Barry N. Malzberg - A Róma nevű galaktika
John W. Campbell emlékére
Ez nem novella, csak néhány feljegyzés. A novellát igazából nem is lehet megírni, mert szerves része korának, amely pedig távoli, és csakis saját nyelvi vagy egyéb eszközeivel válhat hozzáférhetővé az érzékek számára.
A darab tehát a fenti okok folytán, s még másokén, amelyek még egy ilyen őszinte vallomáshoz is túl személyes jellegűek, alig több egy értelmezési láncnál, mely valami légiesebb tartomány felé nyújtózkodik... és, akár a szerző, nem tudni, milyen véget ér.
A novella kifejezetten sokat merítene abból a két cikkből, amelyeket a néhai John Campbell nem sokkal korai, 1971. július 11-én bekövetkezett halála előtt irt, s amelyek még ugyanabban az évben jelentek meg vezércikként az Astounding/Analog című magazinban, amelyet 33 éven át szerkesztett. A kettő közül a második alighanem az utolsó olyan írás, amely az ő neve alatt látott napvilágot. Mindkét írás egy fekete galaktikáról szól, amelyet egy neutroncsillag beroppanása hoz létre, egy oly hihetetlen nagyságú implózió, hogy a nyomában elszabaduló gravitációs erők magukba szippantanák a fényt, sőt a teret és az időt is; A Róma nevű galaktika az ő címe, nem az enyém, és ő az, akinek a képzeletében megszületik egy űrhajó, amely foglyul eshet egy ilyen fekete galaktikában, és azután képtelen kijutni onnan... mert a szökési sebességének meg kellene haladnia a fénysebességet. Minden ismert és ismeretlen űrútvonal ide, ebbe a galaktikába vezetne, de el egy se. Íme, a Róma nevű galaktika.
Képzeljenek most el egy fénysebességnél gyorsabb űrhajót, amely betéved ebbe a fekete galaktikába, és képtelen kijutni onnan. Betévednie könnyű volna, de legalábbis elkerülhetetlen, tekintve, hogy a fekete galaktika egyik legfőbb jellegzetessége éppen a láthatatlansága, és máris ott van hajónk foglyul ejtve. Ettől kezdve a történet gerincét a legénység erőfeszítéseinek a leírása adná, ahogy szabadulni igyekeznek. A hajó neve Skipstone. Építési éve: 3892. Ötszáz ember lelte a halálát, amíg egyáltalán fölemelkedhetett az űrbe, de ez a kor még kevesebbre tartja az emberéletet, mint a miénk.
Ettől a ponttól magamra hagyatván, azt hiszem, jobban érdekelne az alkalmazkodás problémája, mint a szökés kérdése. Hogyan rendezkedjünk be kényelmesen a világegyetem előszobájában; kiszolgáltatottság az elemeknek - szép széles, iróniával kikövezhető irodalmi zsákutca. Csakhogy semmi köze a sci-fihez. A science fiction Hugo Gernsbackkel kezdődik, aki megmutatta nekünk a technológiai holtpontról elvezető utakat. így legyen.
IV.
Annyira érdekes volt az anyag, hogy már ettől a néhány feljegyzéstől is az inamba szállt a bátorságom, arra meg végképp gondolni se mertem, hogy csiszolt stílusú, kerek írásművel próbálkozzam. Van nekem saját, külön bejáratú fekete lyukam: a magánéletem - mozdult meg bennem a hallgatóságot kereső közlési vágy (ugyan, ki figyelne oda?); a lányaim akármikor jobban kiszámított és kiadósabb robbanást produkálnak, mint bármiféle neutroncsillag, és a pulzárok hangja eltörpül amellett a muzsika mellett, amelyet ilyen szép, tiszta nyári kedd délutánokon itt, queensbéli házunk ablaka előtt, az Ozone Park Akvadukt versenypálya indítóhelyén felbődülő autómotorok húznak a fülünkbe. "Elég a lélegzetelállító feltevésekből, elég a végtelen távlatokból, kvazárok fickándozásából és a spirális csillagködök halálos szorításából küldözgetett menetrendszerű kinyilatkoztatásokból - mutathattam volna rá. - Tudom, persze, hogy mindig akadnak olyanok, akik éppen ott bukkannak rá a végső igazságra, de én nem tartozom ezek közé. Én inkább arra szánnám életem hátralevő éveit (tessék, már megint kitört belőlem melodramatikus hajlamom), hogy megértsem ennek a kispolgári városnak a csöndes agóniáját vagy Ridgefield Parkot, hogy az egyre nehezebb és nehezebb gázokat produkáló, megnyújtott maghasadási időről már szót se ejtsek." Tényleg, egészen belelovaltam magam ebbe, amíg egyszerre csak fel nem ötlött bennem, hogy Ridgefield Park örökké olyan titokzatos marad, mint a csillaguk, s hogy dőreség volna sutba dobni a végtelent pusztán azért, hogy a konkrét nyomába szegődjek, aminek ugyanúgy nem férhetek a lényegéhez halálom napjáig.
