Carol Emshwiller - A vadászrobot
Érzékelte Ruthie McAlister gyors szívverését, éppúgy; mint bármely állatét. Ruthie tenyere nyirkos volt, ezt is érzékelte, mint ahogy a ki- és belégzését is. Hallotta, hogy idegesen kuncog.
Ruthie a férjét nézte, Joe-t, amint az irányítóegysége fölé hajol annak a valaminek, ami érzékelte a szívdobogást - annak a szürkészöld dolognak, amelyet vadászkutyának, kopónak vagy néha egyszerűen csak dögnek hívtak.
- Te - mondta Ruthie -, nem lesz zűr, ugye?
Joe épp egy csavart szedett le a hüvelykujja körmével, aztán kihúzta alóla a hozzá csatlakozó drótot.
- Adj egy hullámcsatot! - mondta. Ruthie hátranyúlt a hajába.
- Úgy értem, nem veszélyes, ugye? - A, nem.
- Nemcsak erre az izére gondolok. - Ruthie fejével a szürkészöld tárgy felé bökött. Arra gondolok, tudom, hogy értesz az ilyen dolgokhoz, mint ahogy a múltkor is ki tudtad szedni a sört az automatából, meg a szentségit, tényleg évekig nem fizettünk a tévéért se! Szóval tudom, hogy értesz az ilyesmihez, de nem fognak rájönni, amikor visszahozzuk, és idejönnek ellenőrizni?
- Nézd, ezek a kölcsönzősök itt vidéki gyerekek, meg különben is vissza tudom tenni, és senki nem vesz észre semmit.
A szürkészöld dolog a négy lábán kuporgott, így Joe föléje tudott hajolni, és a valami érezte, hogy Ruthie szívverése lelassul, majdnem a normálig szintre, hallotta a sóhajtását.
- Nagyon jól tudsz ezzel bánni, mi, Joe? - Ruthie megtörölte nyirkos kezét kekiszínű ingében. - Ez a súlybeállító, ugye? - kérdezte Joe-t, miközben figyelte, ahogy a felső tárcsát tekeri.
Joe bólintott.
- Hétszáz kilogramm - mondta lassan. - Ó, tényleg ekkora lenne?
- Még nagyobb. - És most a valami érezte, hogy Joe szívverése és légzése meggyorsul.
Tegnapelőtt értek földet az öntapadó sátorral, a felfújható ágyakkal, az automata kempingtűzhellyel, a felfújható zsebasztallal, a minitévével, négy variálható vadászkosztümmel (minden napra jut egy) és a két összecsukható, változtatható tűzerejű puskával.
Ezenkívül volt még velük rovarstop, kígyóriasztó, napvédő, és ott volt velük a szürkészöld vadász, amelyet a gondnok leplombált, és beállított három madárra, kétszarvasra és egy fekete medvére. Most csak a medvét akarták. Joe McAlister leszedte a plombát, kioldotta a programvezérlőt, és átállította a tárcsát barnamedvére, hétszáz kilogrammra.
- Nem érdekel! - mondta. - Nekem kell ez a medve.
- Gondolod, hogy holnap még ott lesz?
Joe megpaskolta az egyik hosszú, csuklós lábat.
- Ha nincs, ez a jó öreg kutya majd megtalálja nekünk.
Másnap az idő hűvös volt és tiszta, Joe nagy és mély lélegzeteket vett, és megveregette kezdődő pocakját.
- Na, öregfiú - mondta. - Eljött a nagy zsákmány napja, valami igazi nagy zsákmányé, ami megér egy jó vadászatot.
Nézte, ahogy a rózsaszínű felkelő nap kirajzolódik az égen. Ruthie pedig közben bekapcsolta a tűzhelyet, és elővette a toalett-táskáját. Napvédőt tett az arcára, aztán bekente magát a barnítókrémmel. Szemhéját feketére festette, a száját pedig sötétpirosra. Kinyitotta a tűzhelyet, és kivett két összehajtható tányért, amelyeken sült szalonna volt tojással.
