformátort.
Az tompa puffanással érkezett, és leverte a falról a vakolatot. Visszapattant, lezuhant a hegy tetejére, majd továbbrepülve egy lapító erejű becsapódással landolt a rendőrszoba tetején. A műanyag rendőr bádogsípjával épp alatta volt, ahol lezuhant.
Willy mutatóujjával úgy ráütött a bádog váltóőrházra, hogy majdnem ledöntötte.
- Gondolom, te nem gyulladtál be, ugye Humphery fiú? - kérdezte, sajgó ujját dörzsölgetve. - Elvégre érted is tettem.
Hosszú ideig figyelmesen szemlélte kisvasútját. Végül elhatározta magát. Amúgy is kezd kiöregedni ebből az ócskavasból, állapította meg. Valami másra van már szüksége.
Willy a vasútra vigyorgott.
- Tudjátok, mit teszek veletek? - kérdezte hangosan. - Elárverezlek. Na, hogy tetszik?
Leoltotta a villanyt, és kiment a padlásszobából.
Semmi áramot nem kapunk, és városunk sötét. Hogy tetszett, Clyde? Mennyit dolgoztunk a transz formátoron, és mi lett belőle? Egy büdös szikra. Mintha az ujjadat egy szentjánosbogárra nyomnád. Halálos, mint egy vízipisztoly.
Őszintén szólva, nem nagyon lepődtem meg. Patrick, a zsaru figyelmeztetett minket; ő egy másik városban élt, mielőtt Willy megvette, és ők is megpróbálták ugyenezt. Ez a feszültség csak egy kis ütésre elég. Talán téged is megrázott már egy modellvasút, Clyde. Gondolj csak bele egy kicsit!
Persze hogy tudtuk, hogy nem fog sikerülni. Hogy akkor mégis miért? Kell valamiben hinned, Clyde, még akkor is, ha tudod, hogy becsapod magad. Mi mást tehetnénk? De talán remélhetjük, hogy valami véletlen folytán, csak most az egyszer…
Ennek már egy hete. Azóta most van először kedvem beszélgetni. Tudod. Nem maradt meg-sok Patrickből, amikor a transzformátor lecsapta. Gondolom, Lefty is megkapta bent - senkinek nem volt elég energiája, hogy kiássa és megnézze.
Szegény öreg Humphery sem a régi már, alapos megrázkódtatás érte, amikor Willy ráütött a váltóőrház tetejére. Bár szerintem a lelki megrázkódtatás a legrosszabb az egészben. Szomorú látni, hogyan válhattak a dolgok még rosszabbá Szilfacsúcson.
Nem ismersz egy jó pszichiátert, Clyde?
Azt hiszem, lassan olyan leszek, mint azok a vén csoroszlyák, akik az ébrenlét óráit fájdalmaik és bajaik elsorolásával töltik, az alvás óráiban pedig az ágyuk alatt rejtőző férfiakról álmodnak. Kezdek kellemetlenné válni. De valóban nehéz most beszélnem. Akkor is nehéz volt, amikor a transzformátor ki volt kapcsolva, mégis valahogyan egy kis áram átszivárgott; de most már semmi sem. Még drótunk sincs, hogy bedugjuk a fali csatlakozóba. Olyan ez a hely; mint egy hullaház a szénbányában.
Lépteket hallottam a lépcsőn.
Nyílik az ajtó - a fény bontja a szemem. Itt jönnek, Clyde.
Egy egész csorda.
Willy Roberts várakozásteljesen dörzsölte össze a tenyerét. A környék majdnem minden gyereke megjelent, néhányan közülük igen jól eleresztve.
- Csak nyugodtan, Mac! - mondta. - Egyszerre csak egyet. Ne dúld föl az asztalt, öregem, ez egy értékes készlet.
Nem rossz, mondta magában. Tulajdonképpen egész jó. Semmi kétség, zseniális üzletember.
- Mit akarsz a benzinkútért, Willy? - kérdezte Bruce Golder, az utca alsó végéről.
- Mit adsz érte?
- Ötven centet.
- Ötven centet?
- Ötven centet.
- Eladva.
Willy zsebre vágta a pénzt. Jó érzés volt.
- Mennyi a váltóőr, Willy? - kérdezte Eddie Upman, a gazdag gyerek a hegyről.
Willy habozott, de csak egy pillanatig, és Humphery már hosszú ideje együtt vannak. De a fenébe is. Többé már nem kisfiú. Humphery újonnan öt dollárba került, és az árak azóta emelkedtek.
- Két dollár ötven cent - közölte Willy, ujjait összekulcsolva.
- Legyen két dollár kereken! - mondta Eddie Upman, és előhúzta pénztárcáját.
Willy körülnézett, de senki nem ígért rá az ajánlatra.
- Eladva - mondta, és Eddie Upman fogta Humpheryt, s bedugta egy zsákba.
- Szabaduljunk meg a házaktól, mielőtt hozzáfognánk a vasúthoz és a személyzethez! - mondta Willy.
- Kinek kellenek?
Senki nem szólt semmit.
- Ezek jó házak - erősködött Willy. - Emberek vannak bennük, meg minden, értitek?
Csönd.
- Jaj, gyerünk már! Egy dezsőt az összesért.
Senki nem jelentkezett.
- Ötven cent. Ez az utolsó lehetőség, srácok. Inkább tűzre velük, mint elkótyavetyéljem őket.