Így hát mégis a novella mellett döntöttem, vagyis e feljegyzések mellett, bár nem minden izgalom nélkül, jóllehet az izgalom föl nem zaklatott, s kedvemet sem szegte, mert az életem néhány odavetett jegyzet élet helyett, és Ridgefield Park sem más, mint Trendtop felületes munkamodellje, amelyben mindazonáltal több ezer ember él, akik nem tudják megkülönböztetni a jobb kezüket a baltól, no meg jó sok szarvasmarha.
V.
3895-öt írunk. A Skipstone nevű űrhajó, amely kutatóútra indult a Tejutat övező kisebb-nagyobb galaktikákba, belezuhan egy neutroncsillag fekete galaktikájába, és örökre nyoma vész.
Kapitánya, aki az egyetlen élő tudat a hajó fedélzetén, női parancsnok, Lena Thomas. Igen, a hajótérben valóban ötszáztizenöt kocsonyás pácba dugott halott utazik, amelyekre az út végén meztelen gamma-sugarak várnak. Igen, valahol a homályos jövőben ezek a sugarak majd meggyorsítják a testek helyreállítását. És valóban, a raktár egy másik zugában ott lapul hét képzett mérnök porhüvelye, férfiak és nők vegyesen, akiket elhanyagolható kényelmetlenség árán életre lehetne lehelni, és akik nemcsak kitűnő tanácsokkal szolgálhatnának Lenának bármilyen felmerülő műszaki kérdésben, de társasággal is a hosszú és komor órákra, amíg a Skipstone röpte tart.
De Lena nem használja őket, és szükségét sem érzi. Igen jól képzett és hozzáértő, legalábbis, ami ennek a próbarepülésnek a rutinfeladatait illeti, és érzi, hogy ha külső segítségért folyamodik, azzal csak a gyöngeségét árulja el, amit nyomban jelentenének a hivatalnak, ezt pedig az előmenetele bánná. (Ebben nem is téved; a hivatal mind biológiai, mind vizuális értelemben ellenőrzése alatt tartja a hajó minden félreeső zugát; Lena semmi olyat nem láthat vagy tehet, ami azonnal meg ne jelenne a lenti számítógépeken; nem lennének jó véleménnyel róla, ha külső segítségre hagyatkozna.) A bebalzsamozottak irányában már másképp érez; ahogy ott zötykölődik a tachyonikus hajtómű gigászi erejével száguldó űrhajó rakterében, lelkiállapota mintha nem sokban különbözne azokétól: őket ugyan megfosztották a tudatuktól, de ez a körülmény jószerivel elhanyagolható a hiperűrben; és ha bármi módon áthatolhatna a titokzatos aurán, amely körülveszi őket, minden bizonnyal szóba elegyedne velük. A dolog úgy áll, hogy kénytelen beérni képzeletbeli beszélgetéssel, amit hosszú, tétlen időszakok követnek, amikor a monitorokat figyeli, a hiperűr szivárványívét, a spektrum torzulását, és egy árva szót se szól.