Ültek az automatikusan felfújódó székekben, az automatikusan felfújódó asztalnál. Joe azt mondta, hogy semmi sem tud annyira étvágyat csinálni, mint az északi levegő, Ruthie pedig azt mondta rá, lefogadja, hogy azok ott a városban már teljesen eltikkadtak. Aztán kuncogva nevetett.
Joe hátradőlt a székében, és a kávéját szürcsölte.
- Szarvast lőni, az olyan, mint lelőni egy tehenet - mondta. - Nincs benne küzdelem Még ha ez a jó kis kopó noszogatja is őket, egyszerűen csak meg akarnak lépni. De ez a medve más lesz. Persze a medvék is félénkek, de a mi kutyuskánk tudja, mit kell tennie ilyenkor.
- Azt mondják, a nagyobbakból már alig maradt.
- Igen, de eggyel több vagy kevesebb már nem számít. Gondolj a bőrére és a fejére, ami teljesen odaillik a nappaliba! Azt hiszem, akárki bejön, megcsodálja.
- Nem illik a függönyökhöz - mondta a felesége.
- Tán azt fogom csinálni, hogy összepakolom a bőrt, és valahol itt hagyom fönt, amíg az öreg gondnok leellenőriz minket. Aztán úgy pár nap múlva visszajövök érte
- Helyes.
Ruthie végzett a kávéval, és bekente magát rovarstoppal.
- Hát akkor, azt hiszem, ideje indulni.
Összecsukott puskájukat az övükre akasztották. Zsebre tették a dehidrált, önfelmelegedő ebédet. Vállukra vették a hűtőbetétes kulacsot. Mindketten egy egységcsomagot vittek, amelyben asztal, szék és napernyő volt, aztán Joe felerősítette a kis mikrofont, amely a vadászt irányította. A vállára illeszkedett, úgy, hogy ha oldalra fordította a fajét, bele tudott beszélni.
- Hát akkor, kiskutyám - mondta, miközben a vállát begörbítette, a fejét pedig oldalra fordította -, gyerünk, kispajtás! Vissza arra a helyre, ahol tegnap megláttuk! Onnan szimatot vehetsz.
A vadászrobot előttük futott. Gyorsabban haladt, mint bármi, amire vadásznia kellett. Három kilométer, négy - Joe és Ruthie mesze lemaradtak. Követték a rádiójeleket, amelyet visszaküldött feléjük, beszélgetve mentek, és segítettek egymásnak a hepehupás terepen.
Tizenegy óra körül Joe megállt, levette vörös vadászsapkáját, és megtörölte kopaszodó fejét a New York-i Vadászfelszerelésekben vásárolt trapperkendővel. Ekkor kapta meg a jelzést:
- Észlelem, észlelem, észlelem…
Joe a mikrofon fölé hajolt.
- Ragadj rá, pajtikám! Milyen mesze vagy? Próbáld errefelé hajtani, ha tudod! - A feleségéhez fordult. - Lássuk csak… körülbelül négy kilométer… szakítunk egy félórás az ebédre. Lehet, hogy néhány órán belül ott leszünk. Na, milyen, kicsikém?
- Klassz - mondta Ruthie.
A nagy medve a sziklákon ült a patak mellett. Mellső mancsai szinte a könyökéig vizesek voltak. Három letépett halfej hevert mellette. Csak a legjobb részeket ette meg, mert jó halász volt, és most éppen nézte a tiszta, hideg vizet, hogy kihalásszon egy újabb pisztrángot, amely megpihen fölfelé tartó útján. Nem a szag miatt fordult meg. Kifinomult szimata volt, de a vadászrobotot arra építették, hogy ne adjon szagot. Az elszáradt zuzmó ropogása késztette arra, hogy felnézzen. Csendben állt, a hang irányába fordulva, kis szemeit összehúzta, de csak akkor látta meg a valamit, amikor az megmozdult.
