Bruce Sterling: A Raj
- Hiányolni fogom a beszélgetést az utazás többi része alatt - mondta az idegen.
Simon Afriel doktor kapitány összekulcsolta gyűrűs kezét aranyhímzéses mellénye fölött.
- Én is sajnálom, zászlós - felelte az idegen sziszegő nyelvén. - Beszélgetéseink nagyon hasznosak voltak számomra. Fizetnem kellett volna érte, hogy ennyit tanultam, de maga ingyen adta.
- De ezek csak információk voltak. - Az idegen vastag, lüktető membránja mögé rejtette gyöngyfényes szemeit. - Mi, Befektetők energiával és nemesfémekkel foglalkozunk. A puszta tudást hajszolni és azt díjazni, éretlen faji jellegzetesség. - Az idegen megemelte a bordázott lebernyeget pontnyi füle előtt.
- Nem kétséges, igaza van - mondta Afriel megvetően. - Mi, emberek olyanok vagyunk, mint a gyermekek, a többi fajhoz képest, ám ez a bizonyos éretlenség természetes nekünk. - Afriel lehúzta napszemüvegét, hogy megvakarja az orrnyergét. A csillaghajó kabinját erősen az ultraviola tartományba tartozó, halványkék fény járta át. Ezt kedvelték a Befektetők, és nem szándékozták megváltoztatni egyetlen emberi utasért.
- Nem csinálják rosszul - jelentette ki az idegen nagylelkűen. Olyan faj a maguké, mellyel szeretünk üzletet kötni: fiatal, buzgó, kész az áruk és a tapasztalatok nagy bőségének befogadására. Sokkal korábban kapcsolatba léptünk volna magukkal, de a technológiájuk túl gyatra volt ahhoz, hogy hasznunkra lett volna.
- A dolgok megváltoztak most. Gazdaggá tesszük magukat.
- Valóban - így a Befektető. Gyorsan rezgett a fodor pikkelyes feje mögött, ami azt mutatta, jól szórakozik. - Kétszáz éven belül elég gazdagok lesznek ahhoz, hogy megvásárolják tőlünk a csillagközi repülés titkát. Vagy talán a Műszerészek pártja rájön a kutatások során.
Afriel bosszús volt. Mint az Újraalakítottak pártjának tagja, nem szerette, ha a rivális Műszerészeket emlegetik.
- Ne fektessenek be túl sokat a szimpla technikai kísérletezésbe. Vegye figyelembe, hogy milyen képességekkel rendelkezünk mi, Alakítók, a nyelvek területén. A mi pártunk ezért sokkal jobb kereskedőtárs. Egy Műszerész számára minden Befektető egyforma.
Az idegen habozott, Afriel mosolygott. A másik személyes ambícióit kívánta ezzel az utolsó megjegyzéssel felkelteni; és a célzás hatott. Itt hibáztak mindig a Műszerészek. Megpróbáltak minden Befektetőt egyformán kezelni, ugyanazt a rutinprogramot használva mindegyik esetben. Hiányzott belőlük a képzelőerő.
Valamit tenni kellett volna a Műszerészekkel, gondolta Afriel Valami biztosabb kellene, mint a kis, ámbár halálos összecsapások az elszigetelt hajók között az Aszteroidövben és a Szaturnusz jégben gazdag gyűrűiben. Mindkét párt folyamatosan manőverezett, a döntő csapás lehetőségét kereste, megvesztegetéssel elcsábították egymás legjobb koponyáit, leselkedtek, gyilkoltak és ipari kémkedést folytattak.
Simon Afriel doktor kapitány régi mester volt az efféle üzelmekben. Ezért fizette pártja a kilowattmilliókat utazása áraként. Afriel biokémiából és idegen nyelvekből doktorált, valamint mesterfokozatra tett szert magnetikus fegyverek tervezéséből. Harmincnyolc éves volt, és az akkori koncepciók szerint alakították át. Kissé megváltoztatták a hormonális rendszerét, hogy az kompenzálja a szabadesésben töltött hosszú időszakokat. Nem volt vakbele. Újratervezték szívének struktúráját a nagyobb hatékonyság kedvéért, és az átalakított vastagbél hozta létre a vitaminokat, melyet rendesen a bélbaktériumok tesznek. A genetikus tervezés és a szigorú gyerekkori tréning következtében 180-as intelligenciahányadossal rendelkezett. Nem ő volt a Gyűrű Tanács legkiválóbb ügynöke, de egyike a lelkileg legstabilabbaknak, és teljesen meg lehetett bízni benne.
- Szégyen - mondta az idegen -, hogy egy ilyen nagy teljesítményű embernek két évet kell rohadnia ezen a lehangoló, haszon nélküli külső állomáson.
- Nem lesznek elpocsékolt évek - így Afriel.
- De miért választották tanulmányozásra a Rajt? Nem tudnak maguknak semmit sem tanítani, mivel nem tudnak beszélni. Nem kívánnak kereskedni, mert nincsenek meg a technikai eszközeik. Ez az egyetlen űrutazó faj, amelyiknek lényegében nincs intelligenciája.
- Már maga ez érdemessé teszi őket a tanulmányozásra.
- Utánozni akarják hát őket? Akkor szörnyetegeket csinálnak magukból. - A zászlós újra habozott. - Talán meg tudják csinálni. Az üzletnek azonban ez nem tenne jót.
A hajó hangszórójából fuvolaszerűségen játszott idegen zene tört elő, majd egy részlet a Befektető csikorgó hangján. A legtöbb hang túl magas tónusú Afriel fülének.
Az idegen felállt, felékszerezett inge söpörte karmos, madárszerű lábát.
- A Raj szimbióta megérkezett - jelentette be.
- Köszönöm - mondta Afriel. Mikor az idegen kinyitotta a kabinajtót, Afriel megérezte a Raj képviselőjének szagát: a meleg, nyugtalanító szag gyorsan terjedt a csillaghajó újracirkulált levegőjében.
Afriel gyorsan ellenőrizte külsejét egy zsebtükörben. Bepúderezte az arcát, és megigazította a kerek bársonykalapot vállig érő vörösesszőke haján. Fülbevalójában hatalmas rubinok csillogtak, melyeket az Aszteroidövben bányásztak. Térdig érő kabátja és a mellénye aranyos brokátból készült: alatta a piros és aranyszínű fonálból bámulatra méltó finomsággal szőtt ing. Úgy öltözött, hogy hatással legyen a Befektetőkre, akik elvárták és értékelték a pompás megjelenést fogyasztóiktól. Hogy tudná lenyűgözni ezt az új idegent? Szaggal, talán. Parfümöt szórt magára.
A csillaghajó második légzára mellett a Raj szimbiótája gyorsan csipogott valamit a hajó parancsnokának. A parancsnok egy öreg és álmos Befektető volt, kétszer akkora, mint legénységének legtöbbje. Súlyos fejét ékszerekkel borított sisak fedte. A sisak mögül mint két kamera, úgy csillogott elő szeme.
A szimbióta hat hátulsó lábára emelkedett, a négy elsővel pedig erőtlenül gesztikulált. Úgy tűnt, zavarja a hajó mesterséges gravitációja, mely háromszorosa volt a földinek. Kocsányon lógó, kezdetleges szemeit szorosan becsukta a fénnyel szemben. Valószínűleg éjszaka használja, gondolta Afriel.
A parancsnok a teremtmény nyelvén válaszolt. Afriel egy grimaszt vágott, mert remélte, hogy a lény beszéli a Befektetők nyelvét. Most megtanulhat még egy nyelvet, egy olyat, amelyet azok alakítottak ki, akiknek a nyelv mint testrész hiányzik.
Egy újabb rövid eszmecsere után a parancsnok Afrielhez fordult.
- A szimbióta nem örül a jöttének. Nyilvánvalóan volt itt valami zűr a közelmúltban, melybe az ember is belekeveredett. Én azonban rábeszéltem, hogy engedjék a Fészekhez. Az epizódot feljegyezték. A pénzt diplomáciai szolgálataimért majd pártja kifizeti, mikor visszatérek a szülőcsillagrendszerbe.
- Köszönöm Nagyságodnak - felelte Afriel. - Kérem, továbbítsa a szimbiótának személyes jókívánságaimat és szándékaim ártalmatlanságát és emberségességét… - Nem tudta folytatni, mert a szimbióta előrelendült, és vadul beleharapott bal lábikrájába. Afriel kiszabadította magát, és a súlyos gravitáció ellenére hátraugorva védekező állást vett fel. A szimbióta egy hosszú darabot kiszakított a nadrágszárából: most lehajolt érte, és nyugodtan enni kezdte.