Nem, ez a szótlanság ez sehogy se megy, és valóban, Lena időnként folyamatos motyogásba fog, még ha csak önmagának is. Erre már csak azért is szükség van, hogy a történet ne legyen híjával a dialógusnak; a drámai cselekmény legfőbb hordozója a közvetlen jellemzés, és az a parancsoló kényszer, amely Lenát időről időre a hatalmába keríti, hogy szavakba öntse lelkiállapotát és az űrhöz való viszonyát, amelyet éppen meghódít, nagyszerűen megfelel ennek az igénynek.
Eme beszélgetések közben, mondani is fölösleges, gyakran szól a bebalzsamozottakhoz:
- Nézzétek - mondja nekik, némelyik nyolcszáz éve halott, mások csak néhány hete, mindahányan gondosan felstószolva a raktérben, szép rendben, az életükben betöltött társadalmi rang és aszerint, hogy mekkora vagyont sikerült összeharácsolniuk, amelyből megengedhetik maguknak ezt a procedúrát, remélvén, hogy visszanyerik az életet -, nézzétek, mi folyik itt! - mondja Lena, és a hajóablakokon túlra mutat, ahonnan ragyogó fénysugarak vetülnek a csuklójára, a színek vibrálnak a levegőben, a szeme kikerekedik, a pillantása őrült ebben a fényben, ami nem azt jelenti, hogy Lena elméje elborult, hanem hogy maga a hiperűrbeli állapot abnormális, mert itt a Michelson-Morley-féle effektus jelenti a valóságot mind pszichikai, mind fizikai értelemben. - De hisz feküdhetnék én is holtan a raktérben, és lehetnétek ti itt, a pilótafülkében, és nézhetnétek, ahogy a színek egymásba pörögnek, hisz egyre megy, a fénysebesség fölött már minden mindegy - és tényleg, a tachyonikus hajtómű tekergő, csuszamló hatása olyan, hogy a beszéd pillanatában, amit Lena mond, igaz.
A holtak élnek, az élők halottak, a valóság síkjai elmozdulnak, és egymásba gabalyodnak, amint Lena az imént helyesen megjegyezte; ha nem tudná, hogy évekig tartó keserves gyakorlással és fegyelemmel készítették fel tudatukat erre az egyetlen célfeladatra, mint ahogy ő is keserves, bár másféle gyakorlással és fegyelemmel készült fel a maga feladatára, Lena megnyomná a megfelelő gombokat, és szép sorjában kieregetné a holtakat az űr valamivel tágasabb koporsójába, vagyis olyasmit tenne, amit csak végveszélyben, végső szorongatottságban volna szabad, és ami azt eredményezné, hogy visszatérte után haladéktalanul elbocsátaná a hivatal. Az ötszáztizenöt halott nem akármilyen rakomány; végül is ők fizetnek a kísérletért, és a legnagyobb tapintattal kell velük bánni.
- A legnagyobb tapintattal fogok veletek bánni - mondja Lena a hiperűrben -, és a világ minden kincséért meg nem válnék tőletek, szűk kis börtönöm apró csomagocskái - és így tovább, énekel és kántál, miközben a hajó alig több mint egymillió mérföldes sebességgel halad másodpercenként, soha el nem érve a végsebességet egyre gyorsulva; és mégis, leszámítva a színeket, a hányingert, az érzékcsalódást okozó ringást, saját fokozódó őrületét, egyáltalán a történet helyét és idejét, ülhetne akár a Lexington sugárút alatti metróvonal valamelyik helyi vonatában is, csúcsforgalomban, lassan a 86. utca felé haladva, egy ritmusban a koncentrikus körökben terjedő ájulással, amely a város bélcsatornáinak forró leheletétől kerülgeti a szerelvény utasait.
VI.
