C. M. Kornbluth – Menetelő maflák
Némely dolog semmit sem változott. A fazekaskorong ma is fazekaskorong, az agyag meg agyag. Efim Hawkins a Goose-tó mellett építette fel kis műhelyét, mert a környéken jó zsíros agyag volt, és a tó partján keskeny, fehér homoksáv. A három krumpliorrú égetőkemencét a füzesből szállított faszénnel működtette. A füzes arra is jó volt, hogy az ember nagyokat sétáljon, mialatt az égetőkemencék hűltek; ha ugyanis a közelükben maradt, idő előtt kinyitotta őket, annyira kíváncsi volt, hogyan égett ki az új forma vagy az új máz, és reccs - az új forma vagy a máz egyenesen a ház mögötti cseréptemetőbe került, a többi közé.
A műhelyben, ebben a szerény, zsindelyezett téglakockában, teljes gőzzel folyt az üzleti megbeszélés, amikor a Chicago-Los Angeles közötti menetrendszerű "rakéta" elsüvített a fejük felett. Irgalmatlan zajt csapott ez a harcos masina, olyan áramvonalas és gyors volt, mint egy barracuda hal a levegőben.
A Marshall Fields áruház árubeszerzője éppen egy literes, fekete mázas vizeskancsót forgatott a kezében, és súlyos, jóképű fejével egyetértően bólogatott.
- Ez igazán szemrevaló darab - mondta Hawkinsnak meg a saját titkárának, Gomez-Laplace-nak. - Ebben sok a hogyishíjják, az igazi esztétikai érték. Bizony, ez nagyon szemrevaló.
- Mennyiért adja? - kérdezte a titkár a fazekastól.
- Tucatjával csomagolva hét ötven - mondta Hawkins. - A múlt hónapban tizenöt tucatot csináltam.
- Naggyon esztétikusak - ismételte a Fields Áruház árubeszerzője. - Mindet megveszem.
- Nem hiszem, hogy győzzük pénzzel, doktor úr - mondta a titkár. - Összesen 1350 dollárunkba kerülne. Vagyis a negyedéves költségvetésből mindössze 532 dollárunk maradna. És még le kell mennünk East Liverpoolba, hogy olcsó étkészleteket vegyünk.
- Étkészleteket? - kérdezte az árubeszerző, és nagy arcára kiült a csodálkozás.
- Igen, étkészleteket. Az osztályunkon már két hónapja hiánycikk. Mr. Garvy-Seabright eléggé begurult tegnap miatta. Emlékszik?
- Garvy-Seabright, az a pacalfejű puritán - mondta megvetően az árubeszerző. - Annak gőze sincs az esztétikáról. Miért nem hagyja, hogy a saját osztályomat én vezessem? - Tekintete a Whambozambo Élclap ott heverő példányára vetődött, leült tehát, és olvasni kezdte. Miközben az oldalakat forgatta, időnként mély hangon kuncogott és röfögött a meglepetéstől.
Eközben a fazekas és az árubeszerző titkára zavartalanul megkötötte a szerződést két tucat egyliteres vizeskancsóra.
- Bár vehetnénk többet - mondta a titkár -, de hallhatta, amit mondtam. Nem tudtuk kiszolgálni azokat a vásárlóinkat, akik egyszerű étkészleteket kerestek, mert az elmúlt negyedévi pénzt mexikói malacperselyekre költötte, amit egy ugyancsak lelkes importőr sózott rá. Az ötödik emelet tele van velük.
- Fogadok, csuda esztétikus darabok. - Lila kaktuszok vannak ráfestve.
A fazekas összerrázkódott, és megsimította a vizeskancsó mázát. Az árubeszorzó felnézett az újságból, és morogni kezdett:
- Hát maguk, gyagyások, még nem fejezték be a fecserészést 7 Mire való egy titkár, ha a részletek terhét sem képes levenni a vállamról, he?
- Mindent elintéztünk, doktor úr. Mehetünk?
Az árubeszerző durcásan morgott, az újságot ledobta a földre, kilépett a műhelyből a rőzsenyalábokkal burkolt útra, és elsétált egészen az országútig. Autója az aszfalton állt. Mint minden divatos autó, ez is túl alacsony karosszériájú volt, hogy a rőzsén átkecmeregjen. Bemászott az autóba, hatalmas szikraözön és dübörgés közepette beindította a motort.
- Gomez-Laplace - szólt ki a hangfüggöny alól a fazekas -, lett abból a sugárzási programból valami, amiről akkoriban volt szó, amikor a Sarkon legutóbb ügyeltem?
- Ugyanahhoz a rögeszméhez ragaszkodnak - mondta felhős homlokkal a titkár. - Leállították a mutációt, a kiválasztást, a kiválasztódást, és most már betiltatják a hipnózist is.
- Nos, kilenc nap múlva én is beállok a taposómalomba. Most megyek, mert ideje, hogy begyújtsam a kemencéket. Egy új zománcfényt akarok kipróbálni...
- Hiányozni fogsz. Én "vakációra" megyek, Denverben vezetem az Új Század Műszaki Vállalat tervezőirodáját. Kétszáz emeletes hivatali épületet akarnak emelni, és jó, ha valaki azért kéznél van.
- Természetesen - mondta savanyú mosollyal Hawkins.
Amikor az árubeszerző benyomta a duda gombját, fülsiketítő zaj keletkezett. Ugyanakkor hosszú lángcsóva csapott ki az autó hűtősapkájából; az autó gázturbinával működött, és nem volt benne hűtőberendezés.
- Jövök már, doktor úr - mondta kedvetlenül a titkár. Bemászott a kocsiba, amely jelentős hang- és fényjelenségek kiadása után elsöpört.
A rosszkedvű fazekas visszasétált a rőzseösvényen, és megszemlélte kihűlőfélben levő kemencéit. A faágak között süvöltő szél megváltoztatta az összehúzódó samott-téglák nyikorgását és mormogását. Hawkins a kettes számú kemencéről elmélkedett - egy adagnyi fénymázas cserépbögre égett benne, alacsony hőfokon. Vajon a levegő okozta a cserép koccanását? Elég jól átjárta a füstös levegő? Baj származna abból, ha csupán egy pillanatra, közelről...?
A józan ész tarkón ragadta Hawkinst, és odacibálta a szerszámoskamrához. Felemelte csákányát, és határozott léptekkel felderítő útra indult egy dimbes-dombos területre, ahol némi oxidot találhat. Vörösrézből különösen rosszul állt.
A hosszú séta alatt jócskán megizzadt, és kialudt belőle a kívánság, hogy idő előtt a kemencébe pillantson. A csákányt találomra az egyik dombba vágta; nagyot koppant egy kiásott kövön. A kövön csaknem olvashatatlan felirat állt:
CÁGÓI GYETEM
OLÓGIAI LABO
MUNKA KÖZBEN
LÉKÉT ŐRIZZÜK
A fazekas halkan káromkodott. Titkon azt remélte, a mezőről kiderül, hogy egykoron temető volt - lehetőség szerint divatos temetkezési hely -, és a masszív bronz koporsók mára bádoggá és vörösrézzé oxidálódtak.
Valami akadhat azért errefelé.
Panaszosan mélázva a második domb felé indult és belevágta a csákányát. Az egyik vízmosta kőtömböt csak körül kellett ásni, máris az árokba dőlt; a fazekas boldog volt, hogy megtalálta. Orrában érezte a keserű illatot, és a porban rézsók izgalmas nyomait fedezte fel. A csákány ércesen csengett.
Hawkins szuszogva felemelt egy rozsdamentes acéllemezt, ami elég foltos is volt, és szöveg is állt rajta. Úgy tűnt, egy rothadó bronzról vált le; a szegecsfejek még rajta voltak a hátulján, amit zöld patina borított. A fazekas kabátujjával letörölte a piszkot a lemezről, a napfény felé döntötte, és elolvasta a feliratot:
A Nemeslelkű John Barlow
Az egyetemi évkönyvekből jól ismert Nemeslelkű John olyan kihívást jelent, amire a tudomány a mai napig még nem válaszolt: hogyan kell élő embert feltámasztani, akit véletlenül mély ájulásba taszítottak.
1988-ban Mr. Barlow, aki jó hírű ingatlanközvetítő volt Evanstonban, impaktált bölcsességfogának kezelése céljából felkereste fogorvosát. Az orvos engedélyt kért és kapott tőle, hogy a Cycloparadimethanol-B-7-et, egy új érzéstelenítőt használjon, amelyet az egyetemen kísérleteztek ki.
Az érzéstelenítés után a fogorvos fúrni kezdett. Szörnyűséges véletlen folytán a gépben beállt rövidzárlat 60 ciklusos, 220 Volt erősségű áramot vezetett a betegbe. (Mrs. Barlow kártérítési pert indított a fogorvos, az egyetem és a fúrógép gyártói ellen; akiket az esküdtszék elmarasztalt.) Mr. Barlow soha nem kelt föl a fogorvosi székből; mérgezés vagy elektrosokk - esetleg mindkettő - áldozata lett.
A temetkezési vállalkozók, akik balzsamozását végezték, megállapították, hogy bár ügyfelük nem él, teljes bizonyossággal halottnak sem nyilvánítható. Értesítették az egyetemet, és egy sor kimerítő vizsgálatot folytattak, köztük olyat, hogy önkénteseknél próbáltak ugyanilyen önkívületi állapotot előidézni. Hét kísértet végződött halállal, s ezt követően felhagytak a kísérletezgetéssel.
A Nemeslelkű John hosszú ideig kiállítási tárgy volt az egyetem múzeumában, ugyancsak jó néhányszor volt az egyetem Kék Torpedó nevű rugbycsapatának kabalája. A jó ízlés határait átlépték azonban, amikor a Szigma Delta Khi diákegyletbe belépni szándékozóval a nem túl szigorúan őrzött múzeumi üvegszekrényből ellopatták a Nemeslelkű Johnt, és a Rachel Swanson Leánygimnázium zuhanyozójába vitték.