Bár volt vagy háromnegyed tonna, mégis - akár a madár, a nyúl vagy a kígyó - a medve elkerülte azokat a dolgokat, amelyek nagyok és ismeretlenek. Visszafordult, és rátért arra az útra, amelyen mindig járni szokott, arra az ösvényre, amely a dörgölődzőfájához, majd hazavezetett. Gyorsan és hangtalanul mozgott, de a valami követte.
Visszatért újra a patakhoz, és a dologgal ellentétes irányban lefelé kezdett gázolni, de az még mindig követte; nem volt szüksége a szagra. Ha a vadászrobot meglátta a zsákmányát, többé már nem veszítette el.
Szívverés normális, légzés normális - ezt fogta fel. - A súly majdnem hétszáz kilogramm. A medve kijött a patakmederből, és halk morgásokkal visszafordult. Felegyenesedett a hátsó lábaira, és teljes nagyságában megmutatkozott. Kétembernyi magasságával ott állt, és figyelmeztető jelzést adott.
A vadászrobot húszméternyire várakozott. A medve egy teljes percig nézte, aztán visszahuppant négy lábára, és újra délnek fordult. Félénk volt, és nem akart bajt.
Joe és Ruthie továbbra is északnak tartott lassú, nyugodt iramban egészen ebédidőig. Akkor megálltak ebédelni ugyanannál a pataknál, ahol az előbb a medve gázolt, csak egy kicsit lejjebb. A patak hideg vizéből használtak dehidrált ebédjükhöz, amely hagymás rostélyosból, krumplipüréből és fejes salátából állt, amely kinyílt a vízben, mint a japán papírrózsák. Kávétablettáik is voltak, amelyek melegítőanyagot is tartalmaztak, és úgy sisteregtek a vízben, mint a pezsgőpor, amíg a víz forró, sűrű kávévá nem változott.
A medve nem állt meg enni. A dél semmit sem jelentett neki. Most már sokkal céltudatosabban mozgott, közben hátra-hátranézett, kis szemeit összehúzva.
A vadászrobot érzékelte, hogy a szív gyorsabban ver, a légzés nehezedik, az iram nő. Az irány többnyire dél.
Joe és Ruthie követték a jelzést, amíg az hirtelen megváltozott. Gyorsabban jött, ami azt jelentette, hogy közel vannak. Megálltak, és szétnyitották a puskájukat.
- Igyunk előbb egy kávét! - mondta Ruthie.
- Oké, drágám! - Joe kibontotta a székeket, mire azok felfújódtak a kívánt méretre. - Jó pihenni egyet, így majd jobban élvezzük a harcot.
Ruthie odanyújtott Joe-nak egy csésze sistergő kávét.
- Ne felejtsd el, hogy azt akarod, a dög piszkálja meg egy kicsit!
- Aha. Anélkül a medve sem ér többet egy szarvasnál. Jó, hogy mondod. - Joe megfordult, és halkan beleszólt a kis mikrofonba.
A vadászrobot lassan csökkentette a távolságot. Tizenöt méter, tíz, öt. A medve hallotta és megfordult. Újra felágaskodott majdnem kétembernyi magasságába, és a figyelmeztető jelzését üvöltötte, hogy közölje a valamivel, vonuljon vissza. Joe és Ruthie megborzongtak, és nem néztek egymásra. Nem is annyira a fülükkel, mint inkább a csontjaikban érzékelték, egy olyan ösztön szólalt meg bennük, amelyet már elfelejtettek. Joe megrázta a vállát, hogy elhessegesse magától az érzést, amelyet a hang keltett benne.
- Úgy látom, a kutyuli már rajta van.
- Jó kutya - mondta Ruthie. - Kapd el, kispajtás!