Lena huszonnyolc éves. Majdnem kétezer évvel vagyunk előre a jövőben, amikor az ember a Tejút negyven bolygóján vetette meg a lábát, teljesen benépesítette a Naprendszert, minden erejével a fénysebesség túllépését célzó kísérleteket folytat, hogy meghódítsa a többi galaktikát is - és e kor orvostudománya szinte semmivel sem haladta meg a mi korunkét, az emberi élet tartama alig valamivel tolódott ki, és nem sikerült megszüntetni az emberiség azon betegségeit sem, amelyeket ma mint örökletes betegségeket ismerünk. A bebalzsamozottak többsége nyolcan-kilencven körül volt; néhányuk, a legfrissebb esetek közül talán száz, de az átlag életkor még mindig valamivel nyolcvan alatt van, és a többségük rákban, szívrohamban, veseelégtelenségben, agyi zavarban meg hasonlókban lelte halálát. Nem lehet nem észrevenni az iróniát abban, hogy az ember, bár megvetette legalább a lábujját saját Galaktikájában, bár megfejtette a fénysebességnél gyorsabb hajtómű titkát, saját biológiája rejtélyei előtt éppolyan tehetetlenül áll, mint egész történelme során, de minden szociológus tanúsíthatja, hogy egy kultúrát éppen azok kritizálhatnak a legkevésbé, akik benne élnek (mert tökéletesen alkalmazkodtak e kultúra minden szabályához, ideértve a kritikát is), és Lena sem érti jobban ezt az iróniát, mint amennyire az olvasó viszont kénytelen lesz, ha élvezni akarja a történet mélyebb és metafizikusabb iróniáját, ami pedig a következő: a nagyobb sebesség, a tágasabb tér, a felgyorsult fejlődés, a pontosabb érzékelés bizony csöppet sem járult hozzá ahhoz, hogy kitáguljanak a tudat és a személyiség határai, és Lena számára ez az egész fénynél gyorsabb utazás nem más, mint kelepce.
Fontos, hogy tisztán lássuk: ez a lány nem több egyszerű technikusnál; hogy bár kitűnően érti a dolgát, és a hivataltól több éves pilótaképzést kapott, valójában még annyi műszaki ismeretre sincs szüksége, mint bármelyik jelenkori, friss képesítésű tudóspalántának... hogy a munkáját, amely lényegében áruszállítással egybekötött felderítő út, akár egy serdülő is elvégezhetné; és hogy mindama képzés és gyakorlás, amelyen átment, sem nyújt védelmet a feladatából eredő unalom és kedélybetegség ellen.
Ha majd végzett ezzel a legutóbbi felderítő úttal is, visszatér az Uranusra, és kap hat hónap szabadságot. Alig várja már. Örül neki. Hiszen huszonnyolc éves csak, jobb szórakozást is el tud képzelni, mint heteken át a spektrumban hánykolódni a holtak társaságában, és van egy dolog, amire nagyon vágyik: hogy legalább egy kis időre az lehessen, ami: fiatal nő. Nyugalomra vágyik. Szerelemre. Szexre.
VII.
A történetbe muszáj lesz beépíteni a szexuális elemet, ha másért nem, azért, mert nő a főszereptő (mely esetben a sterilitás semmire se jó); amellett a modern, irodalmi science fiction hagyomány bizonyos tisztelettel bánik az emberi szükségletek és magatartásformák egész regimentjével, és már csak azért is igen nehézkes és amatőr dolog volna, ha kihagynánk. Nyomban egész sor olcsó lehetőség kínálja magát, amelyek biztosan nem nélkülöznék a kellő hatást: Lena, amint üres tekintettel kibámul a hiperűr színes síkjaira, és közben maszturbál; Lena, amint zaftos közösülésekről ábrándozik, és a mellbimbóját simogatja, a hajó meg egyre mélyebbre és mélyebbre zuhan (amiről Lena még mit sem sejt) a fekete galaktikába; maga a fekete galaktika mint a bekebelezés végső vaginális szimbóluma, amelynek freudi zöngéit a történet semmiképp sem nélkülözheti... Valóban, az ember szinte látja, hogy Lena végképp kétségbeesve ebben a fekete galaktikában, támolyogva elindul a kisemmizettek felé, hogy előráncigálja az egyik bebalzsamozottat, és látni hátborzongató és halottgyalázó kéjmámorát, ahogy a holttest lassan felfelé mozdul a csillogd ragacsban, és a pillantást Lena szemében, amikor majd föleszmél s ráébred, hogy mi lett belőle... Ó, igen! Szörnyen erőteljes jelenet volna, mint ahogy minden, aminek a szexhez van köze, igen erőteljes az űrben (itt például kitűnően el lehet játszadozni a hiperűrnek az orgazmusra gyakorolt hatásával; vajon ugyanolyan lesz-e, mint az általunk oly jól ismert és becsben tartott kielégülés, vagy valami egészen más, lelohadás vagy éppen ellenkezőleg, sosem látott. túlfűtött szenvedély?), és én egy csöppet sem haboznék, hogy kendőzetlenül belevágjak - már tudniillik, ha képes lennék rá, hogy megírjam -, pompás összhangban a már említett követelményekkel, hogy a történet erős és hatásos párbeszéden gördüljön.