2003. május 22-én az egyetemi igazgató tanács az alábbi utasítást hozta: "Egyöntetű szavazással úgy határoztunk, hogy a Nemeslelkű John Barlow földi maradványait az egyetemi múzeumból a III. Scott James hadnagyról elnevezett Biológiai Laboratóriumba szállítjuk, ahol egy speciálisan kiképzett üregben lakat alatt fogják őrizni. Úgy rendelkezünk, hogy a laboratórium személyzete köteles mindent megtenni annak érdekében, hogy eme földi maradványok minél tovább megmaradjanak, és szakértő tudósokon kívül csupán az igazgató tanács írásos engedélyével rendelkező személy juthat a közelébe. Az igazgató tanács vonakodva, a legutóbbi fejlemények hatására teszi ezeket az intézkedéseket, mert a sajtóban megjelent közlemények és képek, enyhén szólva, nem öregbítik az egyetem hírnevét."
Ugyan nem vágott a szakmájába, de Hawkins felfogta, mi is történhetett - egy korai és véletlenszerű baklövés, amely a Levantman-anesztézia alapjaiba ütközött, amit azóta más módszerek váltottak fel. A betegek magukhoz térnek a Levantman-sokkból, mindössze egy fecskendőnyi sós oldatra van szükség, amit az arcidegbe nyomnak. Nagyon érdekes. No, ami azonban azt a bronzot illeti...
A rothadó zöld sókupacra dobta a csákányt, nem számított ellenállásra, és csaknem eltörte a csuklóját. Odalent valami ugyancsak tömör volt. Elkezdte levakarni az oxidokat. Félórányi ásás után leért egy foszforos bronzdarabhoz, egy tönkretehetetlen öntvényhez. A századok során fölbomlott a szerkezete, ezért amikor a csákány élét egy kiemelkedő pontra illesztette, nagy mennyiségű recsegő és ropogó barázdát pattintott le róla.
Hawkins szerette volna, ha van vele egy régész is, de nem is álmodott arról, hogy visszamegy a műhelyéhez, telefonon hív egyet, és megmutatja neki a leletet. Sokoldalú ember volt: maga választotta, hogy szabadidejében agyaggal és zománccal dolgozó művész, muszájból pedig motorokkal, elektronikával és atommal foglalkozó mérnök, aki közlekedési csomópontokat is tudott tervezni, értett az egyéni és csoportpszichológiához, az építészethez és a szerszámtervezéshez. Nem hívott azonnal szakembert, ha valami olyan került az útjába, amihez nem értett; amúgy is kevés volt belőlük, és mindegyik olyan nagyon elfoglalt volt...
Lelete köré árkot ásott, és ekkor kiderült, hogy tulajdonképpen egy tégla alakú bronztömb. ami izgalmasan kongó hangot ad. Az egyik vízszintes oldalról levált egy hosszú, málladozó fémcsík, alatta vörös rozsda volt, amit a tárgy belseje egyszerűen felszívott.
Légtelenítették, gondolta Hawkins, és nyilvánvalóan volt még egy belső üvegborítása is, ami az évszázadok során elkristályosodott és az első csákánycsapás alatt szétporladt. Azt nem tudta, milyen hatással van a vákuum a Levantman-sokkban szenvedő betegre; mindazonáltal reménykedett. Pontosan azt sem tudta, mit jelent az, ha valaki ingatlanközvetítő, de lehet, hogy van valami köze a fazekassághoz. És mindennek köze lehet az Egyes Számú Feladathoz.
Kirántotta a csákányt az árokból, kimászott, és visszaügetett a műhelyéhez. Némi keresgélés után talált egy fecskendőt, só meg volt a konyhában, egy műanyag dobozban... Az ásatás helyszínén még egy félórát turkált a földben, hogy kiássa azt a részt, ahol a koporsó alsó és felső része összeért. A vasalásokkal nem is kísérletezett; lévágta őket. Hawkins meghosszabbította a csákány teleszkópos nyelét, beállította a kívánt emelési fokozatra, végét a gödörbe mélyesztette, megigazította az alátétet, és nagyot húzott rajta. Az ötödik emelés után látta, hogy az üreges tárgyban egy poros márványszoborra hasonlító valami van. Még tíz emelés után kiderült, hogy a valami a Nemeslelkű John Barlow evanstoni ingatlanközvetítő pucér teste, amin nem fogott az idő.
A fazekas az injekciós tű fejével kitapintotta az arcideget, és hatvan köbcentit fecskendezett belé. Egy órával később Barlow mellkasa mozogni kezdett.
Újabb óra elteltével a fazekas már ideges volt: sikerült vajon?
- Mi az hogy! - motyogta Hawkins.
Barlow felnyitotta a szemét, mozgolódni kezdett, lenézett, és kezét megfordította a szeme előtt...
- Perelni fogok - ordította. - A ruhám! A körmeim! - Valami szörnyű gyanú kerítette hatalmába, és megtapogatta tar koponyáját. - A hajam! - siránkozott. - Kiforgatom minden fillérjéből! A tartozást nem engedik el a bíróságon - nem adtam el a hajam, a ruhám meg a körmeimet!
- Visszanőnek - mondta nyugodtan Hawkins. - A bőre is. Értse meg, hogy ezek a részek nem éltek, és ezért nem maradtak olyan állapotban mint a többi. Attól félek, a ruháira viszont keresztet vethet.
- Hol vagyok, az egyetem kórházában ? - kérdezte Barlow. - Telefonálni akarok. Nem, maga telefonáljon. Mondja meg a feleségemnek, hogy jól vagyok. és Sam Immermannak, az ügyvédemnek pedig azt üzenem, hogy azonnal jöjjön. A telefonszáma Greenleaf 7-4022. Au! - Megpróbált felülni, és rózsaszín bőre hozzáért a koporsó belsejéhez, amelyet elborított a kikristályosodott, régi üveg. - Mi a fenét csináltak maguk velem? Elevenen megfőztek? Ó, de megfizetnek ezért!
- Ne izguljon, minden rendben - mondta Hawkins, s azt kívánta, bárcsak lenne nála egy kézikönyv, amiben megnézhetné a számára érthetetlen kifejezéseket. - A bőre hamarosan kinő. Egyébként nem a kórházban van. Ide nézzen!
Átnyújtotta Barlow-nak azt a rozsdamentes acéllemezt, ami a koporsóra volt erősítve. Az első, gyanakvó pillantás után a férfi olvasni kezdte. Miután befejezte, óvatosan a gödör szélére helyezte a lemezt, és egy darabig csendben maradt.
- Szegény Verna! - mondta végül. - Arról nem szól az Írás, honnan teremtette elő a bírósági költségeket. Maga tud erről esetleg valamit?...
- Nem - mondta a keramikus. - Én mindössze annyit tudok, ami ezen a lemezen áll, és azt, hogyan kellett magát feléleszteni. A fogorvos véletlenül olyan érzéstelenítőt adott be magának, amit mi Levantman-féle sokkoló altatónak nevezünk. Nagyon erős szer volt; évszázadok óta nem használjuk, mert túl veszélyes.
- Évszázadok óta...- töprengett a férfi. - Évszázadok... Lefogadom, hogy Sam jól átverte. Szegény Verna! Mikor is történt ez? Most milyen év van?
Hawkins megvonta a vállát.
- 7-B-936-nak nevezzük. Nem hiszem, hogy ez segít magán. Nagyon hosszú időbe telik, míg ezek a fémek oxidálódnak.
- Olyan, mint a filmen - motyogta Barlow. - Ki hitte volna. Szegény Verna! - Bőgött és szipogott; Hawkinsnak hirtelen eszébe ötlött, hogy egy lapos szikla alatt találta.
A fazekas csaknem dühösen megkérdezte:
- Magának hány gyereke volt?
- Még egy sincs - szipogta Barlow. - Az első feleségem nem akart gyereket. De Verna akar, akart gyereket, de várnunk kell - illetve várni akartunk, míg...
- Természetesen - mondta a fazekas, és valami gyilkos vágyat érzett, hogy elhallgattassa ezt az embert, elküldje a fenébe, és a saját munkája után nézzen. De elfojtotta magában azt az érzést. Itt volt ugyanis a probléma, amin töprengeni kellett; mindig kéznél volt ez a probléma, amin töprengeni kellett, és ez a nyomorult bőgőmasina talán segíthet megoldani. Hawkins sejtette, hogy tovább kell küldenie.
- No jöjjön - mondta Hawkins. - Nincs sok időm.
Barlow magából teljesen kikelve pillantott rá.
- Hogyan lehet ilyen érzéketlen? Hiszen én emberi lény vagyok, mint...
A Los Angeles-Chicago közötti "rakéta" elsüvített a fejük felett, és Barlow félbehagyta a panaszkodást.
- Gyönyörű ! - sóhajtotta, és szemével követte. - Csodaszép.
Kimászott a gödörből; érdeklődése túlságosan lekötötte, hogy a gyermeki bőrén érzett fájdalommal foglalkozzon.
- Végül is - mondta frissen -, mindennek megvan a napos oldala. Sohasem voltam valami nagy olvasó, de ez olyan, mint egy megírt történet. És valami pénzt is csinálhatnék belőle, nemdebár? - Ravasz pillantást vetett Hawkinsra.
- Magának pénzre van szüksége? - kérdezte a fazekas. - Tessék. - Átnyújtott neki egy maroknyi papír- és aprópénzt. - Jobb, ha most felveszi az én cipőmet. Körülbelül négyszáz métert kell gyalogolnunk. És maga, izé, hogy is mondják, szégyenlős ? - Hawkins odaadta a nadrágját, de Barlow már izgatottan a pénzt számolta.
- Nyolcvanöt, nyolcvanhat - és méghozzá dollár! Én azt hittem, hogy ezek zsetonok, vagy minek nevezik őket. E Pluribus Unum és Szabadság - csak éppen más arcok vannak rajta. Mondja, nincs ebben valami turpisság? Ezek igazán valódi, huszonkét centes dollárok, mint amilyenek a mi időnkben voltak, vagy csak tapétadarabok?
- Biztosíthatom, hogy használható pénzek - mondta a fazekas. - Szeretném, ha velem jönne. Sietek.
Míg a ház felé lépkedtek, a férfi egyfolytában fecsegett.
- Most hová megyünk? A Fogorvosok Tanácsához, a Világ Koordinációs Irodába vagy valami ilyen helyre?
- Hova? Ó, nem. Nekünk elnökünk van és kongresszusunk. Egyik sem segítene semmit. Magát most elviszem néhány emberhez.
- Igazán sokat kellene ezen keresnem. Rengeteget. Könyvet is írhatnék róla. Valami okos fiatalember megfogalmazza nekem, és biztosra veszem, hogy bestseller lenne belőle. Ez ügyben mi a helyzet?
