Brian M. Stableford: A mérnök és az ítéletvégrehajtó
- Az életem - mondta a mérnök. - Az enyém. Nem képes megérteni?
- De, megértem - mondta nyugodtan az ítéletvégrehajtó.
- Én teremtettem - erősködött a kis ember, és szemüvege mögött nyugtalanul megrebbent a szeme. - Én csináltam saját kezemmel. Persze, nem minden az én találmányom. Az eredeti terv s az elmélet, amely lehetővé tette a terv kidolgozását, mások érdeme. De én csináltam meg. Én kapcsoltam össze a géneket, én formáltam meg a kromoszómákat, én raktam össze az alapsejtet. Az igazi munkát én végeztem. Rááldoztam az időmet, töprengtem, döntöttem. A többiek játszottak az ötlettel, de valójában én építettem fel életrendszerüket. Én valósítottam meg az álmot. De maga úgysem érti, mit érzek.
- De értem - ismételte a robot. Vörös szeme egyenletesen világított négyszögletes fejében. Valóban értette.
- Nézzen oda - mondta a kis ember, és a nagy, homorú ablak felé intett, amely elfoglalta a szoba egyik falát. - Nézzen oda, és merje azt mondani, hogy nem ér meg mindent. Ne felejtse el, hogy az enyém. Mindez abból fejlődött ki, amit én építettem. Minden azokból a sejtekből nőtt ki, amiket én hoztam létre. Most már természetesen a saját útját járja. Évek óta. De én indítottam el ezen az úton.
A mérnök és a robot átbámultak az üvegen. Az ablak alatt ott volt a Lamarck aszteroida üreges belseje. Messziről olyan volt a Lamarck, mint bármelyik másik aszteroida. A felszínén kráterek nyoma, nagy kövek és vastag porréteg. De a belseje szigetelt üreg, benne a földihez hasonló, gondosan ellenőrzött mesterséges környezet. Volt itt levegő, víz (amit a Földről szállítottak ide). A fényt a felszínen elhelyezett nagyteljesítményű napelemek biztosították.
A megvilágítás halvány volt és gyöngyházfényű. Erősödött, majd gyengült, ahogy a kis bolygó a tengelyén forgott. De ebben a pillanatban fényesen, tisztán világított - éppen dél volt a Lamarck belsejében.
Nagy erdő, egy a pókháló ezüstös, csillámló szálaihoz hasonló anyagból szőtt erdő szélét lehetett látni. Minden olyan vékony, könnyű és áttetsző volt, hogy úgy tűnt, messzire el lehet látni, pedig a megfigyelőablaktól mintegy százméternyire már elmosódott a látóhatár.
Az ezüstös szövedék félig eltakart más, különböző színű és fajú képződményeket. Voltak vörösek, a tengeri szellőrózsához hasonlóak, ezek úgy mozgatták lassú tánchoz hasonló ritmusban csápjaikat, mintha túlságosan apró, az emberi szem számára láthatatlan zsákmányra vadásznának. Voltak halvány, citromsárga, de sötétebb színekkel pettyezett gömbök, felaggatva az ezüstös szálakból összerótt vázakra. Voltak hosszú tüskék, egyenesek, mint a nádszál, különböző színűek, amelyek mértani szabványossággal, de véletlenszerű elrendezésben nőttek.
Voltak mozgó dolgok is - a levegőben lebegő pitypangpehelyszerű és a trópusi halakhoz hasonló aprócska lények, amelyek együtt úszkáltak, a levegő hatalmas tartályában semmi sem mászott, semmi sem járt. Minden, ami mozgott, repült vagy úszott. Az aszteroida kérge olyan vékony volt, hogy az üregben szinte nem volt gravitáció. Nem volt fenn és lenn, csak a felszín volt és a fény.
- Az egész rendszer valahol a közösség, a szervezet és a sejt között helyezkedik el mondta a mérnök. - Mindegyik tulajdonságai megtalálhatók benne. Az a mód, ahogy a szaporodás ebben a rendszerben végbemegy, olyan sajátos, hogy lehetetlen a földi szerves anyagokra használt kifejezésekkel pontosan leirni. A rendszer teljesen zárt. Csak a fény jön kintről, ez szolgáltatja az energiát, amely működésben tartja. A vizet, a levegőt, az ásványokat recirtentáltatjuk. Most sincs benne több szerves anyag, mint kezdetben. Ahogy a rendszer finomodik, fejlődik, mindent újra és újra felhasználunk. Növekszik, változik, napról napra megújul. Úgy terveztük, hogy rémisztő sebességgel fejlődjék, műfajában is változzék. Az alkotó elemek felhasználásának ciklusa nem is kör, hanem spirál alakú. Soha semmi nem tér vissza eredeti állapotába. Minden új generáció új faj is, semmi sem reprodukálja önmagát. Amit én itt létrehoztam, az már a fejlődés magasabb foka - fejlődés, amit nem a természetes kiválasztódás okoz. Az én rendszerem az igazi lamarcki fejlődést képviseli. Ez az élet jobb, mint az, amelyik á földön csírázott ki. Hát nem látja, miért olyan fontos, miért olyan csodálatost?