- Az isten szerelmére - mondaná Lena a végén, miközben a halálos csapda szferikus zenéje fojtogatná, maga alá gyűrné, ellenállhatatlanul a megsemmisülés felé sodorná -, az isten szerelmére, hisz mindig csak erre vágytunk, egy jó, kiadás dugásra, ez űzött, hajtott ki az űrbe, csak ez járt a fejünkben, megdöglök érte, hát nem értitek?! - És az ujjai ki-be járnának a sikamlós redők között...
Mindez azonban kivihetetlen, legalábbis abban a történetben, amiről itt mindvégig szó van. Mert az űr igenis steril; ez a science fiction titka immár 45 éve; irodalma nem azért mentes az emberi szexualitás ábrázolásától, mert a kiadók üzleti érdeke, a túlnyomórészt serdülő korú olvasótábor vagy bármiféle manipuláció megkívánná, hanem egyszerűen azért, mert a csillagok közötti irdatlan és kristálytiszta űrben a nemiségnek, visszavonhatatlanul jellegzetes és perverz emberi mivoltunk eme kínos megnyilvánulásának az égvilágon semmi szerepe nincsen. Elgondolni is rossz, hogy asztronautáink azért járták volna meg a világűrt, hogy visszatérve, súlyos leszállóöltözetükben támolyogva a tisztelgő ezredesek sorfala felé, más világokról hozzanak hírt nekünk, hogy ezért kelljen számtalan házasságnak és nagyszerű fiúnak annyi iszonyú megpróbáltatáson átmennie. Nem, a szexualitás egyszerűen kilóg ebből a képből. Fölösleges. És Lena értené ezt.
- A szex soha eszembe se jutott - mondaná -, egyetlenegyszer sem, még a végén sem, amikor összecsaptak a fejem fölött a hullámok, és táncolni kezdtem.
VIII
Ezért majd valami más módot kell találnunk Lena jellemzésére, és erre akkor lesz a legjobb alkalom, amikor a történet a kritikus pontra ér, vagyis amikor a neutroncsillag fekete galaktikája magába szippantja a Skipstone testét. Erre a momentumra meglehetősen korán sort kerítünk, úgy az öt-hatszázadik szó tájékán (Lena korábbi életét a hajón és a hiperűrben szerzett benyomásait majd idősíkbontásos technikával, töredékesen beépítjük a cselekményfolyamba), és ő csak annyit fog érezni az egészből, hogy a hajó belsejét, ahol a bebalzsamozottak hevernek, mindent átható, nyavalyatöréses reszketés járja át, aztán úgy érzi, a mélybe zuhan.
Ha azt akarjuk, hogy az olvasó értse, mit érez Lena, be kell mutatnunk a hiperűrt és a "kacsáztató" hajtóművet, amely mellett nyugodtan be lehet húzni a függönyöket, és elüldögélni a kabinban. A hiperűrben nincs mozgásérzékelés, nem is lehetne, hisz a Skipstone hajtóműve olyan szférákba röpíti a hajót, olyan sebességre gyorsítja, ahol értelmét veszti a hangról és fényről alkotott minden fogalmunk, ahol a nyelv semmit sem fejez ki, s testünk mirigyei semmit sem jeleznek. Ha valóban összehúzná a függönyöket (fodraik és világos színük furcsamód emlékeztet az olyan mai, alsó középosztálybeli házak függönyeire, mint amilyenben én is lakom), akkor végképp megfosztaná magát mindenféle érzéki benyomástól, de ezt persze nem teheti; a függönyöket szét kell húznia a hajóablak előtt, és akkor odakint láthatja a színek énekét, amelyre korábban már utaltam. Odabent eközben mélységes és lehangoló nyomorúság uralkodik, valami szörnyű veszteség érzete (ez talán megmagyarázza, miért fordult meg Lena fejében, hogy exhumálja a holtakat), ami a hiperűrnek a fizikumra gyakorolt hatásaival indokolható; de ezeket el lehet hárítani, a külső szemlélő észre sem veszi, és a flegmatikus alkat, amilyen a kísérleti repüléseken részt vevő pilóták többsége, tökéletesen úrrá tud fenni rajtuk. (Lena meglehetősen flegma. Talán valamivel hevesebben reagál a stresszhatásokra, mint némelyik társa, de ez még bőven belefér a hivatal által előírt normába, jóllehet az ellenőrzés köztudottan felületes.)