- Körülbelül így áll a helyzet: vannak okos fiatalemberek, bestsellerek viszont már nincsenek. Az emberek manapság nem nagyon olvasnak. Valami hasonlóan jövedelmező elfoglaltságot szerzünk majd magának.
Amikor visszaértek a műhelybe, Hawkins egy öltönyt adott Barlow-nak, leültette a várószobában, és meghívta a chicagói Központot.
- Vigyétek el innen ! - könyörgött. - Még egyszer megpakolhatnám a kemencéket, de ez meg itt csak fecseg, fecseg. Semmit sem árultam el neki. Talán szabadon kellene engednünk, hogy megtalálja a saját helyét, de ha csak egy kis esély is van...
- Hogy a problémánkat megoldja - mondta egyetértően a Központ. - Igen, van valami esélye...
A fazekas elkápráztatta Barlow-t azzal, hogy főzött neki egy kockából egy csésze kávét, és a kocka nemcsak felolvadt a hideg vízben, hanem forrpontra is melegítette azt. Hogy az időt valamivel eltöltse, Hawkins arról a rakétáról beszélt, ami Barlow-t annyira lenyűgözte, és aztán témát kellett váltania; csaknem elárulta az ingatlanközvetítőnek, hogy mi a maximális sebessége, s hajszál híján azt is, hogy tulajdonképpen nem is rakéta.
Azt is megbánta már, hogy hirtelenében pár száz dollárt adott Barlow-nak. A férfi azóta ugyanis szemmel láthatóan meg volt győződve a papírdarabok értéktelenségéről, miután Hawkins nem kért elismervényt vagy írásos nyilatkozatot a tartozásról, sót még a visszafizetést sem említette. De Hawkins nem árulhatta el a részleteket, és nagyon megkönnyebbült, amikor egy számára ismeretlen ember megérkezett a Központból.
- Tinny-Peete vagyok Algecirasból - mondta gyorsan az idegen, amikor az ajtóban találkoztak. - A Polprob lélekgyógyásza vágyok. Külön utasítás alapján átveszem Barlow-t.
- Hála istennek! - mondta Hawkins. - Barlow - mondta a múltbéli embernek -, ez Tinny-Peete. Majd ő vigyáz magára, és segít, hogy sok pénzt keressen.
A lélekgyógyász megivott velük egy csésze kávét, amelynek elkészítése nagyon fellelkesítette Barlow-t, majd elvezette az ingatlanközvetítőt a rőzsenyalábokkal burkolt úton egészen az autójáig; a fazekas meg ott maradt egyedül azzal a problémával, hogy feltörheti-e végre a kemencéit.
Hawkins, aki hirtelen megfeledkezett Barlow-ról, boldogan leszedte a hézagtömő anyagot a kettes számú kemence ajtajáról és résnyire kinyitotta. Az arcába csapó hő és a nehéz, füstös szag boldoggá tette. Bekukucskált, és az egyik polc sarkában élénk cseresznyepírosat észlelt, amit a nyitott ajtó miatt kiáramló füst részben elhomályosított. Egy feketére égett falapátot betolt az egyik bögre alá, és kihúzta a mintapéldányt; a kézfején a szőrök megégtek. A bögre pattogott és kotyogott, és Hawkins boldogan felsóhajtott.
A bizmutos gyantafény tökéletesen kiégett; sokszor megálmodott, fekete fémes ragyogású volt, s ha az ember a fény felé fordította, furcsa, kékes árnyalatot vett fel; a népesedés gondja nagyon távoli kérdésnek tűnt Hawkins számára.
Barlow és Tinny-Peete kiért a betonúthoz; a lélekgyógyász autója egy biztonsági öbölben parkolt.
- Te jó ég, hiszen ez egy hajó! - döbbent meg a múltbeli ember.
- Hajó? Nem, ez az autóm.
Barlow félelemmel vegyes tisztelettel vette szemügyre. Sejtelmes áramvonalak, mély és bonyolult domborulatok, több kilónyi króm. Kezével végigsimította az ajtót - biztos, hogy az ajtó volt? -, de hiába kereste a kilincset. Tisztelettudóan megkérdezte:
- Mennyivel megy?
A lélekgyógyász érdeklődve pillantott rá, és lassan azt mondta:
- Kétszázötvennel. Kiderül a sebességmérőből.
- Hűha! Az én öreg Chevym sík terepen százzal ment, de maga, uram, maga más kategóriába tartozik!
Tinny-Peete valahogyan kinyitotta az egyik hatalmas, alacsony ajtót, és Barlow három lépést tett lefelé, az óriási párnák közé, majd átevickélt a jobb oldalra. Túl izgatott volt, hogy lenyúzott bőrével komolyan foglalkozzon. A műszerfal mutatókból, gombokból, jelzőberendezésekből és kapcsolókból álló csodás rengeteg volt.
A lélekgyógyász bemászott a vezetőülésbe, és valamit csinált a lábával. A motor úgy indult be, mint amikor egy siló nagyságú forrasztópisztolyt bekapcsolnak. Miközben párnákon hempergett, a visszapillantó tükörben Barlow meglátta a hatalmas kipufogót, amiből csillogó, fehér szikrák lövelltek.
- Tetszik? - ordította a lélekgyógyász.
- Hát ez fantasztikus! - ordította vissza Barlow. - Ez...
Benne rekedt a szó, amikor az autó hatalmas zuuummmal kiért az öbölből az útra. Bár úgy tűnt, hogy az ablakok zárva vannak, erős széllökés süvített el Barlow feje mellett; a sebességérzet fantasztikus volt. A műszerfalon megkereste a sebességmérőt, és látta, hogyan megy felfelé a mutató, 90, 100, 150, 200.
- Nekem ez elég gyors - üvöltötte a lélekgyógyász, és látta, hogy a választól Barlow-nak leesett az álla. - Bekapcsoljam a rádiót?
Meglepően könnyű tárgyat nyújtott át neki, ami egy rugbysisakra emlékeztetett, és nem volt rajta kivezető zsinór. Egy sereg gombra mutatott. Barlow felvette a sisakot, boldogan, hogy kirekesztheti a levegő zúgását, és bekapcsolta. A sisak kellemes fényt árasztott, és Barlow még inkább elmerült a szép új világ szupermodern ízlésének újabb példájában, 1 amely az eredeti szórakozást is biztosította.
- FOGJA ÉS RAGASSZA FEL! - ordította egy hang a fülébe. Lerángatta a fejéről a sisakot, és sértett arccal nézett a lélekgyógyászra. Tinny-Peete vigyorogva elfordított egy mutatót, ami a kapcsológombbal össze volt kötve. A múltbeli ember újra felvette a sisakot, és úgy találta, a hang ezúttal normális erősségű.
"A legislegnagyobb show! A szupershow! A szuper-szuper show! A kvízjátékok legjobbika! Fogja és Ragassza Fel!"
A háttérből visongás hallatszott.
”A versenyzők már lenni indulásra készen. Önök is tudni, mi hogyan játszani. Én adni át versenyzőnek háromszögletű kivágás, mint ez meg többieknek is. Itt lenni három tábla, amiken fenni ugyanolyan alakú lyukak, mint a kivágások, csakhogy a kivágások nem lenni egyformák, és az első versenyző, aki a kivágásokat helyükre illeszteni, az nyerni. Most én megkérdezni első versenyzőt.
Na, jönni ide, aranyos. Maga neve mi lenni? -- Engem hívni. He?
Mit szólni ehhez a kedves hallgatók? Ő nem emlékezni saját nevére. No? Megvenni maguk ezt egy bélásért?”
A kérdés döntő fontosságúnak tűnt, a közönség visítozott, ordított és fütyült a lelkesedéstől.
Ha az ember nem tudta a csattanókat, és nem ismerte a célzásokat, akkor unalmas volt hallgatni. Barlow megnyomott egy másik gombot, szabad kezével pedig a hangerőt szabályozta: "...ez a hír jönni Washingtonból. Még mindig szólni Hull-Mendoza szenátorról, aki változatlanul támadni a Halászati Hivatalt. Az észak-kaliforniai Szindikalista azt írni, hogy nekik lenni eskü alatti írásbeli nyilatkozat, ami azt mondani, hogy John Kingsley-Schultz ősei lenni ugyancsak puritánok. Ő ugyan nem adni ki írásbeli nyilatkozat, de némelyek azt mondani, hogy Kingsley-Schultz egykor járni puritános összejövetelekre az Oregoni Állami Főiskolán, és később is, a Floridai Egyetemen. Kingsley-Schultz viszont azt akarni bevallani, hogy régen légyfogást tanulni Oregonban, és utána szerezni doktori címet horgászatból Floridában.
És itt lenni egy nyilatkozat Kingsley-Schultztól: »Hull-Mendoza asse tuggya, mit beszél. Dögöjjön meg!« Idézetnek lenni vége. Hull-Mendoza kijelenteni, hogy nem kiadni az írásbeli nyilatkozat szövegét, nehogy elárulni forrásait. Ó azt állítani, hogy a Hivatal három egykori munkatársa írni ezt alá, akiket. azóta összeférhetetlenség és alkalmatlanság miatt már elbocsátani a Kingsley-Schultz.
Másutt történni szokásos balesetek. Háromoldali autófelhalmozódós lenni a Chicagóból kivezető 66-os út mentén, ami követelni tizenkét emberélet. A reggeli Chicago-Los Angeles közötti rakéta összeütközni és lezuhanni a Mohave - Modjavi vagy hogyishívják - sivatagban. A fedélzeten kilencvennégy ember lenni összesen, és mind meghalni. A Polgári Repülési Társaság vizsgálata megállapítani, hogy a pilóta egy birkanyáj nyomában szegődni, és túl alacsonyan repülni ahhoz, hogy azután tudni felemelkedni.
Hé! Jönni egy egészen friss hír New Yorkból! Egy Diesel-hajó megbolondulni a kikötőben, mialatt legénység az S. S. Placentia luxushajó orrában lapátolni. A hajó megtelni vízzel, és kábé száznyolcvan utas meg ötvenfőnyi személyzet élete befejeződni. Hat búvárt leküldeni a roncsokat tanulmányozni, de ők is meghalni, mert a búváröltönyeiket ki lenni lyuggatva. Itt lenni még közlemény, amit én kapni Denverből. Én úgy látni..."
Barlow értetlen arccal levette a fejéről a sisakot.
- Olyan kegyetlen ez a pofa - ordította a sofőrnek. - Éppen a híreket hallgattam...