- Igen - mondta a robot.
- Ez a legnagyszerűbb dolog, amit valaha is csináltunk - folytatta álmodozva a kis ember. - Ez a legnagyobb teljesítményünk. És én építettem. Az enyém.
- Tudom - mondta az ítéletvégrehajtó közönyösen.
- Nem, nem tudja - mondta a kis ember. - Honnan is tudná? Hiszen fémből van. Hideg, kemény fémből. Nem szaporodik a magafajta, nem fejlődik. Mit tud maga az életrendszerekről? Maga nem értheti meg, mi az élni, változni, álmodozni és építeni. Hogyan állíthatja, hogy érti, miről beszéltem?
- Igyekszem megérteni.
- Azért jött, hogy elpusztítsa mindezt! Azért jött, hogy a Lamarckot a Napba hullassa, hogy hamuvá égesse az én világomat és az életemet is. Azért küldték, hogy gyilkoljon. Hogy állíthatja egy gyilkos, hogy érti, mi az élet? Az élet szent.
- Nem én vagyok a gyilkos - mondta a robot nyugodtan. - Azok az emberek küldtek ide, akik a határozatot hozták. Igazi, élő emberek. Ők biztos mindent értettek, mégis így határoztak. A fém nem határoz. A fém nem gyilkol. Csak jöttem, hogy megtegyem, amit parancsoltak.
- Azt nem parancsolhatják, hogy öljön meg engem - mondta a szemüveges ember, mély, ingerült hangon. - Nem kényszeríthetik arra, hogy megsemmisítse a munkámat. Nem hajíthatnak a Napba. A törvény tiltja a gyilkosságot. Robotok nem szeghetik meg a törvényt.
- A törvényt néha hatályon kívül kell helyezni - idézte a robot. - Az a vélemény alakult ki, hogy a Lamarck aszteroida létezése túlságosan veszélyes. Elhatározták, hogy az itt megkezdett veszélyes kísérleteket a legsürgősebben megszüntetik, hogy a legkisebb lehetőség se legyen a fertőzésre. Úgy vélik, hogy a Lamarck aszteroida léte veszélyezteti az életet a Földön, hogy fennáll annak a veszélye, hogy az aszteroida belsejéből olyan spórák szivárognak ki, amelyek képesek áthatolni az űrön. Azt is kimutatták, hogy ebben az esetben már semmiképp sem lehet megakadályozni azt, hogy a Lamarck életrendszere minden földi életet elpusztítson. Az a döntés született, hogy bármilyen kicsi is annak a valószínűsége, hogy ez megtörténik, az esetleges veszteség túlságosan nagy ahhoz, hogy a kockázatot vállalni lehessen. Ezért rendelték el, hogy a Lamarck aszteroidát a Napba kell vezérelni, és hogy a Földre nem kerülhet vissza semmi, ami bármilyen kapcsolatban állt ezzel az aszteroidával.
A kis ember valójában nem is figyelt rá. Ezt már az előbb is hallotta. Az ablakon át mereven bámulta az ezüst erdőt. Pislogó szeme sarkában kis könnycseppek gyülekeztek. Nem magát siratta, hanem az életet, amelyet a Lamarckon teremtett.
- De hát miért? - mondta panaszosan. - Az én életem csodálatos, gyönyörű. Többet jelent a tudománynak, mint bármi más, amit eddig csináltunk vagy feltaláltunk. Ki döntött így? Ki akarja ezt elpusztítani?
- Veszélyes - állította az ítéletvégrehajtó makacsul. - Meg kell semmisíteni.
- Titoktartást programoztak magába - mondta a mérnök. - Mert félnek. Még azt sem merik megmondani nekem, kik is ők. A becsületes, a felelősséget vállaló emberek nem viselkednek így. Nem tudósok küldték magát, hanem politikusok. Tulajdonképpen mitől félnek? Attól, hogy az életem képes lesz értelmet is kifejleszteni? Sőt értelmesebb lesz, minden szempontból kiválóbb, mint az ember? De hát ez ostobaság.
- Én semmit sem tudok a félelemről - mondta a robot. - Csak azt tudom, amit nekem mondtak, s azt is, hogy mi erről a maga véleménye. A tényeken azonban nem lehet változtatni. Fennáll annak a veszélye, hogy a Lamarck aszteroida megfertőzi a Földet. S ennek a fertőzésnek olyan rettenetesek lennének a következményei, hogy a lehetőség egy pillanattal sem létezhet tovább, mint ami elkerülhetetlen.
- Az én életem sohasem éri el a Földet.
- Úgy érzik, fennáll az a veszély, hogy az Arrhenius-spórák kifejlődnek.