Persze a fekete galaktikába való belezuhanás gyökeresen különbözik mindettől, s éppen ez az oka, hogy Lena érzelmi egyensúlya teljesen felborul.
A történet ezen a ponton tekintélyes adag fizikai, csillagászati és matematikai adatot igényel, amely remélhetőleg megvett komoly tudományos alapját, anélkül hogy elriasztaná az olvasót.
Az olvasó viszolygásával ugyan fölösleges sokat bajlódnunk; a science fictiont olvasók többnyire épp az ilyen nagy horderejű spekulációban lelik örömüket (gyakran csalódnak benne, de legalább ugyanilyen gyakran, bizonyos idő után, már maguk sem tudnák megmondani: bánják vagy élvezik), és még mindig tovább hajlandók efféle fejtegetéssel tölteni az idejüket, mint mondjuk John Cheever olvasói, akik aligha szánnának ennyi időt az örökkön égő pokoltűz víziójával fűszerezett társadalomkritikai tirádákra, amelyekkel viszont Cheever ajándékozza meg csodálóit. Ily módon tehát minden fölösleges aggályt félretéve, ismertetni lehetne a következő tényeket, amelyek valójában a történet szerves részét alkotnák, egyszerűen elősorolva:
Megállapított tény, hogy más galaktikákban léteznek úgynevezett neutroncsillagok, négy-ötszázszor akkorák, mint a mi "normális" napjaink, amelyek, hogy fényüket fenntartsák, szakadatlan nukleáris tevékenységet folytatnak, csak égnek és égnek, hogy nyomorúságos létük rövidke tíz-tizenötezer éve múltán összeroppanjanak, hidrogénjük előbb héliummá, aztán nitrogénné, majd egyre nehezebb és nehezebb elemekké fuzionál, míg végül az egyre fogyó energia utáni hajsza iszonyú erejű, robbanásszerű összehúzódásban végződik, amely mindent elsöpör.
És ez valószínűleg nemcsak az illető csillagra nézve jelent végső pusztulást, hanem egész galaktikájára, hiszen az összehúzódás keltette gravitációs erő oly mértékű lenne, hogy a szó szoros értelmében beszippantaná a fényt. És nemcsak a fényt, de a hangot és a csillagok minden egyéb megjelenési formáját is, bele ebbe a gigantikus szívócsőbe... Úgy, hogy a kollapszus okozta gravitációs erő végül az egész galaktikát berántaná ebbe a tölcsérbe, és egyre mélyebbre húzná a kihunyt csillag pislákoló, kétségbeesett szíve felé.
Számtalan spekulatív következtetésre juthatunk a neutroncsillagok létéből kiindulva - márpedig létezésük tény; jó néhány novát és szupernovát ismerünk, amelyek létrejöttüket éppen ennek az effektusnak köszönhetik, nem a szétrobbanásnak, hanem összeroppanásnak -, hadd sorolok fel közülük néhányat:
a) A keletkező gravitációs erők, amelyek mint a kerék küllői ágaznának szerteszét a csillagokból, magukhoz rántanák a galaktika minden részét, amely az útjukba kerül; ugyanennek a gravitációs mezőnek a hatására a galaktika láthatatlanná válna... Ezek az erők, amint már mondottuk, a szó szoros értelmében feltartóztatnák és magukba szippantanák a fényt.