Tinny-Peete megrázta a fejét, és a fülére mutatott. A légörvény fülsiketítő volt. Barlow döbbenten és rosszalló arckifejezéssel kinézett az ablakon.
Egy kivilágított feliraton ez állt:
KUTYAÜTŐK! MEGVENNÉTEK EZT EGY BÉLÁSÉRT?
Fogalma sem volt, kik azok a kutyaütők, vagy hogy hol vannak; a rajz egy nagyon formás lányt mutatott, aki egy százalék híján meztelen volt, és szenvedélyesen vonaglott a mozgóképen.
Még mindig a feliraton töprengett, amikor megpillantott egy egészen más fazonút. Radar vagy ahhoz hasonló berendezés észlelte az autót, és mozgásba hozott egy rímversikét. Mindegyik sor az út mentén gördült, és el lehetett olvasni, mielőtt a következő sor beindult volna.
HA EGY LÁNYHOZ KEDVED VAN HÓNALJAD MOSSAD GONDOSAN SZAGTALAN HÓNALJPORRAL!
Megint egy mozgókép, ezúttal két panelből állt, rajta a szokásos: "ilyen volt", "ilyen lesz", képben illusztrálva. Az elsőn a felirat ez volt: "Hát mindegy, hogy milyen Szivar?", és az illusztráció egy kétszemélyes házi tragédia: az asszony befogja az orrát, míg durva és vörös képű férje fertelmes kapadohányt szív. A második panel: "Vagy szívna inkább egy VUELTA ABAJO-t?", és az illusztráció...
Barlow elvörösödött, és a lábát nézte, míg maguk mögött nem hagyták a hirdetést.
- Mindjárt Chicagóban vagyunk - bömbölte Tinny-Peete.
Más autók is feltűntek, mindegyik luxushajó kinézetű volt.
Míg ezeket nézte, Barlow eltöprengett, vajon tudja-e még pontosan, micsoda a kilométer. Tulajdonképpen lassan haladtak, ha az ember nem vett tudomást a fülébe süvöltő szélről, és nem hagyta, hogy az álomhajók vonalai megtévesszék. Esküdni mert volna, hogy húsz-huszonöt, nagyobb nekiduráláskor talán harminc kilométerrel mennek. Egyébként is  mennyi egy kilométer?
Előbukkant a város, és olyan volt, mint amilyennek lennie kell: hatalmas felhőkarcolók, felüljárók, helikoptermegállók...
A párnákba kapaszkodott. Az a két helikopter. Azok most - azok most, azok... Pontosan nem látta, mi történt, mert az összeütközéstől egy hatalmas épület mögé sodródtak. Amikor megálltak egy piros lámpánál, óriási hangrobbanások vették őket körül.
- Mi történt itt? - kérdezte Barlow magas, ijedt hangon, mert a fékezési idő csaknem nulla volt, és nem is ütközött a műszerfalnak. - Ki szórakozik kivel?
- Miért, mi a baj? - kérdezte a sofőr.
A lámpa zöldre váltott, és az autó elindult. Barlow megmerevedett, amikor ráébredt, hogy a füle mellett elsüvítő légáram néhány pillanattal a kocsi indítása előtt kezdődik. Megragadta a hozzá közel eső ajtókilincset,
Lassan közelítettek a városhoz: először csak elszórtan, később egyre sűrűbben jöttek a házak, amelyek egyre magasodtak.
Az egyik lámpa előttük pirosat mutatott. A kocsi nulla fékezési idő alatt megállt, a légáram egy perccel a megállás után szűnt meg. Barlow kiugrott a kocsiból, és egy perccel később fékeveszetten rohant a járdán.
A sarkamban lesznek - gondolta zihálva. Valami titkos rendőrségi ügy. Kicsinálnak- ott gondolatolvasó gépek is lesznek, minden zugban egy kamera, mert félnek, hogy a rabszolgáik megtudják tőlem, létezik szabadság is meg ilyesmi. Nem hagyják, hogy bárki keresztülhúzza a számításaikat, mint abban a történetben is, amit egyszer olvastam.
Kifulladva sétatempóra lassított; gratulált magának, hogy milyen bátor volt, és nem fordult hátra. A rohanás mindig feltűnő. Így sétálva csak egy öltönyös hát volt a több száz üzletemberé között. Biztonságban van, biztonságban van...
Egy kéz megmarkolta a vállát, és egy nagy, durva vonású, de jóképű arc hozzá hajolt.
- Miafene van magávalhogy csakígyföl lökia zembert ajárdánaz takarjahogypofánvágjam?
Nem az őrült fazekas volt, nem is az őrült sofőr.
- Elnézést kérek - mondta Barlow. - Mit mondott?
- Ó igen? - ordította vadul az idegen, és a válaszra várt.
Barlow úgy érezte, mint mikor a rövidebbet húzta valami bonyolult földörökösödési ügyben, és meghallotta saját harcias válaszát:
- Igen.
Az idegen eleresztette a vállát, és rávicsorgott: 
- Ó, igen?
- Igen - mondta Barlow, és helyrecibálta a zakóját.
- Ááá ! - vicsorgott az idegen inkább utálatosan és undorodva, semmint kegyetlenül. Valami obszcenitást mormolt, amire Barlow még emlékezett a saját idejéből, egy átlagos, de pszichológiailag kivihetetlen utasítást, majd elvonult, vállát felhúzta, kezét ökölbe szorította.
Barlow reszketve továbbsétált. Kétségkívül jól elintézte az ügyet. Megállt egy piros lámpánál, előtte suhantak a hosszú, alacsony álomhajók, a járdán vele együtt álló járókelők pedig az autófolyamban gázoltak át. Fékek csikorogtak, a lökhárítók recsegtek és horpadtak, durva szóváltások zajlottak a sofőrök és a járókelők között. Rémülten hátrahőkölt, amikor egy autó felkanyarodott a járda szélére, hogy elkerülje az összeütközést egy másikkal.
A lámpa zöldre váltott, az autók még vagy. harminc másodpercig özönlöttek, majd ritkulni kezdtek. Barlow óvatosan átment az úttesten, majd egy utcai automatának dőlt, és mélyeket lélegzett.
Viselkedj természetesen - mondta magának. - Csináld azt, amit mások! Vegyél valamit az automatából Kikotort némi aprópénzt, egy tízcentesért kapott egy újságot, huszonöt centért egy zsebkendőt és ugyanannyiért egy szelet csokoládét.
Az enyhe csokoládéillat hirtelen falánkká tette. Rávetette magát a Roppants feliratú, átlátszó csomagolópapírra, néhány percig eredménytelenül küzdött, majd az magától kinyílt. Három harapás nagyságú volt a csokoládé, erre vett még két csomaggal, és befalta.
Szomjas volt, ivott tehát egy szénsavas narancsitalt, ami ugyanolyan átlátszó csomagolóanyagban jött ki a gépből. Amikor megpróbálta kinyitni, magától kinyílt, és egyenesen ráfolyt a nadrágjára. Barlow úgy vélte, elegendő időt töltött ott, és továbbment.
A kirakatok - kirakatok voltak. Az emberek még ruhát viseltek és vettek, dohányoztak, és cigarettát vettek, meg ettek, és fagyasztott élelmet vásároltak. Még mindig járnak moziba, nyugtázta megelégedéssel, amikor elhaladt, majd visszament egy kivilágított ajtóhoz, amely fölött BIZSU felirat állt.
Három filmet játszottak egyszerre: a Csecsemők Szörnyűek, a Ne Legyen Gyereketek és a Csatornagyerek címűt.
Ennek nem lehetett ellenállni; Barlow egy dollárt fizetett, és bement.
A Csatornagyerek legvégét kapta el; több dimenziós, színes, szagos film volt. Bolygók közötti családtörténet, egy üldözéses jelenettel, végül az elidegenedett hős és a hősnő kibékült egymással. A Csecsemők Szörnyűek és a Ne Legyen Gyereketek fantasztikus érveket sorakoztatott fel a szülői állapot ellen - szó esett bennük groteszk módon eltúlzott szülési fájdalmakról, szörnyű gyerekekről, arról, hogy a szadista utódok verik és éheztetik öreg szüleiket. A közönség, vette tudomásul döbbenten Barlow, egykedvűen cukorkákat ropogtatott, és a visszatetszés semmi jelét nem adta.
A Műsorelőzetes kikergette az előcsarnokba. Fülsiketítőek voltak a fanfárok, a harsogó színek elvakították, a szagoktól meg felfordult a gyomra.
Amikor a szeme ismét hozzászokott a gyengén megvilágított előcsarnokhoz, tapogatózva egy padot keresett, és elővette az újságot, amit vásárolt. Kiderült, hogy a Lóversenylapot tartja a kezében, és ettől valami mélységes hiányérzet lett úrrá rajta. Az első oldal bal alsó sarkában a bekeretezett tartalomjegyzék félreérthetetlenül arra utalt, hogy Churchill Down és Empire City még mindig aktívak voltak...
A könnyeit nyeldeste, és elolvasta a legutolsó, Churchillben tartott futamról szóló cikket. Már nem használtak rövidítéseket, és ettől az oldalak kéthasábos helyett egyhasábosak voltak. Egyébként ugyanaz volt minden - de valóban?
Az első futamra pillantott, a nyeretlen lovak háromnegyed mérföldes futamára, ahol az első díj ezerháromszáz dollár. Hihetetlen módon a táv rekordja két perc, tíz egész három tized másodperc volt. Az ő korában bármelyik méhecske gond nélkül egy perc tizenöt másodperc alatt megtette ezt a távot. Ugyanez állt a többi távra is; a tereplovaglásnál, ha lehet, még rosszabb volt a helyzet.
Mi az ördög történt itt mindennel?
Egy ötéves barna kanca eddigi eredményeit tanulmányozta a második futamban, és egy árva szót sem értett belőle. A ló nyert és veszített, helyezése volt, és indult és veszített és helyezett volt - minden ok és ritmus nélkül. Néhány verseny után úgy nézett ki, mintha egy élvonalbeli ló lenne, azután egy semmirekellő disznó lett belőle, azután egy sárgombóc, de amikor legközelebb esőben futott, nem volt az. Később jól bírta magát, azután megint olyan volt, mint a disznó. Még egy jó, ötezer dolláros futamban is!