- Ez fogja közvetíteni a szagát és az összetételét fészektársainak - magyarázta a parancsnok. - Ez szükséges. Máskülönben hódítónak minősítenék, és a Raj harcos kasztja azonnal megölné.
Afriel gyorsan megnyugodott, és kezét a harapás helyére nyomta, hogy elállítsa a vérzést. Remélte, hogy egyetlen Befektető sem vette észre ösztönös reflexét. Nem nagyon illene abba a sztoriba, mely róla, az ártalmatlan kutatóról szólt.
- Hamarosan kinyitjuk a légzárat - mondta a kapitány flegmán, hátratámaszkodva vastag hüllőfarkára. A szimbióta tovább marcangolta a ruhafoszlányokat. Afriel a teremtmény nyaktalan, részekre tagolt fejét tanulmányozta. Volt rajta egy száj és két orrnyilas, továbbá gumós, visszafejlődött, kocsányon lógó szemek, aztán keretes rések, melyek rádióvevők is lehettek, és két párhuzamos, vastag, hajlékony antenna, három kitinszerű tányér között kinyúlva. Ezek funkciója nem volt világos Afriel előtt.
Kinyílt a légzsilip ajtaja. Sűrű, füstös aroma hatolt be az indulási kabinba. Úgy tűnt, zavarja a fél tucat Befektetőt, akik hamar távoztak.
- A ti időtők szerint számított 620 nap múlva újra itt vagyunk, ahogy a megállapodás szól - mondta a parancsnok.
- Köszönöm, Nagyságod - így Afriel.
- Jó szerencsét. - A kapitány ezt angolul mondta. Afriel elmosolyodott.
A szimbióta részekre osztott testének szinuszrángásával bemászott a légzsilipbe. Afriel követte. A légzsilip ajtaja becsapódott mögöttük. A lény nem szólalt meg, de hangosan tovább rágott. Kinyílt a második ajtó, és a szimbióta keresztülugrott rajta, bele egy széles, kerek csatornába. Azonnal eltűnt a sötétben.
Afriel a zakó zsebébe rakta a napszemüvegét, helyette előhúzta az infravöröst. Feltette, és kilépett a légzsilipből. Megszűnt a mesterséges gravitáció, átadva helyét a Raj aszteroidfészke alig észlelhető gravitációjának. Afriel mosolygott, hetek óta először érezte kényelmesen magát. Felnőtt életének java részét szabadesésben töltötte, az Alakítók telepein vagy a Szaturnusz gyűrűin.
Egy elefánt nagyságú, korongfejű prémes állat kuporgott az alagút falának egyik sötét üregében. Az infravörös szemüvegen keresztül világosan kirajzolta körvonalait a testhőmérséklete. Afriel hallotta lélegzését. Türelmesen várt, míg Afriel elhaladt mellette az alagút mélye felé. Akkor elfoglalta helyét az alagút végében, felfújva magát levegővel, amíg megduzzadt feje el nem dugaszolta a folyosó bejáratát. Számtalan lábával szilárdan tapadt a falak hasadékaiba.
A Befektetők hajója felszállt. Afriel itt maradt a milliónyi kisbolygó egyikének bensejében, amelyik a Betelgeuse óriáscsillag körül keringett, a Jupiterénél majdnem ötször nagyobb tömegével. A lehetséges gazdagság forrásaként eltörpítette az egész naprendszert, és többé-kevésbé a Rajhoz tartozott. Legalábbis - a Befektetők emlékei szerint - más faj még nem kelt harcra velük a birtoklásért.
Afriel végigpillantott a folyosón. Kihaltnak látszott, és az infravörös meleget sugárzó más testek hiányában nem látott messzire. Neki-nekiütődve a falnak, tétovázva lebegett lefelé a folyosón. Emberi hangot hallott.
- Doktor Afriel!
- Doktor Mirny! - kiáltott fel. - Erre!
Először egy pár fiatal szimbiótát pillantott meg: futólépésben közeledtek hozzá, karmos lábuk alig érintette a falat. Mögöttük ugyanolyan szemüvegben, mint ő, egy nő jött. Fiatalon, csinosan, jó kondícióban, ami a genetikailag átformáltak névtelen ismertetőjele.
Csipogott valamit a szimbiótáknak a saját nyelvükön, azok megálltak. A nő előresiklott, Afriel pedig szakértő módon kiszámítva a mozgást, elkapta őt a karjánál fogva.
- Semmi csomagot nem hozott? - kérdezte a nő aggódva. A férfi megrázta a fejét.
- Megkaptuk a figyelmeztetését, mielőtt útnak indítottak. Semmi más nincs velem, csak a rajtam levő ruha meg néhány apróság a zsebemben.
A másik kritikusan nézett rá.
- Ez az, amit viselnek mostanában a Gyűrűkben? Nagyobb a változás, mint gondoltam.
Afriel lenézett brokátkabátjára, és felnevetett.
- Üzletpolitikai fogás. A Befektetők jobban szóba állnak az olyan emberrel, akiből nagyszabású üzlet lehetőségét nézik ki. Az Alakítók minden képviselője így öltözik ezekben az időkben. A Műszerészek elé loptuk magunkat: ők még mindig azokat az overallokat hordják. - Habozott: nem akarta megsérteni a másikat. Galina Mirny intelligenciahányadosa majdnem elérte a kétszázat. Az ilyen ragyogó szellemű nők és férfiak ingatagok, néha könnyelműek voltak, hajlottak arra, hogy saját fantáziavilágukba vonuljanak vissza, vagy furcsa és áthatolhatatlan tervekbe, szövevényes gondolatokba merüljenek bele. A kiemelkedő intelligencia volt az a stratégia, amit az Alakítók választottak a kultúrális dominanciáért való harcban, és kényszerűen ragaszkodtak hozzá időnkénti hátránya ellenére is. Megpróbáltak szuperagyakat kinevelni - 200 intelligenciahányados fölöttieket -, de olyan sokan távoztak az alakítótelepekről, hogy felhagytak ezzel az erőfeszítésükkel.
- Csodálkozik az én ruhámon - találta ki Mirny.
- Feltétlenül megvan benne az újdonság varázsa - mondta Afriel mosolyogva.
- A selyemhernyó által kitermelt szálakból szőtték. Az eredeti ruhatáramat felfalta egy szemetes szimbióta a múlt évi zűrzavar idején. Általában meztelenül járok, de nem akartam megsérteni túlzott bensőségességgel.
Afriel vállat vont.
- Saját környezetemben én is meztelen szoktam lenni. Ha a hőmérséklet állandó, fölösleges a ruha, kivéve a zsebeket. A személyiségemnek van néhány tartozéka, de nem igazán fontosak. Mi vagyunk az Újraalakítottak, a mi eszközeink itt vannak. - Megtapogatta a fejét. - Ha tud mutatni egy biztos helyet, ahol letehetem a ruhámat…
Dr. Mirny megrázta a fejét. A szemüveg miatt nem lehetett látni a szemét, nehéz volt arckifejezésében olvasni.
- Elkövette az első hibáját, doktor. Itt nincs saját helyünk. Ugyanaz a hiba, amit a Műszerész ügynök elkövetett, ugyanaz, ami engem is majdnem megölt. A személyesség vagy a tulajdon fogalma itt nem létezik. Ez a Fészek. Ha bármelyik részét a magadénak tekinted - hogy felszerelést tároljál, vagy aludj ott, vagy bármi -, akkor betolakodóvá válsz, ellenséggé. A két Műszerész - egy férfi és egy nő - megpróbált egy használaton kívüli kamrát fenntartani a számítógép-laboratóriumuk számára. A harcosok betörték az ajtót, és megölték őket. A szemetesek megették minden felszerelésüket, az üveget, a fémet, mindent.
Afriel hidegen mosolygott.
- Egy vagyonba kerülhetett nekik ezt mind ideszállítani.
Mirny megrántotta a vállát.
- Gazdagabbak, mint mi vagyunk. Ott vannak a gépeik, a bányáik. Meg akartak engem ölni, azt hiszem. Titokban, úgy, hogy a harcosokat ne kavarja fel az erőszak látványa. Volt egy olyan számítógépük, amelyik gyorsabban megtanulta a vízi ugróvillás rovarok nyelvét, mint én.
- De maga túlélte őket. - Afriel kimutatott. - És a szalagja meg a jegyzetei - különösen az elsők, amikor még megvolt a felszerelése - igazán érdekesek. A Tanács minden eszközzel maga mögött áll. A távolléte alatt ünnepeltté vált a Gyűrűkben.