b) A neutroncsillag, amely úgy működik, mint valami kozmikus porszívó, azzal fenyeget, hogy lerombolja az egész világegyetemet. Mi több, nem lehetetlen, hogy a világegyetem máris a lassú pusztulás folyamatában van, tekintve, hogy sok száz millió napját és bolygóját szívják a jelen pillanatban is kérlelhetetlenül maguk felé ezek az óriási örvények. A folyamat természetesen lassú lenne, de egyelőre úgy tűnik, megfordíthatatlan. Elméletileg egyetlen neutroncsillag képes rá, hogy felszippantsa az egész világmindenséget. És jóval több van, mint egy.
c) Fonákjára fordítva az okoskodást, lehet, hogy a világegyetem épp egy ilyen összeroppanás terméke, amely miután gigászi, kozmikus rostokat vetett ki magából az idő egy tétova pillanatára, amely számunkra maga az örökkévalóság, de csak egy villanás a kozmológusoknak, most magához rántja őket. A világmindenség talán csak kozmikus véletlen.
d) Félretéve a kozmológiát, egy űrhajó, amely egy ilyen örvény, egy ilyen "fekete", más szóval láthatatlan galaktika csapdájába esik, és bekerül a neutroncsillag központjának halálos vonzásába, képtelen volna rá, hogy a szokásos, fénynél gyorsabb hajtóművével megkísérelje a szökést, mert a gravitáció elnyelné a fényt, lehetetlenné válna bármiféle gyorsulás (hiszen a gyorsulás kezdetben kisebb lenne a fény sebességénél). A gravitációs mezőből csak egyetlen módon lehetne szabadulni, úgy, hogy közvetlenül tachyonikus sebességre kapcsolják a hajtóművet, teljesen kiiktatva a gyorsulást... ami alighanem megőrjítené a bent ülőket, de legalábbis kizárna bármiféle tudatos iránymeghatározást. A halott csillagból létrejött fekete lyuk a szó szerinti értelemben légüres tér az űrben... átzuhanni lehet rajta, de aztán, mi van mögötte ?
e) Bárkit, aki ténylegesen a kihunyt csillag energiamezőbe kerül, ez a puszta tény az őrületbe kergetne.
A fenti okok miatt Lena nem tudja, hogy belezuhant a Róma nevű galaktikába mindaddig, amíg a hajó valóban bele nem zuhan. És abban a pillanatban Lena azonnal és menthetetlenül megtébolyodna.
IX.
Most, hogy a műszaki adatokat felsoroltuk, és a történet döntő pillanatát - a galaktikába való belezuhanást - sikerült megnyugtatóan előrehoznunk, az író következő dolga az lenne, hogy érzékeltesse a fekete galaktikába való belezuhanással járó közvetlen élményeket. Tekintve, hogy ezekről az érzésekről semmit vagy alig valamit tudunk - leszámítva azt a tényt, miszerint nyilvánvaló, hogy a gravitáció érvénytelenítené az ismert fizikai törvényeket, sőt talán magát az időt is, utóbbi nem lévén más, mint a fizikai lét egyik vetülete -, könnyen előfordulhatna, hogy ezen a ponton szürrealisztikus kalandozásokba keveredjünk; Lena a falon csúszó-mászó szörnyetegeket látna, pontosabban szólva, kétdimenziós szörnyetegeket meg a múlt felvillanó képeit; teljes öntudatban élhetné újra végig az életét születésétől a haláláig; a szó szoros értelmében kifordulhatna testi mivolta, mint egy használt télikabát, és képzeletben vagy valóságosan a húsával játszadozva otromba fizikai trükköket adhatna elő; ezer életet élhetne, és ezerszer meghalhatna a verem fénytelen, időtlen kiterjedésében... Mindez könnyedén beleférne a történet korlátai közé, és nem vitás, hogy igen erőteljes anyaggá állna össze. Lehetne, mondjuk, pikareszk-stílusban, fejezetenként egy-egy perverzitást vagy őrültséget adagolva - más szóval, a fejezetek szálait úgy sodornánk össze, hogy a csomóra további adatokat függesztenénk, tovább ecsetelve a gravitációs agyrémeket és azt, hogy a neutroncsillagok (most figyeljenek!) valószínűleg nem mások, mint a már azonosított pulzárok, vagyis olyan csillagok, amelyeket mérhetetlen távolságokból fel lehet deríteni - de csak hanggal, mert láthatatlanok. Az író tehát eljárhat így is, sőt bizonyára csillogna is vele; száz meg száz hasonlót írt már, de ez a metódus alighanem fittyet hányna Lenára. Márpedig Lena szempontjai előbbrevalóak, mint az íróéi vagy akár a szerkesztőéi. Lenát szörnyű kín gyötri. Szenved.