- Arrhenius-spórák - fintorgott a kis ember. - Mit tudhatott Arrhenius? Már több száz éve halott. A feltevései ostobaságok. Az az elmélete, hogy életcsírák más bolygókon is elszaporodhatnak, naiv, nevetséges. Nincs bizonyíték ama, hogy ilyen életcsírák egyáltalán létezhetnek. Ha azok, akik magát ideküldték, az Arrhenius-spórákat használják fel ürügyül, akkor bolondok.
- A legkisebb kockázatot sem érdemes vállalni - erősködött a robot.
- De ha egyszer nincs veszély - hangoztatta a génsebész. - Üvegfal választ el bennünket az én életrendszeremtől. Évek óta dolgozom itt, de a benti élet még sohasem törte át ezt a falat. Hogy bekövetkezzék, amiről beszél, ahhoz át kell törni az aszteroida kérgét, meg kell tenni mintegy száznyolcvanmillió mérföldet az űrben, meg kell találni egy viszonylag kis világot, és ott meg kell honosodni. - A kis ember hangja hirtelen megerősödött és sebessé vált.
- Sajnálom - mondta a robot.
- Sajnálja! Hogy sajnálhatná? Hiszen maga nem él. Honnan tudhatná, mit jelent az élet, hogyan is érezhetne úgy, ahogy én?
- De élek - mondott ellent az ítéletvégrehajtó. - Éppúgy élek, mint maga, vagy ez a világ a maga ablakán túl.
- Mégsem érezhet bánatot - vágta oda a kis ember. - Fémből van. Nem értheti meg.
- Helytelen, hogy ilyen szenvedélyesen akarja bizonygatni, nem értem magát - mondta a robot, némi fémes szemrehányással hangjában. - Pontosan tudom, mi ez a maga életrendszere. Pontosan tudom, kicsoda maga. Pontosan tudom, mit érez.
- De maga nem érezheti ugyanazt.
- Nem.
- Akkor mégsem érti. - A kis ember megint elhallgatott, haragja megtört a robot szenvtelenségén.
- Pontosan értem, mit csinált és miért - mondta a robot türelmesen.
- Akkor azt is tudnia kell, hogy nincs semmiféle veszély - mondta a mérnök.
- Ha ez a maga életcsírája valaha is eljut a Földre, az egész bolygót elpusztítja. Nem önmagát reprodukálva szaporodik. Minden egyes szervezet páratlan a maga nemében, és két kromoszómát tartalmaz; az egyik meghatározza a szervezetet, a másik tartalmazza a víruskódokat. Ez a második kromoszóma passzív, amíg a szervezet meg nem öregszik, akkor átveszi az ellenőrzést az első kromoszóma proteinszintézise felett. Millió és millió vírusrészecske keletkezik, s a szervezet elpusztul a beleépített betegségtől. A vírusrészecskék felszabadulnak, és általánosan fertőzőkké lesznek. Minden proteint feldolgozó szervezet védtelen velük szemben. Amikor a fertőzés megtörtént, a szervezet-kromoszóma és a beteg kromoszómái egyesülnek, kölcsönösen alkalmazkodnak, és irányított módon fejlődnek. Az új kromoszóma ezután kikényszeríti a fertőzött szervezet átalakulását olyan lénnyé, amely először élősködő, de később önálló életet is kezdhet. Az új szervezet saját sejtjeiben hordozza a szunnyadó vírus-kromoszómákat. Ennek a rendszernek egyik legfontosabb jellemzője az a tény, hogy a vírus minden egyes élőlényt megfertőzhet, tekintet nélkül arra, hogy az része-e ennek a rendszernek. Nem lehetséges védekezni ellene. Így végső fokon minden élőlény minden további megjelenésében ennek a rendszernek lesz része. És ez az összeolvadás óhatatlanul a személyiség teljes elvesztését jelenti.
A kis ember bólintott.
- Tehát mindent tud - mondta elismerően: - Tudja, mi ez az új szervezet, és azt is, hogy hogy működik. S mindezt tudva képes azt mondani, hogy valami Frankensteinhez hasonló szörnyet hoztam létre, amely csak az alkalomra vár, hogy elpusztítson engem, hogy meghódítsa a Földet. Nem látja, milyen gyerekes és nevetséges ez?
- De létezik ilyen veszély - ismételte a robot makacsul.
- Képtelenség! Ez a fajta élet csak a Lamarck aszteroida belsejében létezhet. Nem juthat soha a kéreg külső részére. Ha ezt elérné, nem létezne többé. Még az olyan életképes rendszer, mint az enyém, sem élhet odakint víz és levegő nélkül. Erre csak a robotok képesek. Ami a rendszert illeti, a Lamarckról nincs menekülés.
- Ha igaz, amit jelentéseiben állított, a lamarcki csírák irányíthatók és tökéletesíthetők, hiba volna feltételezni, hogy a rendszer lehetőségei korlátozottak. Annak is van valószínűsége, hogy a rendszer utat talál a Lamarck külső részére, és kifejleszt olyan képességet, ami lehetővé teszi, hogy megtelepedjék más bolygón is.