- Igen, ennyit elvártam.
Afriel meghökkent.
- Ha bármilyen tökéletlenséget találnék bennük - mondta óvatosan - akkor az a saját területemen, az idegen nyelvészet területén lenne. - Bizonytalanul a két szimbiótára mutatott, akik a nőt kísérték. - Feltételezem, hogy nagy haladást ért el a szimbiótákkal való kommunikációban, mivel minden közlendőjük a Fészekre vonatkozik.
Mirny kifürkészhetetlen arckifejezéssel nézett rá, és vállat vont.
- Legalább tizenöt különböző fajta szimbióta él itt. Akik velem vannak, azokat vízi ugrórovaroknak nevezik, és csak saját maguk között beszélnek. Ők vadak, doktor, és csak azért keltették fel a Befektetők figyelmét, mert még tudnak beszélni. Valaha űrutazó faj volt, de azt már elfelejtették. Felfedezték a Fészket, beolvadtak, és parazitákká váltak. - Megérintette az egyiknek a fejét. - Ezt a kettőt megszelídítettem, mert én jobban tudok lopni és könyörögni élelemért, mint ők. Velem vannak, és megvédem őket a nagyobb példányoktól. Féltékenyek, tudja. Vagy tízezer éve vannak már a Fészekben, és még mindig bizonytalanok a helyzetükben. Néha még most is gondolkodnak és kíváncsiak. Tízezer év elmúltával ennyi megmaradt bennük.
- Vadak - mondta Afriel. - Ezt elhiszem. Egyikük megharapott a csillaghajó fedélzetén. Mint követ sok kívánnivalót hagyott maga után.
- Igen, figyelmeztettem rá, hogy jön. Nem nagyon tetszett neki az ötlet, de élelemmel sikerült megvesztegetnem… Remélem, nem sebesítette meg súlyosan.
- Karcolás csak. Felteszem, a fertőzés veszélye nem áll fenn.
- Erősen kétlem. Hacsak nem hozta magával a saját baktériumait.
- Aligha - felelte Afriel sértődötten. - Nincsenek baktériumaim. És akárhogy is, nem hoztam volna magammal mikroorganizmusokat egy idegen kultúrába.
Mirny ránézett.
- Gondoltam, hogy azok közül való, akiket genetikailag speciálisan megváltoztattak. Azt hiszem, most mehetünk. A rovar, amelyik megharapta, szájérintésével továbbadja a szagát a kiegészítő kamrába előttünk. Néhány órán belül elterjed az egész Fészekben. Ha egyszer eléri a Királynőt, akkor már nagyon gyorsan terjed.
Lábát az egyik fiatal rovar kemény héjának feszítve elrugaszkodott, és tovasiklott a folyosón. Afriel követte a példáját. Meleg volt: szépen megmunkált ruházata alatt izzadni kezdett, de a fertőtlenítés következtében szagtalanul.
Egy, az élő sziklából kivájt hatalmas terembe léptek be. Boltíves és téglalap alapú volt, nyolc méter hosszú és körülbelül 20 méteres állójú. Nyüzsgött a Fészek tagjaitól.
Százával voltak itt. A legtöbben dolgoztak; nyolclábúak és prémesek, akkorák, mint egy dán dog. Itt-ott feltűntek a harcos kaszt tagjai is: ló nagyságú, prémes szörnyetegek, hatalmas agyarral.
Néhány méterrel arrébb két munkás egy érzékelő kasztbeli rovart hozott, melynek óriási, lapos feje satnya, csupa tüdő testhez kapcsolódott. A szenzornak volt szeme, és prémes kitinjéből csavaros antenna nyúlt ki, mely törékenyen rezgett, ahogy a két másik hozta. A dolgozók horgas és szívókorongos lábaikat a kamrafai sziklájába akasztották. Evezőlapát szélességű combjaival, hajatlan, arctalan fejével egy szörny hagyta el őket a meleg, áporodott levegőben. Fejének elülső része, mint egy lidércnyomás: éles, görbe állkapocs, tompa, páncélos homlokszerűség, mely mögül savas folyadék lövellt ki.
- Az alagutas - szólalt meg Mirny. - Mélyebbre vihet minket a Fészekben. Jöjjön velem.
Feléje rugaszkodott, és mikor elérte, megragadta prémjét részekre szabdalt hátán. Afriel követte őt, és a két éretlen vízirovar is csatlakozott hozzájuk: ők mellső lábukkal kapaszkodtak a teremtmény irhájába. Afriel összerázkódott sűrű, nedves bundájának meleg, zsíros érintésétől A lény tovább evezett a levegőben, nyolc rojtos evezőlábát úgy mozgatva, mintha szárnyak lennének.
- Több ezer lehet belőlük - szólalt meg Afriel.
- Százezret írtam az utolsó jelentésemben, de akkor még nem fedeztem fel teljesen a Fészket. Még most is vannak hosszú sávok, melyeket nem láttam. Számuk közel lehet a negyedmillióhoz. Ez az aszteroid körülbelül akkora, mint a Műszerészek legnagyobb bázisa, a Ceresz. Még mindig gazdag széntartalmú erek szövik át. Koránt sincs még kibányászva.
Afriel becsukta a szemét. Ha elveszítené a szemüvegét, milyen érzés lenne? Vakon át kéne engedni magát ennek a csoportosuló, tekergő, nyüzsgő tömegnek.
- A népesség ezek szerint még terjeszkedik?
- Határozottan - jött a válasz. - Valójában a kolónia hamarosan elindít egy új rajt. Három tucat női és férfi szárnyas van a Királynő alatti kamrában. Amint kirepülnek, egymással fognak párosodni, és új Fészkeket alapítanak. Elviszem, hogy megnézzük. - Habozott. - Most egy gombakertbe lépünk be.
Az egyik fiatal rovar csendben helyet változtatott. Mellső lábaival az alagutas prémjébe kapaszkodva rágni kezdte Afriel nadrágjának hajtókáját. A férfi erőteljesen megrúgta, az hátraugrott, szemkocsányát visszahúzta.
Mikor Afriel újra felnézett, észrevette, hogy másik kamrába értek, sokkal nagyobba, mint az első. A falakat körös-körül, felettük és alattuk hihetetlen tömegben gombák borították. A leggyakrabban előforduló típus a duzzadt, hordószerű, kupola alakú, a több ágú, sűrű bozótban növő és a spagettiszerű, vékonyan kígyózó volt. Ez utóbbi lassan mozgott a gyenge és bűzös légáramlatban. Néhány hordógomba körül ködszerűen lebegtek a kilehelt spórák.
- Látja azokat a közepes nagyságú, megkeményedett csomókat a gombák alatt? - kérdezte Mirny.
- Igen.
- Nem tudom biztosan, hogy növényi forma-e vagy komplex biokémiai üledék. A lényeg az, hogy a napfényben nő fel, kint az aszteroida felszínén. Élelemforrás, amely a puszta űrben nő fel! El tudja képzelni, milyen értékes lenne ez a Gyűrűkben!
- Szavakkal ki sem lehet fejezni - felelte Afriel.
- Önmagában ehetetlen. Egyszer megpróbáltam egy nagyon kis darabot belőle. Mintha műanyagot akartam volna enni.
- Általában véve jól el van látva?
- Igen. A mi biokémiánk egészen hasonló a Rajéhoz. Maga a gomba tökéletesen ehető. Bár, amit kihánynak, az táplálóbb. A belső erjedés a munkás hátsó belében növeli a tápértékét.
Afriel rámeredt.
- Hozzá fog szokni - nyugtatta meg Mirny. - Később megtanítom, hogyan kérjen élelmet a munkásoktól. Egyszerű tapintás az egész, kiváltja a megfelelő reflexet, ezt nem szabályozzák a pheromonák, mint magatartásuk nagy részét. - Hátrasimított egy piszkos, csomós hajtincset az arcából. - Remélem, hogy megérték a szállítási költségeket a pheromonális minták, melyeket küldtem.
- Ó, igen - biztosította őt Afriel. - Fantasztikus a kémiájuk. A legtöbb összetevőt sikerült szintetizálnunk. Én is tagja voltam a kutatócsoportnak. - Habozott. Mennyire bízhat a másikban? Nem tud a kísérletről, amit ő és feljebbvalói elterveztek.
Amennyire Mirny tudta, őhozzá hasonlóan, Afriel is csak egy egyszerű, békés kutató. Az Alakítók tudományos közössége nem nézte jó szemmel a katonai és hírszerző munkát végző kisebbséget.