Mark Borden lassan kotorászott a zsebében, aztán előhúzott egy negyeddollárost, négy ötöst és öt egycentest.
- Megveszem - mondta. - Talán tudom őket használni.
- Eladva! - mondta Willy, és bezsebelte a pénzt. - Na, mit adtok a jó kis hegyért? Nektek olcsón adom. Lássuk csak, úgy egy dollár épp elég lesz érte…
Willy Roberts remekül érezte magát. Az asztal gyorsabban ürült, mint remélte, és maga az asztal is szép kis dohányt fog hozni. Szélesen mosolygott, amikor Bruce Golder megvette a hegyet.
Willy érezte, hogy most igazi férfi.
Újra itt vagyok, Clyde.
Gondolom, láttad, hogyan küzdöttek értem. Willynek majdnem a tűzre kellett dobnia. Igazi királynő vagyok, úgy ám. A férfiak majd megőrülnek értem.
Bárcsak elégettek volna, Clyde! Igazán azt szeretném. De nem akarlak a levertségemmel elriasztani, ezért nem hallasz rólam többé. Nem bírom tovább, és ha már meg kell bolondulnom, akkor egyedül akarok lenni.
Talán érdekelni fog majd téged, hogy mi van velem - hol vagyok, mit csinálok. Az is lehet, hogy fikarcnyit sem törődsz majd velem. Te is csak olyan vagy, mint az összes többi, igaz? De ha mégsem, akkor…
Hadd meséljek az új városunkról, Clyde. Döglesztőnek fogod tartani. Látod, ez vagyok én. Vagy csak nagyjából.
Úgy van. Szilfacsúcs magának a Paradicsomnak tűnik innen, ahol most ülök. Mark Borden, az, aki megvett engem, nem engedhet meg magának egy igazi kisvasút-felszerelést, és a házuknak nincs még padlása sem. Tehát úgy hetente egyszer mindannyiunkat kivesz a mocskos szekrényéből, kirakja a nyavalyás sínpályát, és nagy szuszogással elindítja négykocsis tehervonatát. Még csak nem is sorozattípus; egy vacak.
Van négy háza, azokat szétrakja a pálya körül, amikor a vonatot járatja; a Willytől vásárolt másik hármat nem nagyon szereti, ezért inkább állandóan a szekrényben hagyja. Ez minden, amije van, Clyde. Csak én és a vonat. A többi házban senki nem lakik, és a mozdonyvezető most már olyan elkeseredett, hogy nem is integet.
Én meg csak üldögélek az ócska hintaszékemben, és bámulok ki az ablakon. Csodálatos látvány. Egy régi kék pokróc, egy monogramos öltözőasztal, egy halom szennyes ruha a sarokban, és egy ágy, amelyet soha nem vetnek be.
Időnként Mark, a kis angyal, előveszi ólomemberkéit, és katonásdit játszik. Legelőször is fölépíti nekik a Lincoln-faerődöt, körülbelül egylábnyira a házamtól. Azután betűzködi ezeket a beesett képű, törött puskájú fajankókat a falak mentén, hátrább megy, úgy kilenclábnyira, és felállítja a Nagy Partvédő Ágyút. Tetszene neked, Clyde. A Nagy Partvédő Ágyú egy hatalmas kék hajító, mely óriási rugóval működik. Mark játékgolyókat tesz a tartóba, felhúzza a rugót, és ordít, mint egy eszelős: "Tűz!" Az egész ócska löveg kilökődik két csappantyún, és az összes játékgolyót a házam melletti faerődre zúdítja.
Az eredmény kész káosz, Clyde.
Fadarabok röpködnek mindenfelé. Játékgolyók süvítenek el a levegőben, és mennydörgésszerű robajjal begurulnak az ágy alá. Az én házamon már két nagy lyuk van, és az minden, amit tehetek, hogy ülök ebben az ósdi hintaszékben, és imádkozom. Nem is tudom, hogy találatért imádkozzam-e, vagy azért, hogy elhibázzon a golyó. Időnként egy-egy golyó telibe talál egy katonát az arcán, és leüti a fejét.
Elbűvölő. Vagy még egy apró részlet. Hangyák. Hangyáink vannak. Bár azt hiszem, többet nem is mondok róluk. Gondold csak el!
Ennyit erről az egészről. Most már tudod, hogy milyen, Clyde. Örülök, hogy beszéltem veled, de azt hiszem, nincs más mondanivalóm. Többé nem foglak zavarni.
Csak még valamit, Clyde. Nem is kérnélek meg, de valóban öregszem, és kezdek érzelgőssé válni. Humpheryről van szó. Az Eddie Upman nevű vette meg, és neki sok pénze van. Hallottam, mikor Willy mondta. Ez talán nagy asztalt jelent egy másik várossal, esetleg néhány fát és folyót:
Igazán nem akarom, hogy fáradj vele, Clyde, de ha egyszer valamikor Eddie Upman házában járnál, talán fölmehetnél egy percre a padlásra. Talán láthatnád Humpheryt. Nem kellene semmi ostoba vagy érzelgős dolgot csinálnod, tudom, hogy ki nem állhatod az ilyesmit. De talán, csak úgy véletlenül, bekapcsolva hagyhatnád az áramot, amikor elmész, anélkül hogy a vonatokat elindítanád.
A jó öreg Humphery nagyon örülne neki. Megtennéd, Clyde - az én kedvemért?
Károlyi Eszter fordítása