- Az Arrhenius-spórák! - fújt a kis ember. - Hogyan? Azt mondja meg, hogyan? Hogyan juttathat egy zárt rendszer egy bolygó belsejéből csírákat a Földre a napszél ellenében? Még azok az idióták, akik magát ideküldték, bizonyára még azok is tisztában vannak azzal, hogy az Arrhenius-spóráknak kifele kell sodródniuk, el a Földtől, még abban az esetben is, ha lenne valamilyen elhanyagolhatóan kis lehetőség arra, hogy kitörjenek.
- A sodródás irányát lehetetlen meghatározni a naprendszerben - állította a robot kérlelhetetlenül.
- Bolondnak néz engem?
- Nem.
- Hát akkor mért utasít el mindent, amit mondok? A robotok rendszerint logikus lények. S a logika az én oldalamon van.
- Semmiféle logika nem mentheti már meg magát. A készüléket már elhelyezték, bekapcsolták. A Lamarck aszteroida úton van a Nap felé. A határozat ellen fellebbezésnek helye nincs.
- Fellebbezésnek helye nincs - fintorgott a sebész. - Fellebbezésnek helye nincs, mert nem mertek nekem is szót adni. Ezt a döntést nem az igazságosság diktálta, hanem a félelem.
- Valóban félnek - ismerte el a robot.
- Meg akar győzni arról, hogy ésszerű oka van ennek a halálos ítéletnek. Hideg, pontos kifejezésekkel beszél a valószínűségről, a veszélyről. Azért akar engem meggyőzni, hogy elrejtse a bűntudatot és az igazságot. Ha lehetséges, legyen becsületes. Mondja meg nekem az igazat - engem egy őrült, értelmetlen félelem ítélt halálra, a félelem egy olyan utálatos kísértettől, amely az én rendszeremből sohasem fejlődhet ki. Erről van szó, őrült, értelmetlen patologikus félelem valamitől, amit nem értenek, nem becsülnek kellően. A félelemből új félelem fakadhat, a félelem másokat is megfertőzhet. A félelem halálos ítéleteket okozhat. Azt mondják, az én fertőző vírusom eljuthat a Földre. Pedig máris ott van. A félelem mindent megfertőz és gyilkosságokat szül.
- A félelem természetes érzés.
- Természetes! - A kis ember szemüvege mögött felnézett a mennyezetre, és széttárta karját. - Milyen természet az, amelyik fél a természettől?
- Az emberi természet - mondta a robot mechanikus találékonysággal.
- És ez ítélt felettem - mondta az ember. - Az emberi természet. Nem az értelem, nem valóságos veszélyek. Emberi természet, emberi hiúság és emberi félelem. De valójában csak saját maguktól félnek.
- Emberek tervezték ezt a vírust. Biokémikusok, genetikusok gondolták ki. Sejtépítészek és sejtsebészek állították össze. Az egész rendszer az emberi képzelet, találékonyság, tudás terméke.
- Mire akar kilyukadni? Jobb lett volna, ha az ember nem szerez tudomást bizonyos dolgokról? A teremtés isten előjoga lenne?
- Nem - mondta az ítéletvégrehajtó. - Csak azt akarom mondani, az, hogy az ember meg tud tenni valamit, nem jelenti, hogy azt feltétlenül meg is kell tennie. Amit maga létrehozott, olyan potenciális veszély, hogy nem lehet eltűrni a létezését.
- Utasították, hogy ezt mondja nekem.
- Ezek az én saját szavaim - állította a robot. - Azt teszem, amit mondanak nekem. Azt mondom, amire tanítottak. De hiszek benne. Fémből vagyok, de azért élek. Hiszek magamban. Tudom, mit csinálok.
- Ez halált jelent magának is.
- Elfogadom, mert elkerülhetetlen.
- S akkor nekem is el kell fogadnom? Maga robot. A maga számára nincs az életnek olyan értéke, mint az én számomra. Beprogramozták a halálra. Akármit gondol is a fémből készült agya, maga mégsem ember. Nem fogadhatja el az emberi értékeket. Csak gép.
- Igen - mondta a robot higgadtan. - Gép vagyok.
A kis ember átnézett az üvegfalon, s megpróbálta visszafojtani a hányingert, a csalódottság érzését - és a félelmet.
- Nemcsak rólam van itt szó - mondta. - Ez itt az én életem. Mindaz, amit alkottam, mindaz, amiben hiszek. Nem akarok meghalni, de azt sem akarom, hogy ez itt meghaljon. Fontos nekem. Én alkottam. Ez az, amit maga talán nem ért meg.
- Ha így gondolja - adta meg magát fáradtan a robot.
- De én magam sem értem - vallotta be a kis ember.
- Nem - mondta a robot. - Nem is értheti. Nem a tudományt tekinti, hanem a gyermeket.
A férfi megsértődött.