A jövőre irányuló befektetésként az Alakítók kutatókat küldtek mind a tizenkilenc idegen fajhoz, melyről a Befektetők beszámoltak. A drága energia sok-sok gigawattjába és ritka fémek és izotópok tonnáiba került ez az Alakítók gazdagságának. A legtöbb esetben két vagy három kutatót tudtak küldeni; két esetben csak egyet. A Rajra Galina Mirnyt választották. Békével ment, bízva abban, hogy intelligenciája és jó megérzései segítségével megőrzi életét és elméjét. Akik küldték, nem tudhatták, hogy lesz-e bármilyen haszna vagy értéke annak, amit talál. Csak annyit tudtak, hogy szükségszerű a küldetése, még ha egyedül, rosszul felszerelve megy is, nehogy megelőzze valamelyik másik párt embere, és esetleg felfedezzen valamilyen döntő jelentőségű tényt vagy technikát. És Mirny valóban megtalálta ezt. Ez pedig misszióját a Gyűrűk biztonsági szolgálatának ügyévé tette. Ezért jött Afriel.
- Szintetizálták az összetevőket? - kérdezte a doktornő. - Miért?
Afriel lefegyverzően mosolygott.
- Talán, hogy bebizonyítsuk magunknak, mi is elő tudjuk állítani.
A másik megrázta fejét.
- Nem kell a szellemi bújócska, doktor Afriel. Részben azért jöttem el ilyen messzire, hogy ezektől megszabaduljak. Mondja meg az igazat.
Afriel rápillantott, és sajnálta, hogy a szemüvegek miatt nem tud a szemébe nézni.
- Rendben - kezdte. - Tudnia kell tehát, hogy a Gyűrű Tanácsa egy olyan kísérlet elvégzésére utasított, mely mindkettőnk életét veszélyezteti.
Mirny egy pillanatig hallgatott.
- Ezek szerint a biztonságiaktól van?
- Kapitány a rangom.
- Tudtam… tudtam, amikor az a két Műszerész megérkezett. Olyan udvariasak voltak, és olyan gyanakvóak. Azt hiszem, azonnal megöltek volna, ha nem remélik, hogy megvesztegetéssel vagy kínzással kiszednek belőlem valamilyen titkot. Halálra ijesztettek, Afriel kapitány… Maga is megijeszt.
- Rémisztő világban élűnk, doktor. A párt biztonságáról van szó
- Maguknál mindig a párt biztonságáról van szó. Nem kellene tovább vezetnem, többet mutatnom magának. Ez a Fészek, ezek a teremtmények; ők nem intelligensek, kapitány. Nem tudnak gondolkodni, nem tudnak tanulni. Ők ártatlanok, eredendően ártatlanok. Nem ismerik a jót és a gonoszat. Semmit sem ismernek. A legutolsó dolog, amire szükségük van, hogy eszközei legyenek valamilyen hatalmi harcnak, melyet sok fényévnyi távolságban levő fajok vívnak egymással.
Az alagutas egy kijárat felé fordult a gombakamrából, és lassan evezett arrafelé a meleg sötétségben. Mint szürke, ellapított kosárlabdák egy csoport lény repült velük szemben. Az egyik Afriel karján landolt, megkapaszkodva törékeny, ostorszerű csápjaival. Afriel gyengéden lesöpörte; az elszakadt csápból undorító vöröses cseppek jöttek ki.
- Természetesen elvben egyetértek magával, doktor - mondta Afriel lágyan. - De gondoljon ezekre a Műszerészekre. Néhány szélsőséges csoportjuk már több mint félig gép. Vár tőlük emberi indítékokat? Ők hidegek, doktor, hideg és lélektelen teremtmények, akik képesek darabokra vágni egy férfit vagy, nőt, és sosem éreznek fájdalmat. A legtöbb párt gyűlöl minket. Úgy gondolják, fajvédő szupermenek lettünk, mert nem keresztezzük a fajokat, mertük azt választani, hogy manipuláljuk a génjeinket. Inkább kívánná, hogy ezek a kultúrák tegyék azt, amit nekünk kell tennünk, és az eredményeket használják fel ellenünk?
- Ez halandzsa. - Mirny félrenézett. Körülöttük munkások gombával megrakodva, szájukban és beleikben gombával sietve indultak és tűntek el a Fészek minden irányába, még egyenesen felfelé és lefelé is. Afriel egy munkáshoz nagyon hasonló lényt látott a feje fölött elrepülni, de csak hat lábbal. A parazita mimikrije. Vajon mennyi ideig tart, amíg egy teremtés kifejleszti az álcázó külsőt?
- Nem csoda, hogy annyi a disszidens a Gyűrűkön. - Mirny szavaiból szomorúság áradt. - Ha az emberiség olyan ostoba, hogy ennyire sarokba szorítsa magát, akkor jobb semmit se tenni ellene. Jobb egyedül élni. Jobb nem terjeszteni az őrületet.
- Az ilyenfajta beszéd csak a halálunkhoz vezethet. Állampolgári hűséggel tartozunk a pártnak, amely létrehozott minket.
- Mondja meg őszintén, kapitány, soha nem érzett égető szűkséget otthagyni mindent, mindenkit - minden kötelezettséget, kapcsolatot - és elmenni valahová, átgondolni az egészet? Gyermekkorunktól kezdve olyan keményen képeznek minket, és olyan sokat követelnek tőlünk. Nem gondolja, hogy ettől valahogy szem elől veszítjük a célunkat?
- A világűrben élünk - kezdte válaszát szárazon Afriel. - A világűr nem természetes környezet, és nem természetes erőfeszítéseket kíván, nem természetes emberektől a boldoguláshoz. A szellem a fegyverünk, a filozófia csak másodikként következik. Hát persze hogy éreztem azt a kényszert, amit említett. Ez is egyfajta fenyegetés, ami ellen küzdenünk kell. Hiszek az irányított társadalomban. A technológia olyan hatalmas erőket szabadított fel, melyek szétszakítják a társadalmat. Valamelyik pártnak ki kell emelkedni a harcból, ki kell vonnia magát, és integrálnia kell a dolgokat. Nekünk, Újraalakítottaknak megvan a bölcsességünk és a felelősségünk, hogy emberségesen végezzük ezt. Ezért teszem azt, amit teszek. - Habozott. - Nem fogom meglátni a diadal napját. Meghalok majd valamilyen helyi összetűzésben, vagy meggyilkolnak. Nekem elég, ha tudom, hogy ez a nap eljön.
- De ez az önteltség, kapitány! - kiáltott fel Mirny. - A maga kis életének és áldozatának gőgje! Gondoljon a Rajra, ha igazán emberies és tökéletes rendet akar. Ahol meleg van és sötét és jó szag; az élelemhez könnyű hozzájutni, és minden vég nélkül és hibátlanul körbeforog. Az egyetlen erőforrás, ami bármikor is kárba vész, az a párosuló rajok testei és egy kis levegő a légzárakon keresztül, amikor a munkások kimennek aratni. Egy ilyen Fészek, mint ez, száz- és százezer éven át fennmarad. Ki vagy mi fog emlékezni ránk és ostoba pártunkra akár csak ezer év múlva is?
Afriel megrázta a fejét.
- Ez nem jó összehasonlítás. Nincs előttünk ekkora távlat. A következő ezer év múlva vagy gépek leszünk, vagy istenek. - Érezte a feje búbját; a bársonykalap eltűnt. Nem kétséges, hogy mostanára már lakmározik belőle valaki.
Az alagutas a tekervényes szabadeséssel egyre mélyebbre vitte őket a likacsos aszteroidban. Látták a lárvakamrákat, bennük a sápadt lárvákat selyempólyájukban: a fő gombatelepeket; a temetőgödröket, ahol szárnyas munkások küzdöttek szüntelen a nyálkás levegőben, lázasforrón a szétbomlás hőjétől. Korróziós fekete gombák ették a halottak testét - durva, sötét por maradt utánuk, melyet megfeketedett, maguk is háromnegyedvészt halott munkások szállítottak el.
Később otthagyták az alagutast, és önerejükből lebegtek tovább. A nő a megszokás adta könnyebbséggel mozgott; Afriel követte őt, fel-felnyikkanó munkásokba ütközve és lehorzsolódva. Ezren és ezren voltak: a mennyezetre, a falakra, a padlóra kapaszkodva, összegyűlve és szétrohanva minden elképzelhető irányba.