Barlow átnézte az összes többi indulót, és csak lassan jutott el az agyáig, hogy a többi ló is olyan, mint az az ötéves kanca. Egyetlen induló lónak sem volt semmi hitele.
Valaki leült melléje, és azt mondta:
- Ez a helyzet.
Barlow szélsebesen talpra állt, és látta, hogy Tinny-Peete, a sofőr az illető.
- Nem voltam biztos, hogy elmondjam-e magának - mondta a lélekgyógyász -, de látom, hogy valamit megsejtett az igazságból. Kérem, ne izgassa fel magát. Minden rendben van, én mondom magának.
- Szóval elcsípett - mondta Barlow.
- Elcsíptem?
- Most minek játssza itt meg magát? Maga titkosrendőr. Maga meg a többi arisztokrata elnyomott rabszolgáik verejtékéből épült luxusban él. Maga azért fél tőlem, mert maguk a rabszolgákat tudatlanságban akarják tartani.
A lélekgyógyászból hatalmas, vidám kacaj buggyant ki, amire az előtérben lesújtó pillantással reagáltak az emberek. A kacaj nem volt baljóslatú.
- Na menjünk innen - mondta még mindig kuncogva Tinny-Peete. - Ennél nagyobbat, azt hiszem, nem is tévedhetett. - Karon fogta Barlow-t, és kivezette az utcára. - Az igazság az, hogy a munkások milliói élnek luxusban az arisztokraták verejtékéből. Valószínűleg hamarosan belehalok a túlórákba, hacsak... - Töprengve pillantott Barlow-ra. - Talán , maga segíthet nekünk.
- Ismerem ezt a szöveget - sziszegte Barlow. - A magam idejében én is pénzt kerestem, és ahhoz embereket kell megnyerni. Lőjön le, ha akar, de nem engedem, hogy hülyét csináljon belőlem.
- Maga piszok, hálátlan szörnyeteg! - mondta kurtán a lélekgyógyász hirtelen megváltozott modorban. - Ez az egész káosz maga miatt van, meg a magához hasonlók miatt. Jöjjön velem, és hagyja abba a hülyeségeit.
Egy hivatali épület előcsarnokába vonszolta Barlow-t, betuszkolta a liftbe, ami sistergő hangot adott, amikor elindult. Az ingatlanközvetítő térde remegett, amikor a lélekgyógyász kilökte a liftből, és a folyosó végén lévő irodába vezette.
Ahogy az ajtó becsukódott mögöttük, egy ragadozóképű ember állt fel egyszerű székéből. Dühös pillantást vetett Barlow-ra, és megkérdezte a lélekgyógyászt:
- Azért hívtak ide a Sarkról, hogy ezt... ezt megvizsgáljam?
- Ne izgassa felmagát kérem! Van valami esélyünk arra, hogy a Polprob ellen támadásra felhasználjuk - mondta csillapítóan a lélekgyógyász.
- Kétlem - dörmögte a ragadozóképű.
- Próbálja meg - ajánlotta Tinny-Peete.
- Nos, Mr. Barlow, tudomásom szerint, magának és megboldogultjának nem voltak gyerekei.
- Mi köze hozzá?!
- Éppenséggel van. Maga vak, önző és ostoba seggfej volt, hogy eltűrt egy olyan gazdasági és szociális helyzetet, amely az okos és elővigyázatos gyermekáldást nem engedte meg. Maga az oka, hogy mi ma ilyenek vagyunk, és jobb, ha tőlem tudja meg, hogy egyáltalán nem vagyunk elégedettek. Ostoba rakéták! Ostoba autók! Ostoba városok a felüljáróikkal!
- Ahogy én látom - mondta Barlow -, maguk a kor legjobb találmányait is lejáratják. Meg vannak maguk őrülve?! A rakéták nem rakéták. Turbórepülők - igaz, jó kivitelben, de a rajtuk levő dísz nagyon megnehezíti a repülést. Az autók maximális sebessége óránként 100 kilométer, s ha megvakarom ősnyelvészeti ismereteimet, egy kilométer háromötöd mérföld, a kilométerórákat meg cinkezik, a vezetők ezért azt hiszik, hogy kétszázötvennel repesztenek. A városok nevetséges, drága, egészségtelen embermasszák, és mindenki jobban élne, és többet dolgozhatna, ha vidékre költözne.
- A rakétákra, a megbűvölt kilométerórákra és a városokra azért van szükség, mert amíg maga és a fajtája óvatos volt és előrelátó, és nem akart gyereket, a vendégmunkások, a nyomortanyák lakói és a bérmunkások élhetetlenségből és elővigyázatlanul állandóan gyerekeket hoztak a világra - csak szaporodtak, szaporodtak. Úristen, de hogy szaporodtak!
- Várjon egy percet - ellenkezett Barlow. - Az én időmben nagyon sok magunkfajtának volt két-három gyereke.
- Balesetek, háborúk és betegségek elintézték őket. A maguk intelligenciája kihalt. Eltűnt. Soha nem születtek meg azok a gyerekek, akiknek a világra kellett volna jönniük. Az átlagos, éppen csak normális többség uralja a lakosságot. Az átlagos intelligenciahányados negyvenöt.
- De hiszen az jóval előbbre van...
- Mint maga - mondta savanyúan a ragadozóképű férfi.
- És akkor maguk kicsodák?
- Emberek vagyunk - igazi emberek. Néhány nemzedékkel ezelőtt a genetikusok végre rádöbbentek, hogy senki nem hallgat rájuk, és ezért a szavak helyett a tettekhez fordultak. Létrehívtak egy különleges vállalkozást, ahová jelentkezőket toboroztak, hogy a fajtát fenntartsák és tovább szaporítsak. Mi az ő leszármazottaik vagyunk, összesen körülbelül hárommillióan. A többiekből azonban ötbillió van, ezért mi vagyunk az ő rabszolgáik. Az elmúlt pár esztendőben terveztem felhőkarcolót, én igazgattam a Billingsről elnevezett kórházat itt, Chicagóban, elhárítottam a mexikói háború veszélyét, és forgalomirányító voltam New Yorkban, a LaGuardia repülőtéren.
- Nem értem! Miért nem hagyják, hogy a többiek végezzék ezeket a munkákat?
A férfi elfintorodott.
- Egyszer három hónapra kipróbáltuk. Összegyűltünk a Déli-sarkon, és vártunk. Nem vették észre. Néhány tervező hiányzott, néhány főnővér nem ment be dolgozni, néhány kisebb, nem politikai jellegű kormányfunkciót betöltő embert sehol nem találtak. Látszólag semmi sem változott. Egy hét alatt elfogyott az ennivaló. Két hét múlva éhínség volt és pestisjárvány, három hét múlva háború és anarchia. Lefújtuk a kísérletet; csaknem egy nemzedék élete kellett hozzá, hogy mindent újra rendbe tegyünk.
- De miért nem hagyták, hogy legyilkolják egymást?
- Ötbillió hulla körülbelül ötszázmillió tonna rothadó hús.
Barlow-nak újabb ötlete támadt.
- Miért nem sterilizálják őket?
- Két és fél billió operáció az sok operáció. Mivel állandóan szaporodnak, a munkát soha nem tudnánk befejezni.
- Értem. Olyan ez, mint a nagy kínai menetelés.
- Mi az ördög az?
- Izé... ez az én időmben egy paradoxon volt. Valaki kiszámolta, hogy ha a világ összes kínaija, ha jól emlékszem, négyes sorokban elhaladna egy adott pont előtt, akkor soha nem lenne a sornak vége, annyi gyerek születne és nőne fel útközben.
- Így van. Vegyünk egy adott pont helyett minden rendelkezésre álló műtőt, amit fel tudunk építeni, és a személyzetet biztosítani. Soha nem lenne elég.
- Mondja - szólt Barlow -, ezek a gyerekekről szóló filmek, ez a maguk propagandája?
- Igen, ez volt. De teljesen hatástalanok. Elhatároztuk, hogy abbahagyjuk a biológiai hajlamokkal ellentétes propagandát.
- Na és ha a biológiai hajlamokra játszanak rá?...
- Egyetlen olyan hajlamról sem tudok, ami összefér a termékenység tiltásával.
Barlow arca mint egy pókerjátékosé; évek hosszú során jól begyakorolta.
- Nem ismernek ilyet, hm ? Maguk, a nagy koponyák, nem ismernek egyetlen ilyet sem?
- Hát nem - mondta ártatlanul a lélekgyógyász. - És maga?
- Az attól függ. Én egy nem létező cégen keresztül eladtam négyezer hektár tundrát. A vásárlók azt hitték, hogy közművesített telkeket vásároltak. Szerintem az sokkal nagyobb ügy volt, mint ez.
- Hogyhogy? - kérdezte a ragadozóképű.
- Azok átlagos, gyanakvó vevők voltak, ezek meg maflák, született balekok. Csak ki kel találni valami svindlit, amire buknak, mert annyi eszük nincs, hogy bármit ellenőrizzenek.
A lélekgyógyász és a ragadozóképű tanult emberek voltak; nem mertek egymásra nézni a hirtelen megkönnyebbüléstől.
- Valami máris eszébe jutott ? - mondta a lélekgyógyász. Barlow pókerarca még kifejezéstelenebb lett.
- Talán igen. Még nem halottam az ajánlatot.
- Már az is elégtétel, hogy megakadályozza a Föld erőforrásainak teljes kifosztását - mondta a ragadozóképű - és azt, hogy az emberi faj hamarosan kihal.
- Ez nem jelent semmit - mondta kertelés nélkül Barlow. - Ezt csak maga mondja.
- Ha tényleg van módszere, semmilyen ár nem túl nagy érte - jegyezte meg a lélekgyógyász.
- Pénz - mondta Barlow.
- Van, amennyit csak akar.
- Annál is több, mint amennyit akar - javította ki a ragadozóképű.
- Tekintély - mondta Barlow. - Nagy hírverés. A fényképem és a nevem szerepeljen az újságokban és a televízióban mindennap. Emeljenek nekem szobrot, parkok, városok, utcák meg mindenfélék viseljék a nevemet. Íródjon új fejezet a történelemkönyvben.
A lélekbúvár arcával jeleket küldött a ragadozóképűnek, ilyesfélét: ó, te jó ég!
A ragadozóképű visszajelzett: nyugi, fiú!
- Nem is kér túl sokat - állapította meg a lélekgyógyász. Barlow megérezte az üzleti levegőt, és azt mondta:
- Erőt akarok!