- Milyen jogon ítélkezik felettem? Micsoda maga, hogy ítélkezik felettem. Hogy mondhat egy fémszerkezet ilyen dolgokat? És mi a különbség? A tudományom az én szülöttem. Az, hogy szeretem, amit teremtettem, hatálytalanítja véleményemet? El kell vetni az érveimet, mert személyesen érdekelt vagyok a dologban?
- Az érvei semmit sem számítanak. A vitának már vége.
- És meghozták az ítéletet. De ki képviselt engem? Ki terjesztette elő az érveimet, az álláspontomat?
- Ismertették - mondta a robot kimérten.
- És elvetették. Semmibe vették.
- Határoztak. Minden tényt mérlegeltek. A cselekvés minden lehetséges módját tanulmányozták. De nem szabad kockáztatni. A Lamarck aszteroidát és mindent, ami kapcsolatba került vele, meg kell semmisíteni. A fertőzés veszélyét meg kell szüntetni.
- Őrültek cselekszenek így - mondta a kis ember tartózkodóan. - Nem lehet ilyen hatalmas az indokolatlan félelem. Hiszen még azzal sem elégszenek meg, hogy elvegyék az életemet. Engem is meg akarnak ölni. Gyilkolni is akarnak, nemcsak rombolni. Ez azt jelenti, hogy tőlem félnek, attól, amit mondhatok. Milyen erőtlenek lehetnek az érveik, ha nem mertek lehetőséget adni, hogy én is hallassam a hangomat.
- A spóráktól félnek - mondta a robot. - Maga közeli, személyes kapcsolatba került ezzel az egész rendszerrel. Ha megengedték volna, hogy visszatérjen a Földre, ők maguk idézték volna fel a fertőzés veszélyét, amelyet el akarnak kerülni.
- Biztos ebben? Elhiszi ezt? Azt miért nem vallották be, hogy a tudásom az, ami igazán veszélyes a számukra. Nem lett volna sokkal diplomatikusabb, ha baleset a halálom? Vagy épp ezt fogják mondani? - tette hozzá aztán, ahogy fejében felvillant ez a gondolat.
- Mi a különbség? - kérdezte a robot.
- Ki küldte ide magát? - kérdezte a kis ember, noha tudván tudta, hogy az ítéletvégrehajtó nem fog válaszolni. - Hogy kezdődött ez a riadalom?
- Miféle riadalom? - a robot kitért a válasz elől.
- Hát ez a pánik. Ki hintette el a félelmet, amely e mögött a határozat mögött van? Nem magától keletkezett, az biztos. Jelentős emberek agyában nem keletkezik magától ilyen félelem. Valaki odaplántálta. Valaki elindította ezt a hadjáratot. Valakinek ürügyre volt szüksége. Ez nyilvánvaló. Nem vágyok olyan ostoba, hogy azt gondoljam, engem gyűlöl, valaki ennyire, vagy hogy egy őrült valóban ennyire fél a fertőzés veszélyétől. Valakinek szüksége volt erre az elméletre. Valaki fel akarta használni ezt a félelmet, hogy egy propagandahadjárat révén az élre kerüljön. A politikusok dolgozták ki ezt a torz érvelést. Politikusok fogadtatták meg magával, hogy nem fog beszélni. A politikusok használják fegyverként a félelmet. Erről van szó, nem?
- Nem tudom.
- De én igen. A félelem nem keletkezik magától ilyen kifinomult formában. El kell terjeszteni, mint a vírusokat. Táplálni, terjeszteni kell. Ez a politikusok módszere. Ültetni kell, gondozni, adni-venni.
- Ostobaságokat beszél - mondta a robot értelmesen.
- Mondja, hogy nem értem - ajánlotta a kis ember, és nevetett. A robot azonban nem nevetett.
- Nincs értelme annak – mondta a robot -, hogy megpróbáljon engem meggyőzni. Nincs értelme, hogy megcáfolja az érveimet, hiszen a döntés már megszületett. Az ítéletet már végre is hajtották.
A kis ember az üvegfaltól elsétált az ajtó felé.
- Akármit tesz is, nem használ - mondta a robot. - Ha akarja, csak vegye elő a fegyverét az íróasztalából. Semmit sem tehet. A szerkezetet elhelyezték és bekapcsolták, még mielőtt én ideérkeztem volna. A Lamarck már halott.
A kis ember megállt, és megfordította a fejét.
- Nem a fegyveremért indultam - mondta. A robot nem tudott mosolyogni.
- Hát akkor rajta - mondta. - Csináljon csak, amit akar.
A kis ember elhagyta a helyiséget, és a robot vörös szemét az üvegfal felé fordította. Csendesen gondolkozott, az ezüsterdőt figyelte. Az ezüstös szövedékben, amely egyetlen szervezetet alkotott, és e szövedék mögött voltak más szervezetek és szervezetrészecskék is. De a robot nem ezt nézte. Ez nem érdekelte.