Még később meglátogatták a herceg és a hercegnő kamráját, egy visszhangzó, boltozatos termet, ahol negyven méter hosszú lények lebegtek a levegőben, összecsavarodott lábakkal. Testük részekre szabdalt és fémes, a torrészen, ahol a szárnyak lehettek volna, szerves rakéták fúvónyílásai voltak. Olajos hátukhoz hosszú radarantennák simultak. Sokkal inkább néztek ki fejlesztés alatt álló űrszondáknak, mint bármilyen élőlénynek. Szünet nélkül etették őket a munkások. Kidagadó, likacsos hasuk tele volt sűrített oxigénnel.
Mirny nagy adag gombát kért egy elhaladó munkástól, ügyesen megérintve az antennáját, előidézve a reflexcselekvést. Jó részét a két fiatal rovarnak adta; azok mohón befalták, és várták s továbbiakat.
Afriel lótuszülésbe helyezkedett, és elszántan rágni kezdte a bőrszerű gombát. Kemény volt, de jóízű, olyan, mint a füstölt hús - földi különlegesség, amit csak egyszer kóstolt. A füst szaga betegséget jelentett az Alakítók közösségeiben.
Mirny érzéketlen hallgatásba merült.
- Az étel nem probléma - jelentette ki Afriel vidáman. - Hol fogunk aludni?
Társa megvonta a vállát.
- Akárhol… Itt-ott akadnak nem használt rések, alagutak. Feltételezem, hogy a Királynő kamráját is akarja látni.
- Mindenképpen.
- Gombát kell még szereznem. A harcosok őrséget állnak, le kell őket kenyerezni élelemmel.
Ölnyi gombát gyűjtött össze egy másik munkástól a végtelen áradatból, és egy másik alagúton keresztül távoztak. Afriel aki már idáig is teljesen elveszettnek érezte magát, most még jobban zavarba jött a kamrák és alagutak útvesztőjétől. Végül behatoltak egy fénytelen kavernába, melyben a Királynő hatalmas testéből sugárzó infravörös hő világított. Ez volt a kolónia központi gyára. A tény, hogy meleg, emberi húsra emlékeztető anyagból állt, nem rejtette el lényegében ipari jellegét. Előemésztett gombapép tonnái halmozódtak itt, hogy eltűnjenek a sima, vak állkapcsok között az egyik végen. A lágy hús körkörös hurkái megemésztették, feldolgozták ezt, ide-oda mozogva, hullámozva, hangos, gépszerű kattogások és gurgulázások kíséretében. A másik végén, mintha egy soha meg nem álló szállítószalag futna, egymás után jöttek elő a tojások, mindegyik sűrű, hormonális pasztával borítva. A munkások mohón tisztára nyalogatták őket, aztán elszállították a keltetőkbe. Mindegyik tojás emberi torzó nagyságú volt.
A folyamat szünet nélkül tartott. Nem létezett nappal vagy éjszaka itt, az aszteroida fénytelen központjában. Semmi sem maradt meg a mindennapi ritmusból ezeknek a lényeknek a génjeiben. A termelés tempója állandó és egyenletes volt, mint egy automata bányában.
- Ezért vagyok itt - mormolta tisztelettel Afriel. - Nézze csak meg ezt, doktor. A Műszerészeknek számítógép vezérelte bányaprogramjuk van, azaz generációkkal előttünk járnak. De itt, ennek a névtelen világnak a belsejében létezik egy genetikailag irányított technológia, mely saját magát eteti, fenntartja, működteti magát. Hatékonyan, végtelenül, értelem nélkül. Ez a tökéletes szerves szerszám. Az a párt, amelyik fel tudja használni ezeket a fáradhatatlan munkásokat, ipari óriássá válhat. És a mi biokémiánk felülmúlhatatlan. Nekünk, Alakítóknak kell megragadnunk a lehetőséget.
- Mi a javaslata ennek érdekében? - kérdezte Mirny nyílt szkepticizmussal. - Egy megtermékenyített királynőt kéne hazaszállítania a naprendszerbe. Aligha győzzük ezt pénzzel. Még ha a Befektetők megengednék is, ami kizárt.
- Nincs szükségem egy egész kolóniára - magyarázta Afriel türelmesen. - Csak a genetikai információra egyetlen tojásból. A laboratóriumok, otthon a Gyűrűkben, végtelen számban tudnák kiónozni.
- De a munkások hasznavehetetlenek a kolónia többi része nélkül, amelyik a parancsokat adja neki. Szükségük van a pheromónákra, hogy beindítsák a magatartási modelleket.
- Pontosan - felelte Afriel. - Történetesen birtokomban vannak ezek a pheromónák, koncentrált formában. Amit most el kell végeznem, az a kipróbálásuk. Be kell bizonyítanom, hogy használhatóak: segítségükkel azt végeztethetem el a munkásokkal, ami nekem tetszik. Amint bebizonyítottam, hogy ez lehetséges, jogosult vagyok a szükséges információt a Gyűrűkre csempészni. A Befektetők nem fogják helyeselni. Természetesen vannak a dolognak morális vonatkozásai is, és ők nem fejlettek genetikailag. De helyeslésüket visszanyerhetjük a nyereségünkkel. És ami a legjobb lenne, legyőzhetjük a Műszerészeket a saját területükön.
- Pheromónákat hozott ide?! - kiáltott fel Mirny. - Nem gyanítottak valamit a Befektetők, mikor megtalálták?
- Most maga követett el hibát - mondta Afriel nyugodtan. - Azt gondolja, hogy ők csalhatatlanok. Téved. Egy kíváncsiság nélküli faj sosem képes feltárni minden lehetőséget, úgy, ahogy az Alakítók tették. - Afriel felhúzta nadrágja szárát, és kinyújtotta a jobb lábát. - Nézze meg ezt a visszértágulást a lábszáramban. Az efféle keringési problémák mindennapiak azok között, akik sok időt töltenek szabadesésben. Ezt az eret azonban mesterségesen elzárták, és falait biokémiailag kezelték, hogy csökkentsék az ozmózist. Az éren belül tíz különböző, genetikailag megváltoztatott kolónia van, és mindegyik képes arra, hogy más és más Raj-pheromónát állítson elő.
Elmosolyodott.
- A Befektetők nagyon alaposan átkutattak. Még röntgensugarat is alkalmaztak. Természetesen ragaszkodtak hozzá, hogy mindenről tudjanak, amit a hajójukon szállítanak. De az ér normálisnak látszik a röntgensugár alatt, és a baktériumok fülkékbe vannak bezárva az éren belül. Kimutathatatlanok. Hoztam a szükséges orvosi felszerelést, közte fecskendőt. Ki lehet vonni vele a pheromónákat, és ki lehet próbálni őket. Ha a tesztek befejeződnek - és biztosan érzem, hogy sikerülni fog, végű! is rátettem a karrieremet -, kiüríthetjük az eret és az összes fülkét. A baktériumok elpusztulnak, mikor a levegővel érintkezésbe kerülnek. Újratölthetjük az eret egy fejlődő embrió petéjével. A sejtek talán túlélik az utat, de ha nem, akkor sem rohadnak el. Nem érintkezhetnek olyan baktériumokkal, melyek lebontanák őket. Otthon, a Gyűrűkben megtudhatjuk, hogyan aktivizáljuk és nyomjuk el a géneket, hogy a különböző kasztok létrejöjjenek, ahogy az a természetben is megtörténik. Millió és millió munkásunk lesz, hadseregek a harcosokból, ha szükségünk van rá, talán még organikus rakétahajóink is a megváltoztatott szárnyasokból. Ha ez beválik, mit gondol, ki fog emlékezni rám, hm? Én és az én kis gőgös életem és áldozatom a lényeg?
A nő csak bámulta őt. Még a vastag szemüveg sem tudta elrejteni újonnan kialakult tiszteletét, de félelmét sem.
- Ezek szerint, valóban meg akarja csinálni.
- Rááldoztam minden időmet és energiámat. Eredményeket várok, doktor.
- De ez emberrablás. Egy rabszolgafaj kitenyésztését vázolta fel.
Afriel megvetően húzta fel a vállát.
- A szavakkal bűvészkedik. Ennek a kolóniának nem ártok Néhány tagjának a munkáját ellophatom addig, amíg az én kémiai parancsaimnak engedelmeskednek, de ez annyira elenyésző, hogy nem fog hiányozni. Bevallom egyetlen tojás meggyilkolását, de nem nagyobb bűntett ez, mint az emberi abortusz. Lehet "emberrablásnak" nevezni a genetikus anyag egyetlen cseppjének ellopását? Azt hiszem, nem. És ami a rabszolgafaj botrányos elképzelését illeti - ezt kézből visszautasítom. Ezek a teremtmények genetikus robotok. Nem lesznek jobban rabszolgák, mint a lézervágók vagy a buldózerek. A legrosszabb esetben is háziállatok lesznek.