- Erőt? - ismételte meglepetten a ragadozóképű. - Saját vízi vagy nukleáris erőművet akar?
- Olyan világdiktatúrát akarok, ahol én leszek a diktátor.
- Nos hát... - mondta a lélekgyógyász, de a ragadozóképű közbevágott:
- Rendkívüli ülésre kell összehívni a kongresszust, de a helyzet súlyossága megköveteli ezt a lépést. Azt hiszem, ezt is biztosítani tudjuk.
- Volna szíves részletezni a terveit? - kérdezte a lélekgyógyász.
- Hallott már a lemmingekről?
- Soha.
- Ezek olyan kis állatok, amik Norvégiában vannak - illetve, gondolom, voltak, különben hallottak volna róluk -, és minden évben elözönlötték a partot, és messze kiúsztak a tengerbe, amíg csak bele nem fulladtak. Arra gondoltam, hogy valami hasonló rajzásra kell a lakosságot rávenni.
- De hogyan?
- Ezt nem árulom el addig, amíg az aláírások meg nem száradnak a szerződésen.
A ragadozóképű azt mondta:
- Szeretném, ha továbbra is együtt dolgozhatnánk, Mr. Barlow. Anevem Ryan-Ngana. - Előrenyújtotta a kezét.
Barlow alaposan megnézte a kezet, majd a férfi arcát.
- Ryan micsoda?
- Ngana.
- Úgy hangzik, mint egy afrikai név.
- Az is. Anyai nagyapám Watusi volt.
Barlow nem rázta meg a kinyújtott kezet.
- A maga bőre elég sötét. Igazán nem akarom megsérteni, de nem hiszem, hogy előnyömre válna, ha magával dolgoznék. Bizonyára van még más is, aki magához hasonló végzettségű.
A lélekgyógyász arca azt mondta Ryan-Nganának: most aztán lassan a testeddel, öregem!
- Rendben van - mondta Ryan-Ngana Barlow-nak. - Majd meglátjuk, mit tehetünk.
- Értse meg, kérem, nem arról van szó, hogy előítéleteim vannak. Legjobb barátaim között is...
- Mr. Barlow, egyetlen gondolatát se fecsérelje rám. Bárki, aki rájött erre a lemming-párhuzamra, csak hasznos lehet nekünk.
És az is lesz, gondolta Ryan-Ngana, amikor egyedül maradt az irodájában, ahonnan Tinny-Peete a helikoptermegállóba kísérte Barlow-t. Így is lesz. A Polprob már minden ésszerű lehetőséget megvizsgált, és az új Polprob-ellentámadás vagy teljesen ésszerűtlen, vagy túlságosan is ésszerű kell hogy legyen. Ez a múltbeli figura a lemming-legendával és a közművesített telkeivel az értékes, ördögi önzés forrása lehet.
Ryan-Ngana sóhajtott és kinyújtózkodott. El kellett mennie, hogy San Franciscóban a metrót irányítsa. Korán idehívatták a Sarkról, hogy Barlow-val tárgyaljon, így befejezetlenül kellett hagynia egy szép kis tantételt. Szabad idejében a dimenziós geometriát irt, amelynek alapjai és felépítménye nem a beleérzésen alapult.
Odafent Barlow a helikoptert várta, és elmagyarázta Tinny-Peete-nek, hogy semmi kifogása a négerek ellen, és Tinny-Peete azt kívánta, bárcsak lenne benne valami Ryan-Ngana rendíthetetlenségéből és humorából eme kínszenvedés alatt.
A helikopter a Nemzetközi Repülőtérre vitte őket, ahonnan - Tínny-Peete magyarázata szerint - Barlow a Sarkra röpül.
A múltbeli ember nem volt teljesen meggyőződve arról, hogy szereti a végtelen jégmezőket és a hideget.
- Minden rendben lesz - mondta a lélekgyógyász. - A környezet civilizált. Meleg és kellemes. Sokkal hatékonyabban tud majd ott dolgozni. Minden adat kéznél lesz, kap majd egy jó titkárnőt...
- Nagy személyzetre lesz szükségem - mondta Barlow, aki sok ezer ügyletéből megtanulta, hogy nem kell az első ajánlatot elfogadni.
- Én személyi titkárnőre gondoltam - mondta azonnal Tinny-Peete -, egyébként annyi embert kap, amennyit csak akar. Természetesen, ha a terve használható, kiemelt fontosságú ügy lesz.
- Ne felejtsük el a diktatúravonalat - mondta Barlow.
Nem is sejtette, hogy a lélekgyógyász készséggel azt is megígérte volna neki, hogy istenné avatják, csak hogy baj nélkül feltuszkolhassa a Sark felé induló "rakétára". Tinny-Peete cseppet sem vágyott arra, hogy apró darabokra szaggassák; jól tudta, hogy ez vár rá, ha a lakosság kiszimatolja ettől az anakronizmustól, hogy létezik egy kis létszámú elit, akik magasabb rendűnek tartják magukat a többinél. S bár ez a feltételezés teljesen igaz volt, valamint az a tény is, hogy az elitet éppen felsőbbrendűsége kényszerítette igavonó munkára; ez nem került volna szóba, csak a különbözőség.
A lélekgyógyász végre elhelyezte Barlow-t a "rakéta" fedélzetén, és harmincadmagával - harminc igazi emberrel együtt - elindult a Sark felé.
Barlow egész úton rosszul volt, mert Tinny-Peete elültetett benne egy poszthipnotikus szuggesztiót. Az egyik elképzelés az volt, hogy minél jobban elvadítják egy visszaút lehetőségétől, a másik pedig, hogy a többi utast megvédik agresszív, beszédes társaságától.
Barlow első napja a Sarkon olyan volt, mint az első nap annak idején a seregben. Ugyanaz a "jaj-most-magát-meg-hova-tegyük?" cirkusz zajlott le mindaddig, amíg határozottan fel nem lépett. Attól kezdve nem úgy viselkedtek, mint a hadtápos őrmesterek, hanem mint a szállodai alkalmazottak.
Egy csodálatos, remekül megtervezett építmény volt; ehhez foghatót még csak nem is álmodott. Egyébként az ő korában is megmutatták volna a nevezetességeket a múltbeli embernek.
A nap végén elnyújtózott egy komfortos, föld alatti kvártélyban; feje fölött száz kilométeres szél süvöltött, és eközben megpróbált kettőt meg kettőt összeadni.
Mint a régi szép időkben - gondolta -, amikor puccs tört ki az ingatlanvilágban, amikor a verseny torokszorítóvá vált, amikor a lakbért ötven százalékkal megemelték, amikor az ember pontosan tudta, hogy a lakónak nincs hova mennie, de mosolygott, amikor a reggeli narancsléje felett azt olvasta az újságban, hogy a városi tanács döntése alapján azon a telken építenek iskolát, amit előzőleg megvett a tanácstól. Akkor minden ilyen egyszerű volt. Ő akár tundratelket is elad lelkes, öngyilkosjelölt lemmingeknek, ha ezen múlik a tojásfejűek lelki nyugalma.
A legtöbb részlet még kidolgozásra vár, természetesen, de erre valók az alkalmazottak. Hirdetési, gépészeti és tömegkommunikációs szakemberre van szüksége - és konyítanak ezek valamit a hipnózishoz? Nagy segítséget jelenthet. Ha ez nem megy, akkor nagy megvesztegetéseket kell szervezni, de majd ő biztosítja - hát hogy a fenébe ne -, hogy korlátlan pénzösszeg álljon rendelkezésre.
Csak telkeket kell a rágcsálóknak eladni...
Amikor álomba merült, azt kívánta, bárcsak szegény Verna is benne lehetne az üzletben. Ez volt a legnagyobb, legfantasztikusabb vállalkozása. Vernát szegényt biztosan jól átverte az a zugügyvéd, Sam Immermann...
Másnap emberek jöttek hozzá látogatóba. Ismerte ezt a fogást. Csupán múltból érkezett magas rangú vendégük segítségére akartak lenni, aki talán pótolja majd hiányos ismereteiket a szerintük sajnálatosan zavaros történelmi időszakról, amelyben élt, és egyúttal azt is elmondja nekik, véleménye szerint hogyan oldható meg a probléma. Barlow azt mondta nekik, túl öreg már, hogy valami más szakmát tanuljon, de tervéből semmit nem árul el, ameddig nem kap egy levelet legalább a Sark elnökétől, és a kongresszus diktátorrá nem nevezi ki.
Lezajlott az ülés, és megjött a levél. Barlow előadta programját; megkérdezték tőle, hogy lelkiismerete nem lázong-e, erre velősen megmagyarázta, hogy az üzlet az üzlet, és aki nem elég okos, hogy önmagát megvédje, az nem is érdemel védelmet. Cave at emptor - tette hozzá az iskolázottak kedvéért, de le kellett fordítania: vigyázzon magára a vevő. Kifejtette, hogy egy fikarcnyit sem érdeklik a maflák, sem intelligens rabszolgáik, ő megmondta, mennyit kér, és csupán ez érdekli.
Hajlandók az árat megfizetni vagy sem?
A Sark elnöke felajánlotta, hogy lemond tisztéről a javára, és bizonyos ideiglenes jogkört is megszavaz neki a kongresszus, ha kívánatosnak tartja. Barlow követelte a Világ Diktátora címet, a pénzügyi világ teljes ellenőrzésének jogát, azt, hogy maga dönthessen a fizetéséről, valamint hogy a népszerűsítési kampány, valamint a történelem átírása azonnal kezdődjék meg.
- Ami az ideiglenes hatalmat illeti - tette hozzá -, az nem lehet sem ideiglenes, sem korlátozott.
Valaki nyilvánosan meg akarta vitatni a problémát azzal a hátsó szándékkal, hogy Barlow talán módosítja követeléseit.
- Az lehet, hogy magának van indítványa - mondta Barlow -, én viszont tíz százalékot sem engedek.
- De mi lesz, uram, ha a kongresszus megtagadja? - kérdezte az elnök.
- Akkor majd maguk itt maradnak a Sarkon, és kidolgozzák egyedül a terveket. Majd megkapom a mafláktól, amit akarok. Ravasz szervező vagyok, és semmi szükségem a kompromisszumra; nincs ebben a kancsal, hülye bandában egyetlen ellenfelem sem.
A kongresszus elállt minden vitától, és kézfeltartással szavazott. Barlow ellenszavazat nélkül győzött.