A Lamarck aszteroida veszteni kezdett kozmikus sebességéből, és hosszú, spirális pályán indult a Nap felé.
A kis ember mindkét kezével fogta a pisztolyt. Apró, finom keze volt és vékony karja. A pisztoly nehéz volt.
- Mire készül tulajdonképpen? - kérdezte a robot csendesen.
A kis ember drótkeretes szemüvegén keresztül a kezében tartott szokatlan tárgyra nézett.
- Nem segít magán, ha lelő azzal a fegyverrel - mondta a robot.
- Mit érdekli magát, lelövöm-e vagy sem - kérdezte a kis ember. Hangja éles volt és szenvedélyes. - Fémből van. Nem tudja, mi az élet. Öl, de valójában nem is tudja, mit csinál.
- Tudom, mit jelent az: élni - monda a robot.
- Maga csak létezik - vicsorgott a mérnök -, de azt nem tudja, mit jelent az emberi élet. Nem tudja, az mit jelent nekem, a tudománynak - és a falban elhelyezett ablak felé intett. - Maga csak ölni akar. Megölni az életet, megölni a tudást és a tudományt. Mert fél tőle.
- Ezt már megtárgyaltuk.
- Mi mást tehetnénk? Mit tehetnénk, mint beszélünk, amíg a Lamarck belehull a Napba, hogy ott maga és én hamuvá égjünk? Maga mit akar tenni tulajdonképpen?
- Felesleges ezen vitázni.
- Minden felesleges. Elítéltek. Akármit is csinálok, felesleges időpazarlás. Én már halott ember vagyok, maga halott robot. De maga nem törődik ezzel.
Az ítéletvégrehajtó néma maradt.
A kis ember felemelte a fegyvert, s megcélozta a robot egyik vörös szemét. Az ember és a robot néhány pillanatig egymásra meredtek. A robot látta, mint húzzák meg a vékony, bizonytalan ujjak a ravaszt.
A pisztolyt tartó kezek megrándultak, amikor a pisztoly a lövés után visszarúgott, és meglökte a mérnököt. Hangos dörrenés hallatszott. A lövedék lepattant a fémborításról, rá az ablakra, de az üveg nem tört be.
- Ennek nincs semmi értelme - mondta a robot lágyan. Amikor a fegyver eldördült, nyugalma különös módon szomorúsággá változott.
A kis ember újra tüzelt, s miközben igyekezett a fegyvert szilárdan tartani, szeme s szája körül összehúzódtak az izmok. A golyó kis vörös szilánkokká zúzta a robot elektronikus szemét. A fémember nyögött egyet, és hátraesett. A kétszeresen összekapcsolt térdbe beépített egyensúlyozó szerkezet képessé tette a robotot, hogy egy pillanatig ellenálljon az ütésnek, és nehézkes térdelőállásban maradjon, de aztán a nyögés éles zihálássá változott, és a tudós összerezzent, amikor látta, hogy a robot teljes hosszúságában a földre zuhan.
A halott robot még egyszer gúnyosan felnevetett, de ezt a megzavart hangképzőszervek már csak durva recsegésként közvetítették. A mérnök az alaktalan fémkupacra bámult. Ez már nem egy emberi alak idétlen utánzata volt, csak fém. Élettelen fém.
A kis ember lassan odament a nagy ablakhoz. Csípőből tüzelt, vadnyugati módra. A golyó visszapattant az ablakról, és átütötte a combját. Elsápadt, és nyöszörgött, de nem esett el. Még háromszor tüzelt, és harmadszorra megrepedt az üveg. De az üvegfalon még mindig nem volt nyílás.
A mérnök érezte, hogy könnyek szivárognak a szeme sarkából, lábán pedig végigcsorog a vér. Újra meg újra belevágta a pisztoly markolatát az üvegbe. A repedés növekedett, az üveg végül is megadta magát, s darabokra tört.
A rést már könnyű volt megnagyobbítani. A mérnök átengedte magát a laboratóriumban mesterségesen létrehozott gravitációs erőnek, amely a földre húzta, s miközben sérült lábát pihentette, a nyílás alsó részén letördelte az üvegszilánkokat, s ezzel megfelelő nagyságú átjárót hozott létre.
Ezen aztán kimászott az életrendszerébe. Amikor kiért oda, ahol már nem hatott rá a gravitációs erő, megszűnt a fájdalom a lábában, s egész testét valami felpezsdítő frissesség járta át.
Beszívta a levegőt, s azt képzelte, hogy az tisztább, frissebb, mint az a steril, hideg levegő, amit eddigi tartózkodási helyén, a Lamarckon belélegzett. Semmit sem érzett, de tudta, hogy a levegővel, ami a tüdejébe kerül, s a lábán lévő seben keresztül a vírusok behatolnak a szervezetébe.