Mirny felmérte a hallottakat. Nem tartott sokáig.
- Ez igaz. Nem olyan, mint amikor egy közönséges munkás felnéz a csillagokra, szabadságról álmodozva. Ezek értelem nélküli lények.
- Pontosan, doktor.
- Egyszerűen csak dolgoznak. Hogy értünk-e vagy a Rajért, nem jelent különbséget a számukra.
- Látom, megértette az ötlet nagyszerűségét.
- És ha ez beválik - folytatta Mirny -, pártunk csillagászati haszonra tesz szert.
Afriel nagyvonalúan mosolygott; nem volt tudatában arckifejezése hideg szarkazmusának.
- És a személyes haszon, doktor… az értékes tudása az elsőnek, aki kihasználta a technikát. - Szelíden, csendesen beszélt. - Látott valaha nitrogénhavazást a Titánon? Azt hiszem, egy saját ház ott - óriási dolog, sokkal több, mint bármi más, ami enélkül lehetséges lenne. Csodálatos város, Galina, olyan hely, ahol az ember félredobhatja a szabályokat, felrúghatja a fegyelmet, ami megőrjíti őt…
- Most maga az, aki disszidálásról beszél, kapitány-doktor.
Afriel egy pillanatig csendben maradt, aztán mosolyt erőltetett az arcára.
- Most lerombolta a tökéletes álmomat. Ezenkívül, amit lefestettem, egy gazdag ember jól megérdemelt nyugdíjas élete, nem valami önkényeztető remeteség… finom, de tiszta a különbség. - Habozott. - Akárhogy is, levonhatom a következtetést, hogy mellettem áll ebben a tervben?
Mirny felnevetett, és megérintette a másik karját. Volt valami hátborzongató halk hangjában, amit elnyomott a Királynő belülről jövő gigászi moraja.
- Azt várja, hogy két éven keresztül ellenálljak az érveinek? Jobb, ha most adom be a derekamat, így megtakarítok egy csomó súrlódást.
- Igen.
- Végül is, nem okoz semmiféle kárt a kolóniának. Sosem jönnek rá, hogy bármi történt. És ha otthon sikerrel reprodukálják a genetikus láncukat, nem lesz többé semmi oka az emberiségnek, hogy zavarja őket.
- Való igaz - helyeselt a férfi, bár titkos gondolatai állandóan a Betelgeuse aszteroidrendszer mesés gazdagsága körül jártak. - Nyilvánvaló, hogy el fog jönni az a nap, amikor az emberiségnek ki kell költöznie a csillagokba. Jó tudni minden faj külső és belső tulajdonságait, amelyik rivális lehet.
- Segíteni fogok magának, amennyire tudok - folytatta Mirny. Egy pillanatig hallgatott. - Eleget látott itt?
- Igen. - Elhagyták a Királynő kamráját.
- Először úgy gondoltam, nem fogom szeretni - nyilatkozott meg őszintén Mirny. - Azt hiszem, most már jobban tetszik. Úgy tűnik, van humorérzéke, ami a legtöbb biztonsági embernél hiányzik.
- Ez nem humorérzék - felelte Afriel szomorúan. - Ez az irónia maszkja.
Órák végtelen láncolata következett, mely nem tagolódott napokra. Csak az alvás szaggatott periódusai voltak, először külön, aztán együtt, ahogy tartották egymást a szabadesésben. A bőr és a test szexuális érzése tartotta őket az emberiességhez, ami ily sok fényévnyi messzeségből elkopottnak, értelmetlen fogalomnak tűnt számukra. Az élet a meleg és nyüzsgő alagutakban jelentette az itt és mostot, olyanok voltak, mint két csíra egy véráramban; szüntelen mozogtak a lüktető apállyal és dagállyal. Egyenként kipróbálták a pheromónákat, ahogy az órák hónapokká álltak össze, és az idő elvesztette a jelentését.
Munkájuk bonyolult volt, de nem lehetetlenül nehéz. A tíz pheromónából az első pusztán csoportosító hatásúnak bizonyult: nagyszámú munkás gyűlt össze, ahogy csápról csápra továbbadták az anyagot. Aztán további utasításra vártak - ha ilyen nem jött, szétszóródtak. A hatékony működéshez keverve vagy egymás után kellett adagolni a pheromónákat, mintha számítógépparancsok lettek volna: például az egyes számút, a csoportosulást együtt a hármassal, ami szállítási parancs volt - ennek hatására a munkások kiürítettek bármilyen adott kamrát úgy, hogy a parancsot egymásnak adták át. A kilencedik pheromónának volt a legjobb ipari lehetősége; ez építési utasítás volt, melynek hatására a munkások összegyűjtötték az alagutasokat meg a kotrókat, és munkába fogták őket. Némelyik vegyület izgatta a rovarokat; a tizedik falánkká tette őket, és mohó csápjaikkal megszabadították Afrielt ruhájának maradékától. A nyolcadik kiküldte a munkásokat aratni az aszteroida felszínére - a két kísérletező megfigyelői buzgalmában majdnem áldozatul esett nekik.
Már nem féltek a harcosok kasztjától. Tudták, hogy egy dózis a hatodik pheromónából, és a tojások védelmére indulnak, épp úgy, ahogy a tojások felügyeletére készteti ugyanez a munkásokat. Mirny és Afriel előnyt húztak ebből, és biztosították saját kamrájukat, melyet kémiailag eltérített munkások ástak, és egy ugyanilyen módon szerzett légzárőr védett. Volt saját gombakertjük a levegő felfrissítésére, tele olyan gombával, melyet a legjobban szerettek, és egy munkással, melyet elbódítva tartottak, hogy megeméssze számukra az ételt. Az állandó zabálástól és a munka hiányától az állat teljesen megdagadt, és hatalmas fürtként lógott az egyik falról.
Afriel fáradt volt. Már jó ideje nem aludt, hogy mióta, azt nem tudta. Biológiai ritmusa nem alkalmazkodott olyan jól, mint Mirnyé; hajlamossá vált a depresszióra és az ingerlékenységre, melyet nagy erőfeszítéssel nyomott el.
- Most már jönni fognak a Befektetők - mondogatta. - Hamarosan jönni fognak.
Mirny ilyenkor megvonta a vállát.
- A Befektetők - felelte, és a vízi ugróvillás rovarok nyelvén folytatta valami megjegyzéssel, amit a férfi nem értett. Nyelvi képzettsége ellenére Afriel sosem érte utol a nőt a recsegő zsargon használatában. Ez a képzettség szinte terhet jelentett a számára; a rovarnyelv annyira kezdetleges és keverék volt, hogy még a szabályok, a rendszer is hiányzott belőle. Ahhoz eleget tudott, hogy egyszerű parancsokat adjon, és a harcosok részleges ellenőrzése révén megvolt a hatalma is ahhoz, hogy a végrehajtást biztosítsa. Ezek a vízi rovarok féltek tőle, és a két ifjonc, amiket Mirny megszelídített, hatalmas, kövér zsarnokká nőtte ki magát - szabadon terrorizálták idősebb társaikat. Afriel túlságosan elfoglalt volt ahhoz, hogy komolyan tanulmányozza őket vagy a többi szimbiótát. Túl sok gyakorlati ügyet kellett vinnie.
- Ha túl hamar jönnek, nem fogom tudni befejezni a legutolsó tanulmányomat - jelentette ki angolul Mirny.
Afriel levette infravörös szemüvegét, és szorosan a nyaka köré csomózta a rajta levő zsineggel.
- Van egy határ, Galina - mondta ásítva. - Csak bizonyos mennyiségű adatot tudsz memorizálni felszerelés nélkül. Nyugodtan várnunk kell, amíg vissza tudunk jutni. Remélem, a Befektetők nem döbbennek meg, mikor meglátnak. Egy vagyont vesztettem el ezekkel a ruhákkal.
- Annyira nem érdekes az egész, mióta az új párosodó raj kirepült. És be kellett szüntetnünk a kísérleteket, hogy fölmelegedjen az ered. Ha nem lennének újszülöttek a szárnyas kamrában, halálra unnám magamat. - Két kézzel simította ki arcából zsíros haját. - Elalszol?
- Igen, ha tudok.
- Nem jössz velem? Nem győzöm mondani, hogy ez az új tenyészet fontos. Azt hiszem, új kaszt. Határozottan nem szárnyasok. A szemük olyan, de a falba kapaszkodnak.