- Sejtelmük sincs, milyen közel álltak ahhoz, hogy elveszítsenek - mondta első hivatalos beszédében a két ház hallgatóságának. - Nem olyan fiú vagyok, akivel kicsinyesen alkudozni lehet. Vagy megkapom, amit akarok, vagy megyek egy házzal tovább. Először is terveket akarok látni - az új palotám terveit, ami lehetetlen, hogy ne legyen hivalkodó. Legjobb festőik és szobrászaik pedig lássanak munkához a szobraimon és portréimon Eközben összeszedem a munkatársaimat.
Elküldte a Sark elnökét, és menesztette a kongresszust; azt mondta, majd értesíti őket a legkőzelebbi ülésszak időpontjáról.
Egy héttel ezután Észak-Amerikával, a terv első célpontjával beindult a gépezet.
Vacsora után Mrs. Garvy lepihent, mielőtt átesett azon a tortúrán, hogy bekapcsolja a mosógépet. A televízió persze szólt, s egyszerre azt mondta:
- Óóóóó! - hosszan, velőtrázóan és meglepetten. Ez volt a Bűnözőt is Lefegyverző Parfüm hirdetésének szövege. - Lányok - mondta rekedt hangon a bemondó -, akarjátok a fiútokat? Nagyon könnyen megkaphatjátok, olyan egyszerű ez, mint a Vénusz-utazás.
- Hogyan? - mondta Mrs. Garvy.
- Mit beszél? - horkantott a férje, aki éppen szundikálásából ébredezett.
- Hallottad?
- Mit?
- Aszonta, "olyan egyszerű, mint egy utazás a Vénuszra".
- Hát aztán?
- Én aszittem, nem juthatunk el a Vénuszra. Én aszittem, hogy csak az az egyfajta rakéta van, ami karambolozott a Holdon.
- Az asszonyok nem figyelik a híreket - mondta Garvy igazságosan, és újra álomba merült.
- Ó! - mondta bizonytalanul a felesége.
Másnap a Henry Másik Asszonyában egy új szereplő lépett a képernyőre: Buzz Rentshaw mester-rakétapilóta a Vénusz-járatról. A Henry Másik Asszonya című műsorban, ami "magukról és a szomszédjukról, egyszerű, kedves, igazi emberekről szóló tévédráma". Mrs. Garvy döbbenten figyelte egy csésze kihűlőfélben levő kávé felett, hogyan rombolja össze ködös elképzeléseit Buzz.
Mona: Drágám, olyan jó, hogy újra látlak.
Buzz: Nem is hiszed, mennyire hiányoztál a pokoli Vénusz-repülésem alatt.
Hang: A rolettát lehúzzák, az ajtóban elfordul a kulcs.
Mona: Nagyon unalmas volt, drágám?
Buzz: Ne beszéljünk egyhangú munkámról, kedves. Beszéljünk a mi dolgainkról.
Hang: Az ágy nyikorog.
A műsor végre visszatért a régi kerékvágásba. Azon az estén Mrs. Garvy újra megkérdezte, vajon a férje biztos-e a rakéták dolgában, de ő végigaludta a Fogd és Ragaszd Fel!-t, így az asszony csak a képernyőt bámulta, és megfeledkezett a rejtélyről.
Még mindig a csattanón nevetett - "Megvennétek ezt egy bélásért?" , amikor a műsort egy hirdetés szakította meg, amelyben olyan mosogatószert reklámoztak, amivel ő minden hónap elsején hűségesen megtöltötte a mosogatógépét.
A bemondó szappanhab-hegyeket állított elő egy kis mosogatószerből, és tréfásan hozzátette: "Persze a Dörzsi nem hever ott a lábuk előtt, mint a szappangyökér a Vénuszon, de elég olcsó, és csaknem olyan jó. Nekünk, egyszerű embereknek, akik nem lakhatunk fent a Vénuszon, a Dörzsi az igazi mosogatószer!"
Ezután a kórus dalra fakadt - A Dörzsi az igazi címűre -, de Mrs. Garvy már nem hallotta. Makacs asszony volt, és eszébe jutott, hogy tulajdonképpen elég rosszul érzi magát. Nem akarta, hogy a férje aggódjon. Másnap feltűnés nélkül bejelentkezett házifreudjához.
A várószobában felemelte az Olvasók Tápláléka legfrissebb számát, majd kissé reszketve letette. A borítón lévő tartalomjegyzék szerint a vezércikk címe A legemlékezetesebb Vénusz-lakó, akivel valaha találkoztam volt.
- A házifreud rögtön fogadja önt - mondta az ápolónő, és Mrs. Garvy beimbolygott a rendelőbe.
Az ismerős szemüveg és pofaszakáll megnyugtatta. Kilökte magából a szokásos szöveget:
- Freud, bocsásson meg, hiszen nekem neurózisom van.
Az orvos rázendített az ellentételre:
- Ugyan már, kedves lányom, hát mi a baj?
- Lyuk van a fejemben - rebegte. - Mindent elfelejtek. Olyasmiket, amit mindenki tud, de én nem.
- Nos, kedvesem, az ilyesmi bárkivel előfordul időnként. Menjenek vakációra a Vénuszra.
A házifreud tátott szájjal bámult az üres székre. Bejött az ápolónő, és megkérdezte:
- Hé, látta, hogy húzta el a csíkot? Hát ennek meg mi baja van?
Az orvos elgondolkodva levette a szemüvegét meg a pofaszakállát.
- Én nem bántottam. Azt mondtam, hogy talán jót tenne neki egy vakáció a Vénuszon.
Hirtelen megdöbbenés ült ki az arcára, és íróasztala fiókjaiban kezdett kotorászni, míg végre megtalálta szakmája dúsan illusztrált, négyszínű újságjának egy példányát. Aznap reggel érkezett, átlapozta, bár főként a képeket nézte meg. Odalapozott ahhoz a cikkhez, aminek ez volt a címe: A Vénusz bolygó előnyei pihenőkúrák idején.
- Itt van - mondta.
Az asszisztensnő odanézett.
- Hát persze - mondta. - Miért ne lenne ott?
- Az a bajuk ezeknek a neurotikusoknak - mondta ki a házifreud a szentenciát -, hogy állandóan harcolniuk kell a valósággal. Na, küldje be a következő rángatódzót.
Újra feltette a szemüvegét meg a pofaszakállát, és megfeledkezett Mrs. Garvyról és furcsa viselkedéséről.
- Freud, bocsásson meg, hiszen nekem neurózisom van.
- Ugyan már, kedves lányom, hát mi a baj?
Ahogy az agybajok zöménél szokásos, Mrs. Garvy is házi kezeléssel érte el a sajátját. Ama őrült feltevés alapján fegyelmezte önmagát, hogy csupán egyetlen űrhajó volt, és az is összetört. Egy idő múlva rezzenéstelenül be tudott kapcsolódni olyan beszélgetésekbe, amelyek szerint a Vénusz ideális hely nyugdíjasok számára, vadul burjánzó növényvilága is pompás. Végül elment a Vénuszra.
Minden ismerőse az Esthajnalcsillag Utazási Iroda és Ingatlanügynökség hivatalában akart jegyet foglalni, az utazni kívánók száma szinte az eget verte. Mrs. Garvy szerencsés volt, még tudott egy jegyet szerezni az utolsó kéthetes nyári turnusba. Az űrhajó az új-mexikóbeli Los Alamosból szállt fel. Olyan volt, akár a többi űrhajó, amit a televízióban meg a képeslapokban látott, de jóval kényelmesebb volt, mint amire számított.
Mrs. Garvy ötven-hatvan utastársával együtt remekül érezte magát a felszállás előtt. Az ország minden részéből voltak itt, és az volt a benyomása, hogy az okosabbjából. A kapitány magas, ragadozóképű, jó megjelenésű, egy Ryan Hogyishíjják nevű férfi volt, aki szeretettel üdvözölte őket az űrhajó fedélzetén, és remélte, hogy útjuk emlékezetes lesz. Sajnálkozott, de látnivaló semmi nem lesz "a meteoritszezon miatt", az űrhajóállomásokat viszont megerősítették. Kiábrándító volt, s ugyanakkor megnyugtató is, hogy a légitársaság semmit sem kockáztatott.
A felszállásnál a szokásos kis kellemetlen érzés lett úrrá rajtuk, de a két monoton nap, amit az unalmas utazással töltöttek, csakhamar feledésbe merült a kártya- és kockajáték közben. A leszállásnál nagyot döccentek, az utasoknak tablettákat osztottak ki, hogy kisebb rosszullét ellen védve legyenek.
Amikor a tabletták már hatottak, kinyitották az ajtót, és elébük tárult a Vénusz.
A fejük feletti felhőpaplant leszámítva, hasonlított bármelyik földi, trópusi szigetre.
De volt benne valami magasztos, valami világfeletti, ami részegítő volt és csodálatos.
A tíznapos vakációt ködös varázslat borította. A szappangyökér - ahogyan hirdették ingyenes volt, és remekül habzott. A gyümölcsök, amelyeknek zömét a föld trópusi vidékeiről ültették át, élvezetesek voltak. Az utazási iroda egyszerű szállást biztosított, amely pontosan megfelelt a balzsamos nappaloknak és éjszakáknak.
Az utasok nagy sajnálkozás közepette szálltak be újra az űrhajóba, és nyelték le a tablettát, amely fertőtlenítette őket, nehogy véletlenül valami betegséget vigyenek a Földre.
A pihenés egy dolog. A politika meg egy másik dolog.
A Sarkon egy kis ember ült a hangszigetelt szobában, arca halottsápadt volt, teste az egyenes támlájú székben élettelennek tűnt.