Megpróbált elkúszni az ablaktól, hogy mennél messzebb kerüljön a meggyilkolt robottól, s úgy találta, hogy igen kis erőfeszítéssel igen gyorsan tud mozogni. Itt épp csak annyi gravitáció volt, hogy mozgás közben nem sértette meg magát. A mérnök messze maga mögött hagyta az ablakot, mert nem kívánkozott egy olyan világba, amely hóhért küldött hozzá, hogy végezzen az életével. Továbbvonszolta magát az ezüsterdő belsejében, egyre messzebb és messzebb.
Aztán egy másik erdőbe ért - ez is egyetlen egység volt, sok egyéni vonással. Fához hasonló alakzatokból állt, csavart, sokfelé terjeszkedő ágakkal, amelyek mindegyike mintha egyetlen pont sejtjeinek osztódásából, továbbgyűrűzéséből keletkezett volna. Mindén ág egy kis szemhez hasonló gömbben végződött.
Az ágak egyforma átmérőjűek voltak, simák, kemények, mint az üveg. Első pillantásra úgy látszott, mintha az egész erdő megkövesedett volna, pedig volt itt élet, növekedés. A Lamarck-életrendszerben semmi sem kövülhetett meg. A mérnök észrevette, hogy az ágak végén lévő gömbökben van némi mozgás, s amikor megállt, hogy ezt közelebbről szemügyre vegye, füstgomolygáshoz hasonló mozgást, örvényt látott, ami csak a citoplazma áramlása lehetett. Észrevett sötétebb részeket is, ezek a sejtek magjai és kis szervezetek voltak. A tudós arra a következtetésre jutott, hogy ezek a gömböcskék, egy település élő részecskéi, ezek alkotják a szárakat, amelyek viszont szervetlen anyagból keletkeztek.
Aztán továbbhaladt, félig röpülve, át a kis erdőn egy másikba s ismét egy másikba. Már elvesztette szem elől a törött ablakot, már nem látta a napelemeket sem, az egyetlen bizonyítékot arra, hogy a Lamarckon létező életrendszert emberi beavatkozás hozta létre. Egyedül volt, idegen abban a világban, amelyet ő maga teremtett. Aztán elért egy pontig, s ott lassan leereszkedett egy különleges, apró élőlényekből árálló szőnyegre. Ott feküdt kimerülten, hallgatta a saját szívének dobogását, s elálmélkodott a csodákon, amelyeket ő hozott létre a magas színvonalra fejlesztett génsebészettel.
Még arrébb hatalmas vegetációt látott, amely valószínűleg sokkal nagyobb kiterjedésű volt, mint bármelyik eddig látott, úgynevezett erdő. Olyan bonyolult képződmény volt, hogy több sorban helyezkedett el a levegőben.
A legalsó réteg világos színű, összefüggő indák áthatolhatatlan gubancából állt, ami hasonlított az ezüsterdőben látott szálakra. A vékony fonalak szövedéke egyenetlen vastagságú párnát alkotott.
Efölött sötétebb színű, vastagabb elemekből szőtt, lazábban elhelyezkedő szőnyegek sora következett. A fonalak finoman mozogtak, és nagyon rugalmasnak látszottak.
Ebből a lebegő rétegből gömb alakú elemek alkotta tornyok emelkedtek ki, ezeket valami láthatatlan húzóerő tartotta függőlegesen. A gömb alakú sejtek szálak sarjadzásából keletkeztek folyamatosan. A legfelső gömböcskékre, úgy látszott, nem hat már a titokzatos húzóerő, mert elsodródtak, aztán lassan leereszkedve s újra meg újra felreppenve, leestek. Végül szemmel nem-is látható, végtelenül kicsi vírusrészecskék felhőjévé robbantak szét.
Az ellenkező irányban a mérnök egy másik, hatalmas, fához hasonló képződményt látott, amelynek ágain értékes ékkövek voltak a gyümölcsök. Hatalmas iszapágyból emelkedett ki, amelyben elképzelhetetlen lett volna minden élet, ha nem lett volna maga is része a Lamarck-életrendszernek. Így, amikor a kis ember összehúzta a szemét, láthatta, hogy pálcikaszerű testecskék mozognak ezerszám az iszapágyban.
Maga a fa sudár volt, s ahogy csavarodott, szétágazott, rendkívül szép. Az ágak áttetszőek voltak, de nem teljesen makulátlanok, mert imitt-amott betokosodott pálcikatestecskék voltak benne, mint a borostyánban a bogarak. A tudós úgy vélte, a fa kikristályosodott iszapból keletkezett.
Az ágak végén gömbölyű vagy ellipszis alakú ékkövek voltak, s ezeket vékony hártya vette körül. Mozgás volt minden drágakő belsejében, s ezek ettől olyanok lettek, mint valami különleges vadállat fazettás szeme.
A mérnök nézte, csodálta és szerette.
A Lamarck aszteroida keresztezte a Mars pályáját.
A mérnök elaludt s álmában meghalt.