A vadászrobot karjának pengéi sebeket ejtettek, de csak veszélytelen helyeken - vágásokat a vállon és a fej mögötti súlyos izomkötegen, szúrásokat a combon. Mindig elkerülték a vénákat és az artériákat. A medve hatalmas mancsával a valami felé sújtott. Karmai végigsiklottak a testen, de a fémen egy karcolást sem ejtettek. Az ütés tízméternyire eltávolította a valamit, de mindig újra visszajött. Az izmok, karmok és fogak semmit sem számítottak neki. Úgy készítették, hogy kibírjon még sokkal többet is, mint amit egy medve tenni képes, és a beléje táplált ismeretekkel tudta, hogyan kell egy medvét a végsőkig feldühíteni. A medve szája habzott, és nyál csurgott végig az állán, ahogy hatalmas fejét ide-oda ingatta. Ragacsosan folyt szét a pofáján, és sötét, nedves patakokat alkotott a mellén. Most csak a saját dühe volt valóságos számára, és újra meg újra kitört belőle a tehetetlenség ordítása.
Kétszáz méterrel arrébb Joe azt mondta:
- Ez aztán a jó kis üvöltés!
- Meghiszem azt! Ha egy hang jelent valamit, akkor ez úgy hangzik, hogy készen áll egy igazi küzdelemre.
Mindketten felálltak, összehajtogatták a székeket és a csészéket, végignézték a puskacsöveket, hogy egyenesek-e.
- Állítsd be közepes tűzerőre! Nem sietjük el.
A medve közelébe értek, és egy megfelelő helyet kerestek egy magaslaton. Joe beleszólt a mikrofonjába a robotnak:
- Állj meg ott, kutyuskám, és lassan gyere errefelé, hogy fedezz minket! - Majd odakiáltott a medvének: - Hé, bundás! Erre, erre!
A szürkészöld dolog visszafelé jött, és a medve meglátta az új ellenséget, kettő volt belőle. Nem habozott, kész volt arra, hogy bármit megtámadjon, ami mozog. Már csak két méterre volt, amikor kis puskáik elkattantak. A lövés ereje ledöntötte a medvét, kábultan lejjebb gurult. Megfordult, hogy újra támadjon, és nekirontott hatalmas mancsaival és fogaival. Joe puskája újra elsült. A medve megtántorodott, de jött tovább. Joe hátrább lépett, és a puska tárcsáját rángatta, hogy növelje a tűzerőt. Belebotlott a mögötte álló Ruthie-ba, és mindketten elestek. Joe-ból a rémület sikolya tört elő:
- Kapd el!
A vadászrobot gyorsan mozgott. Éles elülső karja úgy érte a medvét, mint egy horogütés, az állkapcsa alatt az agyába hatolt. Ott feküdt, most valahogy kisebbnek látszott, és mégis nagynak, megtépázott bundája csatakos volt a vértől. A bolhák még éltek rajta, a legyek pedig már jöttek. Joe és Ruthie lihegve nézték.
- Nem kellett volna mögém állnod - mondta Joe, amint levegőhöz jutott. - Tovább is tarthatott volna, ha elálltál volna az útból.
- Te mondtad - válaszolt Ruthie -, te mondtad, hogy maradjak szorosan mögötted.
- De nem ennyire.
Ruthie megszívta az orrát.
- Mindegy - mondta -, de hogy fogod leszedni róla a bundáját?
- Hm.
- Nem hinném, hogy ez a molyette vacak jó szőnyeg lenne. Tiszta kosz, és biztos tele van bacilusokkal.
Joe körbeséltálta a medvét, és a lábával oldalra fordította a fejét.
- Hát randa egy munka lesz, az biztos, ezt megnyúzni. Könyékig a vérben meg a belekben.
- Egyáltalán nem hittem, hogy ilyen lesz - mondta Ruthie. - Miért nem hagyod a fenébe az egészet? Megvolt a szórakozásod, nem?
Joe állt, és a medve fejét nézte. Figyelte, hogy egy légy rászáll a szemére, és lefelé sétál az egyik nedves orrlyuk irányába.
- Gyerünk márt - Ruthie fogta a kis csomagját. - Idejében vissza akarok érni, hogy még megfürödhessek vacsora előtt.
- Oké.
Joe a mikrofon fölé hajolt.
- Gyerünk, kutyám, öreg vadász! Jól csináltad!
Kugler Gyöngyi forditása