- Akkor valószínűleg egyáltalán nem a Raj tagjai - jegyezte meg Afriel fáradtan. - Valószínűleg egy parazita faj, szárnyasutánzat. Menj, és nézd meg őket, ha akarod. Itt várok rád.
Hallotta, hogy elmegy. Szemüveg nélkül sem volt teljes a sötétség; nagyon sápadt fény áradt a feje fölött mindenütt növő gombákból. A felpuffadt munkás lassan mozgott a falon, különböző emésztési hangokat hallatva. Afriel elaludt.
Mikor felébredt, Mirny még nem tért vissza. Először elment megnézni az eredeti légzáras alagutat, ahol a Befektetők otthagyták. Nem volt alapja - a Befektetők mindig tartották magukat a szerződésekhez -, de attól félt, hogy megérkeznek valamikor, türelmetlenné válnak, és nélküle távoznak. Természetesen várniuk kell. Mirny le tudja őket foglalni arra a rövid időre, amíg ő elmegy lopni egy fejlődő tojást az élő sejtjeiből. Minél frissebb, annál jobb.
Később evett. Gombát rágcsált az egyik külső kamrában, mikor Mirny két szelídített rovarja megtalálta őt.
- Mit akartok? - kérdezte tőlük a nyelvükön.
- Élelemadó nem jó - nyüszítette a nagyobbik, mellső lábaival értelem nélkül hadonászva. - Nem dolgozni, nem aludni.
- Nem mozogni - tette hozzá a másik. Aztán reménykedve: - Most megenni?
Afriel adott nekik némi élelmet a magáéból. Megették, láthatóan inkább csak megszokásból, mint valódi éhségből, s ez riasztotta a férfit.
- Vigyetek hozzá.
A két állat előreindult; ő könnyedén követte őket, ügyesen lavírozva a munkások tömegében. Több mérföldön keresztül vezették őt a hálózaton át a szárnyasok kamrájáig. Ott zavarodottan megálltak.
- Elment - mondta a nagyobbik.
A kamra üres volt. Afriel sohasem látta üresen ezelőtt; nagyon szokatlan volt a Rajon ekkora kihasználatlan teret látni. Megrettent.
- Kövessétek az élelemadót. Kövessétek a szagot.
A rovarok kelletlenül szaglásztak az egyik fal mentén; tudták, hogy a férfinak nincs élelme, és vonakodtak azonnali jutalom nélkül bármit is csinálni. Végül egyikük megérezte a szagot, vagy úgy tett, és követte, keresztül a mennyezeten, egy alagút szájáig.
Afriel alig látott valamit az elhagyott kamrában; nem volt elég infravörös hő. Felfelé rúgta magát az állatok után.
Hallotta egy harcos bömbölését, és az egyik rovar elfulladó vinnyogását. Maga az állat az alagút szája felől repült visszafelé, szétnyílt fejéből csomós folyadék ömlött. A nagy test forgott a levegőben, míg ernyedten neki nem ütközött a szemközti falnak. Már halott volt.
A másik rovar visítva, rémülten menekült. Afriel az alagút szélén landolt, lába behajlott, ahogy lecsillapította a mozgást. Érezte a harcos dühének fanyar bűzét; olyan nagy adag pheromont, hogy még az emberi orr számára is kellemetlen volt. Perceken vagy másodperceken belül harcosok tucatjai gyűlnek ide. A feldühödött egyed mögül hallatszott, hogy harcosok és alagutasok sziklákat görgetnek.
Egy mérges harcost talán meg tud fékezni, de kettőt vagy húszat sohase. A fülkefaltól elrugaszkodva menekült az egyik kijáraton át.
Kereste a másik rovart - biztos volt benne, hogy felismeri, hiszen annyival nagyobb a többieknél -, de nem találta meg. Ha el akart előle rejtőzni, jó szaglása segítségével ezt könnyen megtehette.
Mirny nem tért vissza. Számolatlanul múltak az órák. Újra aludt, újra elment a szárnyasok fülkéjéhez; őrizték. Harcosok, akiket nem érdekelt az élelem, és elővillantották csipkézett méregfogukat, ha közeledett feléjük. Készek voltak széttépni őt; az agresszív pheromon bűze úgy vette körül őket, mint valami felhő.
Semmiféle szimbiótát nem vett észre a harcosok testén. Volt egy faj, hatalmas kullancsféle, amely csak a harcosok testére tapadt rá, de most azokat sem lehetett látni.
Visszatért a fülkéjébe, várni és gondolkodni. Mirny teste nem volt a hulladékgödrökben. Természetesen lehetséges, hogy valami megette. Vonja ki a maradék pheromónákat az eréből, és próbáljon betörni a szárnyasok kamrájába? Gyanította, hogy Mirny vagy az, ami megmaradt belőle, valahol az alagútban található, ahol a rovart meggyilkolták. Egyedül sosem járt ott. Ezernyi alagutat nem fedezett fel.
Úgy érezte, hogy a határozatlanság és a félelem megbénítja. Ha nyugodt lenne, ha nem csinálna semmit, akkor a Befektetők bármelyik pillanatban megérkezhetnek. Amit csak akar, azt mondhatná Mirny haláláról a Gyűrű Tanácsának; ha a géneket viszi, senki sem lesz szőrszálhasogató. Nem szerette őt - tisztelte, de nem annyira, hogy feladja érte az életét vagy pártjának vállalkozását. Hosszú ideje nem gondolt már a Gyűrű Tanácsára, és ez a felfedezés kijózanította. Meg kéne magyaráznia a döntését…
Akkor is az ábrándjaiba merült, mikor meghallotta a levegő surrogását, ahogy élő légzárja leeresztette magát. Három harcos jött érte. Nem volt düh bennük. Lassan és óvatosan mozogtak. Afriel jobban ismerte őket, semhogy megpróbált volna ellenállni. Egyikük finoman megragadta masszív állkapcsával, és elindult vele.
A szárnyasok kamrájához, az őrzött alagútba vitték. A végén egy új, nagy kamrát vájtak ki. Szinte csordultig volt töltve fekete foltos fehér húsmasszával. A lágy, foltos tömeg közepén egy száj és két nedvesen fénylő szem, kocsányon. Fölötte, a megvastagodott részből vonagló, hosszú csápok nyúltak ki csövekként. A csápok rózsaszínű, húsos, dugószerű csomókban végződtek.
Az egyik csáp Mirny koponyáján szúródott át. A nő teste a levegőben lógott, ernyedten, mint a viasz. A szeme nyitva volt, de ürességet fejezett ki.
Egy másik csáp egy mutáns fejébe hatolt bele. Az állat még mindig lárvaszerűen sápadt volt. Összezsugorodott és deformálódott a teste, szája az emberéhez hasonlított. Nyelvként sötétlett benne valami húsdarab, és a fehér szájszélek mögött emberi szemek. A mutánsnak nem volt szeme.
Mirny hangján beszélt:
- Afriel doktor kapitány…
- Galina…
- Nincs ilyen nevem. Rajként szólíthatsz.
Afriel hányt. A központi massza óriási fej volt. Az agy majdnem betöltötte a termet.
A lény udvariasan várt, míg Afriel befejezte.
- Újra felébresztve találtam magamat - szólalt meg álmatagon. - Örömmel tapasztaltam, hogy nem súlyos vészhelyzettel állok szemben. Hanem olyan fenyegetéssel, melynek megoldása már-már rutinszerű. - Kissé habozott. Mirny teste enyhén mozgott a levegőben, légzése az emberihez hasonlítva túl szabályosnak tűnt. A szemek nyitódtak és csukódtak. - Egy újabb fiatal faj.
- Mi vagy te?
- Én vagyok a Raj. Vagyis hogy egy a kasztjai közül. Eszköz vagyok, egyfajta alkalmazása a Raj képességeinek. Az Én specialitásom az intelligencia. Ritkán van rám szükség. Jó, hogy most újra ez a helyzet.
- Egész idő alatt itt voltál? Miért nem üdvözöltél minket? Foglalkoztunk volna veled. Nem akartunk kárt okozni.
A nedves száj a dugó végén nevetésszerű hangot adott ki.
- Mint te magad, én is kedvelem az iróniát. Csinos kis csapdában találtad magad, doktor kapitány. Azt akartátok, hogy a Raj dolgozzon értetek és a fajtátokért. Tenyészteni akartatok minket, tanulmányozni és kihasználni. Kiváló terv, csak mi már sokkal előbb rátaláltunk, mielőtt a ti fajotok kifejlesztette.