A vírus hatalmába kerítette a testét. Behatolt a sejtekbe, elárasztotta a sejtmagokat. Megszüntette a proteintermelést. Ölt. S miközben még ölt, megkezdte az újjáépítést, a regenerálást. A második víruskromoszóma és a negyvenhat emberi kromoszóma egységet alkotott, a DNS kémiai átalakuláson ment át, miközben az anyagok megváltoztak, és a gének is átformálódtak.
Ahogy az új genotípus kialakult, a vírus széthasadt felélénkült, reagált a külső hatásokra. Átalakult és próbálgatta magát. Az új lény fejlődésének menete folyamatosan módosult.
A kémiai változások következtében fizikai változás is bekövetkezett. A tudós teste szétfolyt, eltorzult. Egy új lény született benne, belőle nőtt ki, belőle táplálkozott. A vírus próbálgatta, mennyire életképes az, amit a második kromoszóma épített, s a lény, amely így létrejött, tökéletesen megfelelt annak a feladatnak, amit el kellett végeznie. A folyamat, amely a kis ember testében végbement, messze túlhaladta azt a kezdetleges folyamatot, amit ő az életrendszerében megteremtett. A Lamarck-életrendszer továbbfejlődésének gyorsasága, simasága, eredményessége messze túlhaladta az eddigit.
Az új lény elnyelte a mérnököt, és lassan teljesen, kifejlődött.
A Lamarck aszteroida keresztezte a Föld pályáját.
A kis ember teste elvesztette anyagának nagy részét. Az arc koponyavigyorgássá szélesedett, és a nevetséges szemüveg félrecsúszva feküdt a fehéren világító orrnyergen. Az agy teljesen eltűnt a koponyából, s hiányzott a has alsó része is. A láb már csak az elhalt izmokból képződött vékony fonál volt. A bordák apró pecekként függtek azon, ami valaha a gerincoszlop volt. A belső szervek helyén csak por maradt.
A tetem felett denevérhez hasonló szárnyas alakzat lebegett, erejét próbálgatva. A törzse kicsi volt, de a koponyája óriási. Apró, furcsán emberi, fonnyadt arca volt, szem nélkül. A vonások állandóan mozogtak, mintha ismeretlen érzéseket akarnának kifejezni, s a lény halk, recsegő nevetéshez hasonló hangot is kiadott.
Szülőatyjának maradványától messze elrepült, zümmögve körözött a belső Lamarck sejtelmes erdeiben. Végül megtalálta az ezüsterdőt, és letelepedett egy ágra, nagyon közel a bezúzott ablakhoz. Itt megpihent. Enni nem evett még. Nem is volt mivel ennie, hiszen csak arra született, hogy elpusztuljon, miután elvégzett egy kisebb feladatot a Lamarck-rendszerben.
Eközben a belső Lamarck növényei áthaladtak azon a nyíláson, amelyet a mérnök készített számukra. Felfedező útra indultak a laboratóriumban, a könyvtárban, a hálószobájában, az irodájában. Átcsúsztak az ajtók alatt és a kulcslyukakon. Csak egy helyre nem jutottak el, a Lamarck külső részére, mert a vas légkamrán, amelyben voltak, nem volt sem repedés, sem kulcslyuk.
A növények elpusztultak s újjászülettek. Újfajta lények keletkeztek az ajtó körül és a vasajtón, olyanok, amelyek sejtjeiket tiszta vasból építették fel. A gyorsan burjánzó növényzet hatékonyságával kezdték megsemmisíteni a légkamrát.
A szárnyas lény apró tárgyakat kezdett kibocsátani a hasából. A záróizom ütemesen mozgott, percenként több száz összehúzódást végzett, és minden összehúzódás új és új részeket bocsátott ki. A parányi részecskék lebegtek a levegőben, s olyan könnyűek voltak, hogy ellent tudtak állni a gyenge gravitációnak, amely nem húzta őket a földre. Az ezüsterdőben megtelt velük a levegő.
A Lamarck aszteroida keresztezte a Vénusz pályáját.
Kis pontocskák keletkeztek a légkamra ajtajának külső részén. A belső ajtó már teljesen eltűnt. A levegő kezdett kiszivárogni, de mielőtt ez a kiszivárgás erőteljessé vált volna, a lyukak már ököl nagyságúak lettek. Mint a Lamarck-rendszer minden része, a vasnyüvők is gyorsak, hatékonyak voltak. A szivárgás zuhogássá változott. S ebben a zuhogásban a levegő magával sodorta azoknak az apró részecskéknek millióit, amelyeket a szárnyas lény hozott létre.
A Lamarck, mivel túlságosan kicsi volt, nem tudta magában tartani a levegőt, amely kizúdult a külső ürességbe. A levegő elszökött, s vele együtt repültek a kis szervezetek is. Míg a Lamarck tovább zuhant a Nap felé, egyre zsugorodó spirálvonalban, hosszú-hosszú csíkot hagyott maga után Arrhenius-spórákból, amelyek lustán sodródtak a napszéllel.
Lassan, kifelé, a Föld pályájának irányába.
Mándi Éva fordítása