Az amerikai szenátusban Hull-Mendoza szenátor (Észak-Kalifornia) azt mondta:
- Elnök úr és urak! Már régen lemondtam volna hivatalomról, ha nem akartam volna, ha nem látnám, hogy milyen veszélyes helyzet van itten jelen. Ahogyan a testület tagjai is tuggyák, a sikeres űrrepülés olyan helyzetet eredményezett, amit csak veszélyes játéknak nevezhetek. Elnök úr és urak, mostan, hogy a gyors amerikai rakéták az úttalan űrben is szántják a tért e között a planéta között meg a szomszédosok között, és, uraim, én mostan a Vénuszra gondolok, az alkony csillagára, a Vulkánusz diamicsodájának legfényesebbjére, szóval az iránt érdeklődnék, hogy miféle lépéseket teszünk a Vénusz gyarmatosításának irányába honfitársaink legjobbjaival, mint tették őseink annó dacumál. Elnök úr, és urak! Vannak a világban olyan népek, olyan irigy népek - hogy Mexikót már a nevén ne nevezzem -, amelyek tisztességes vagy aljas eszközökkel ki akarják csavarintani Columbia kezéből az űr szabadságának fáklyáját. Azok a népek, amelyek alacsony életszínvonalon tengődnek, előnyösebb bánásmódban részesülnek, mint a mi szépséges demokráciánk lakói. íme, a programom: azt javaslom, hogy sorshúzással válasszunk ki egy százezres lakosságú várost. A kiválasztott város szerencsés lakói ingyen kaphatnak kedvükre való földet a Vénuszon, amit utódaiknak örökül kell hagyniuk. A kormány pediglen ingyenes szállítást biztosít ezen polgároknak a Vénuszra. És városról városra kell hagy ez a program terjedjen mindaddig, amíg nem lesz megfelelő élcsapat a Vénuszon, aki az érdekeinket képviseli.
Lesznek majd ellenvélemények, ócsároló kritikusaink mindig is voltak. Azt mondják majd, hogy nincs elég acél. Olcsó reklámfogásnak nevezik majd. Szerintem igenis van elegendő acélunk, hogy egy város szükségletét a Vénuszra szállítsuk, és ez minden, ami kell. Amikor majd a második várost szállítjuk át, az első, már kiürült várost lerombolhatjuk, hogy meglegyen a szükséges acél. Ez ajándék lenne? Igen! A legnagyvonalúbb ajándék az emberiség történelmében. Elnök úr és urak, nincs vesztegetni való időnk - a Vénusznak amerikainak kell lennie!
A Sarkon Black-Kupperman kinyitotta a szemét, és halkan megkérdezte:
- A stílusa kissé egyenetlen volt. Észreveszi ezt valaki?
- Nagyon jó munkát végzett, fiú, remek volt! - nyugtatta meg Barlow. Hull-Mendoza javaslata törvényerőre emelkedett.
A Déli-sarkon éjjel-nappal dolgoztak a toborzógépek, és a pittsburgi acélmű milliónyi lemezt köpött ki a Los Alamosban felépítendő űrhajóállomás megépítéséhez, amelynek vállalkozója az Esthajnalcsillag Utazási Iroda és Ingatlanügynökség volt. Logikai okokból Los Angelesre esett a választás, és a három leghozzáértőbb pszichokinetikust Washingtonba küldték, hogy a sorsoláson részt vegyenek, vegyüljenek el a tömegben, és biztosíták, hogy a sorsolásnál éppen a Los Angeles nevét tartalmazó kapszula kerüljön a bekötött szemű szenátor kezébe.
Los Angeles lakói lelkesedtek az ötletért, és űrhajóerdő nőtt ki a sivatagban. Nem voltak nagyon jó űrhajók, de nem is volt erre szükség.
A Sarkon egy csoport Barlow irányításával a postahálózat tervén dolgozott. Biztosítani- kellett a levelek áramlását a Vénuszra, és vissza, nehogy a gyanú leghalványabb árnyéka is felmerüljön. Szerencsére Barlow-nak eszébe jutott, hogy ezt a problémát valaki már megoldotta előtte - Hitler. Lublin és Majdanek kemencéiben elégetett emberek hozzátartozói vidám levelezőlapokat kaptak.
A Los Angeles-i járat menetrendszerűen indult, tele volt vele az újság, a rádió, a televízió. A világ megéljenezte a város bátor lakóit, akik hazafias útra indultak a tej és méz országába. Egymást követték az űrhajók, minden kellemetlenség nélkül látótávolságon kívülre jutottak. Billiók irigyelték Los Angeles lakóit, akármilyen zsúfoltan és kis porciókon éltek is.
San Francisco lakói belerokkantak abba, hogy az ő városuk csak a második lett a sorshúzásnál, és azon nyomban megszállták az angyalok városát, hogy saját útjukhoz összekaparják az acélt. Mi mást is tehettek volna Hull-Mendoza szenátor választói?
Mexikó elnöke, akit hipnotikusan megrémített a yanqui imperialismo újabb terjeszkedése a sztratoszférán túlra, megindította saját Vénusz-gyarmatosító programját.
A tengeren túl Anglia Írországgal, Franciaország Németországgal, Kína Oroszországgal, India Indonéziával állt szemben. Ősi haragok táplálták a tüzet, amelyet a naponta százával felszálló rakéták ontottak magukból.
Kedves Ed! Hogy vagy? Sam és én remekül vagyunk, és reméljük, te is. Tényleg olyan jó ott, hogy, amint mondják, kolbászból van a kerítés? Springfield környékén jártam tegnap, és elég furcsán fest, eltűnt az összes épület, de persze így van ez jól, megéri, hogy a mexikóiak veszteg maradjanak. Nincs velük semmi baj a Vénuszon? Ha van időd, kérlek, írj. Szerető nővéred, Alma.
Kedves Alma, én jól vagyok, és remélem, ti is. Nagyon kellemes ez a hely, jó a klíma, és könnyű az élet. Az orvos ma azt mondta, hogy tíz évvel fiatalabbnak látszom a koromnál. Szerinte van valami a levegőben, amitől az emberek nem öregszenek. A mexikóiakkal nincs semmi baj idefent, csak egymással érintkeznek, de az a fontos, hogy számbelileg fölényben legyünk, és a legjobb helyek amerikaiaknak jussanak. A Déli-öbölnél láttam egy szép kis szigetet, azt nektek őrzöm, neked és Samnek, sok paplanfa van rajta, meg sonkabokor. Remélem, hamarosan látlak mindkettőtöket. Szerető öcséd, Ed.
Sam és Alma hamarosan útra kelt.
A Polprob minden nemzet után osztalékot kapott, miután a bevándorlók már a lakosságnak több mint a felét adták. A magányos otthon ülők nem bírták elviselni a csökkenő számú népesség felett érzett csüggedésüket; olyan szokásrendben nőttek fel, hogy fajtájuk nagy tömegben vette őket körül. Ezen a ponton már a legzordabb, leglepusztultabb lakhelyeket is rá lehetett sózni a jövendő emigránsokra; nem érdekelte őket.
Black-Kupperman végrehajtotta legutolsó számát Hull-Mendoza elnökön, a legeslegutolsót, amit ez a hipnotizőrzseni fontos vagy jelentéktelen maflákkal elvégeztetett. Hull-Mendozát elnöksége alatt elöntötte a pánik egyre fogyatkozó állampolgárai láttán, és csatlakozott választóihoz. A Függetlenség, melynek fedélzetén az amerikai kormány utazott, a legfejlettebb űrhajótípus volt; nagy, kényelmes, csinos, bár kissé szűkös hallja volt, és külön mellékhelyiség a szenátoroknak meg az elnöknek. Ettől függetlenül ugyanoda ment, ahova a többiek, és Black-Kupperman öngyilkos lett, mert mint a mellette talált cédulára írta: "Nem bírtam a lelkiismeretemmel."
Az amerikai elnök távozását követő napon Barlow dührohamot kapott. Különlegesen kiképzett íróasztalán át kellett jutnia minden politikai problémát tartalmazó iratnak, és akkor megtörtént az a felháborító eset, hogy a Polprob-terv nevű egyenesen a megvalósítás stádiumába jutott anélkül, hogy csak egy pillantást vethetett volna rá.
Azonnal hívatta statisztikusát, Rogge-Smitht. Rogge-Smith addigra teljesen belemerült a feladatba. A Polprob-terv ugyanis első, második és harmadik generációs leszármazottakról szólt, bárkik legyenek is azok. Barlow mindennel szervben nagyon gyanakvó volt, kivéve az olyan eseteket, amiket "átlagosnak" ítélt.
Rogge-Smith még az ajtóban volt, amikor Barlow rákaffantott:
- Mit jelentsen ez! Miért nem konzultáltak velem? Milyen messzire jutottak, és egyáltalán hogyan lehet, hogy valamin az én engedélyem nélkül dolgoznak?
- Nem akartuk zavarni, főnök - mondta Rogge-Smith. - Tulajdonképpen csak technikai ügy volt, egy olyan végső rendcsinálás. Akarja látni?
Miután lecsillapodott, Barlow a folyosón követte statisztikusát.
- Akkor sem kellett volna a beleegyezésem nélkül nekikezdeni - morogta. - Hol lennének maguk nélkülem?
- Igaza van, főnök. Mi nem tudtuk volna egyedül beindítani, a mi agyunk nem így működik. És amiket maga Hitlertől átvett, hát az nekünk soha nem jutott volna az eszünkbe. Még szegény Black-Kuppermannak sem.
Egy kis emelkedő tetején egy tágas gépterembe nyitottak be. Odabent hideg volt. Rogge-Smith lenyomott egy gombot, ami beindított egy motort, és sarkvidéki levegő áramlott be, ahogy a mennyezet lassan kettényílt. Egy kis űrhajó látszott, aminek nyitva volt az ajtaja.
Barlow csak hápogott, amikor Rogge-Smith könyéken ragadta, és a többi fiú is előkerült: Swenson-Swenson, a mérnök, Csucsugimusi-Duncan, a propellerszakember, és Kalb-French, a hirdetésfelelős.
- Másszon be, főnök - mondta Csucsugimusi-Duncan. - Ez a Polprob-terv.
 - De én vagyok a világ diktátora!
- Az már igaz, főnök. Maga benne lesz a történelemben, szentigaz, de ezt most muszáj megtennie. Attól tartok.
Az ajtó bezárult. A gyorsulástól Barlow a fémpadlóra zuhant. Valami eltörött, és meleg, nedves, sós folyadék folyt a szájából az állára. Az egyik állomásról visszaverődő sarki napfény hirtelen tüzes lándzsa lett, ami a szeme előtt hadonászott. kikerült az atmoszférából.
A sebességtől kificamodott és megtört Barlow ott feküdt, és ráébredt, hogy bizonyos dolgok nem változnak, hogy Jack Ketch-t soha nem hívták meg vacsorára, bármennyi borravalót kapott is a piszkos munka elvégzése után, hogy a gyilkosság bűn, és hogy a bűncselekmény csak rövid távon kifizetődő.
A legutolsó, amit megtanult, az volt, hogy a halál megszünteti a fájdalmat.
László Zsófia fordítása