Afriel eszeveszetten, pánikba esve kereste a megoldást.
- Intelligens lény vagy. Nincs okunk arra, hogy kárt okozzunk egymásnak. Beszéljük meg. Mi segíteni tudunk neked.
- Igen - értett egyet a Raj. - Segíteni fogtok. A társad memóriájából kiolvastam, hogy egyikét éljük azon kényelmetlen időszakoknak, amikor a galaktikus intelligencia eléggé fejlett. Az intelligencia nagyon terhes. Mindenféle bajt okoz nekünk.
- Hogy érted ezt?
- Fiatal faj a tied, és sok mindent felhalmozott az esze segítségével. Mint ahogy ez általános, azt nem ismertétek fel, hogy a intelligencia nem túlélési jegy.
Afriel izzadságot törölt le az arcáról.
- Jól elboldogulunk. Mi jöttünk hozzátok, és békésen. Ti nem jöttetek hozzánk.
- Pontosan erre célzok - mondta Raj udvariasan. - Ez a kényszer a terjeszkedésre, a felfedezésre, a fejlődésre, ez fog a kihalásotokra vezetni. Naívan feltételezitek, hogy a végtelenségig ki tudjátok elégíteni kíváncsiságotokat. Régi történet ez, mely számtalan fajjal lejátszódott már előttetek. Ezer éven belül - talán egy kicsit később - el fogtok tűnni.
- Úgy érted, hogy megsemmisítetek minket? Figyelmeztetlek, hogy nem lesz könnyű dolgotok…
- Megint nem érted a lényeget. A tudás hatalom! Feltételezed, hogy a ti törékeny kis formátok - ez a primitív láb, a nevetséges kéz, a csekélyke, alig barázdált agyvelő - tartalmazni tudja mindezt a hatalmat? Természetesen nem! Fajotok máris kezd részeire hullani szakértelmetek hatására. Az eredeti emberi forma kezd elavulttá válni. Megváltoztattátok saját génjeiteket, és te, doktor kapitány durva kísérlet voltál. Száz éven belül Neandervölgyi leszel. Ezer év múlva még csak az emléketek sem marad fenn. Fajotok ugyanazt az utat fogja bejárni, mint megannyi más.
- És milyen ez az út?
- Nem tudom. - A dolog a Raj karjának a végén elfojtott hangot adott ki. - Kikerültek a látókörömből. Mindannyian felfedeztek valamit, tanultak valamit, ami arra késztette őket, hogy túllépjenek az értelmen. Lehet, hogy a létezést is túllépték. Akárhogy van, sehol sem érzem a jelenlétüket. Úgy tűnik, nem tesznek semmit, nem avatkoznak bele semmibe; minden szép szándék és cél ellenére halottnak látszanak. Elsüllyedtek. Lehet, hogy istenekké váltak, lehet, hogy szellemekké. Bármelyik történt is, nem kívánok csatlakozni hozzájuk.
- Tehát akkor… tehát akkor ti…
- Az intelligencia nagyon kétélű fegyver, kapitány doktor. Csak egy pontig használható. Összeütközik az élet ügyével. Élet és intelligencia nem vegyülnek jól. Egyáltalán nem kapcsolódnak olyan szorosan össze, ahogy gyerekesen feltételezitek.
- De hiszen te… te racionális lény vagy…
- Eszköz vagyok, ahogy mondtam. - A mutáns készülék a kar végén sóhajszerű hangot adott ki magából. - Mikor elkezdtétek a pheromonális kísérleteket, a kémiai egyensúly megbomlása nyilvánvalóvá lett a Királynő számára. Elindított bizonyos kémiai mintákat a testén belül, és én újraszülettem. A kémiai szabotázs olyan probléma, mellyel legjobb, ha az intelligencia foglalkozik. Ahogy látod, én egy sokszoros agy vagyok, amelyik százszor intelligensebb, mint bármelyik fiatal faj. Három napon belül teljesen kifejlődött a tudatom. Öt napon belül megfejtettem ezeket a jeleket a testemen. Ezek fajom genetikailag kódolt történetét tartalmazzák… Öt nap és két órán belül felismertem a fennálló problémát, és rájöttem, mit kell tenni. És most teszem. Hat napja születtem.
- Mit szándékozol csinálni?
- A te fajod nagyon életerős. Úgy számítom, ötszáz év múlva itt lesz, hogy kihívjon minket. Talán sokkal korábban. Szükséges alaposan tanulmányozni egy ilyen riválist. Felajánlom a lehetőséget, hogy örökre csatlakozz a közösségünkhöz.
- Hogy érted ezt?
- Meghívlak, hogy legyél szimbióta. Van itt egy nő és egy férfi, akiknek a génjeit megváltoztatták, és így hibátlanok. Tökéletes tenyészpárt alkotnak. Sok nehézségtől ment ez meg engem a kiónozás területén.
- Azt gondolod, hogy elárulom az emberiséget, és egy téged szolgáló rabszolgafaj elindítója leszek?
- Egyszerű a választásod, doktor kapitány. Intelligens, élő lény maradsz, vagy agy nélküli bábbá válsz, mint a partnered. Idegrendszerének minden funkcióját átvettem; ezt veled is meg tudom csinálni.
- Megölhetem magam.
- Ez problémát jelenthet, mert akkor ki kéne fejlesztenem egy klónozási technológiát. És bár erre képes vagyok, fájdalmat okoz nekem. Genetikus termék vagyok: a hibás működést kizáró biztonsági egységek vannak bennem, melyek megakadályozzák, hogy a saját használatomra átvegyem a Fészket. Ez azt jelentené, hogy a fejlődésnek ugyanabba a csapdájába estünk, mint a többi faj. Ugyanilyen oknál fogva, élettartamom korlátozott. Csak ezer évig fogok élni, míg a te fajod rövid energiahulláma el nem apad, és vissza nem áll a béke.
- Csak ezer évig? - Afriel keserűen felnevetett. - És aztán mi lesz? Feltételezem, hogy megölöd a leszármazottaimat, hiszen nincs többé rájuk szükségetek.
- Nem. Egyet sem öltünk meg a tizenöt faj közül, melyet átvettünk, hogy a védekezés miatt tanulmányozzuk. Nem volt szükséges. Nézd csak azt a kis szemetest, mely a fejed körül repdes. Ötszázmillió évvel ezelőtt az ősei megrázták a galaxist. Mikor megtámadtak minket, kieresztettük rájuk a saját fajukat. A mi oldalunkon levőket természetesen megváltoztattuk, úgyhogy okosabbak, keményebbek voltak, és persze teljesen lojálisak hozzánk. A mi Fészkünk jelentette számukra az egyetlen világot, melyet ismertek, és olyan vitézül, olyan találékonyan küzdöttek, hogy erre mi sosem lettünk volna képesek. Érkezzen csak meg a te fajod is, velük természetesen ugyanezt tesszük.
- Mi, emberek különbözőek vagyunk.
- Nyilvánvaló.
- Ezer év itt minket nem fog megváltoztatni. Te meghalsz, és a leszármazottaink átveszik a hatalmat a Fészekben. Néhány generáció múlva mi fogjuk irányítani a dolgokat, hiába vagy itt. A sötétség nem hátráltat minket.
- Persze hogy nem, itt nincs szükségetek szemre. Semmire sincs szükségetek.
- Életben hagysz? Hogy megtanítsak nekik bármit, amit akarok?
- Természetesen, kapitány doktor. Szívességet teszünk nektek minden tekintetben. Ezer év múlva az itteni leszármazottaid lesznek az emberiség egyetlen leszármazottai. Nagylelkűek vagyunk a halhatatlanságunkkal; elvállaljuk, hogy megőrizünk benneteket.
- Tévedsz, Raj. Tévedsz az intelligenciával kapcsolatban, tévedsz minden mással kapcsolatban. A többi faj talán valóban elkorcsosul, mi, emberek azonban különbözőek vagyunk.
- Természetesen. Tehát megteszed?
- Igen, elfogadom a kihívásodat. És le foglak győzni.
- Nagyszerű. Mikor a Befektetők visszatérnek, a rovarok azt mondják nekik, hogy megöltek téged, és hogy soha többé ne térjenek vissza. Nem fognak visszatérni. Az emberek lesznek a következő látogatók.
- És ha én nem győzök, akkor majd ők.
- Talán. - Újra sóhajtott. - Örülök, hogy nem kellett elnyelnem téged. Hiányzott volna ez a beszélgetés.
Morvay Nagy Péter fordítása