Ahogy zuhan, látja a holtakat, sőt hallja őket; a holtak rimánkodnak neki a raktérből: "Engedjen el minket, hadd menjünk, hiszen élünk, szenvedünk, a kínok kínját kell kiállnunk!" A kocsonyában felpuffadt tagjaik, kezük és lábuk ujjait nekifeszítik a vékony hártyának, amely tartja őket, és testi leépülésük a visszájára fordult, minthogy ez a vonósugár, amely foglyul ejtette őket, visszájára fordította az időt; és iszonyú, szavakkal ki nem fejezhető kínok között könyörögnek Lenának; a hangjuk zeng és bong és dübörög a lány fejében, akár valami földöntúli harang. "Engedjen el minket! - üvöltik. - Nem vagyunk már holtak, megszólalt a harsona !" - és így tovább, de Lena teljesen tanácstalan. Ennek a förtelmes átkelésnek csak a révésze ő; nem orvosszakértő, fogalma sincs profilaxisról meg felépülési folyamatokról; bármit tenne, hogy kiszabadítsa őket a fogva tartó zselatinbál, biztosan tönkretenné biológiai háztartásukat, akármi legyen is a szellemi állapotuk.
De még ha mindez másképp fenne is, még ha valóban enyhülést nyújthatna nekik azáltal, hogy kiszabadítja őket, nem teheti, mert nem engedik saját ösztönei. A fekete lyukban, ha felkelnek a holtak, akkor nyitván meghalnak az élők; Lena elpusztul ebben az űrben, el bizony; ezerszer is meghat a hetvenezer év során (mert itt nincs objektív idő, a kronológiai kiterjedés a szubjektum megítélésétől függ, így hát Lena ezer teljes életet él meg, és ezer kínkeserves halált hal), és ez szörnyű, természetesen, de ugyanakkor felvillanyozó, mert minden halál után újabb élet vár rá, hetven teljes év a meditációra, hogy végiggondolja helyzetét magányában; és kétszázadik halálára, miután már eltelt tizennégyezer év (vagy kevesebb, esetleg több, hiszen minden egyes élet más, mint a többi s, az egyik hosszú, a másik rövid), Lena fejében világosság gyúl, megérti, hogy hot van, és hogy mi történt vele. Hogy erre a világosságra tizennégyezer esztendőt kellett várnia, bizonyos szempontból hihetetlen, de ugyanígy mondhatnánk csodának is, mert egy végtelen világegyetemben, ahol végtelen a Lena körül újra csoportosuló lehetőségek száma, még tizennégyezer év alatt is igen valószínűtlen, hogy Lena rábukkanjon a megoldásra, hacsak nem azért, mert szokatlanul erős akaratú, és mert a megélt személyiségek némelyike magas fokú kreativitása és összeszedettsége folytán képes volt némi komoly gondolkodásra. Meg aztán van egyféle átvitel az egymásra következő életek között, bármennyire különböznek is egymástól a megélt egyéniségek, úgyhogy Lena fel tudja használni az előzőekben felhalmozott tudást.
A személyiségek java része persze gyönge, sőt nem egy őrült, és szinte mind gyáva, de azért nem reménytelen az ügy; még a legrosszabban is van annyi jó szándék, hogy továbbadja a tudást, és eljő végre a tizennégyezredik esztendő, amikor a helyzet valósága kitisztul Lena előtt, és rádöbben, hogy mi történt, hogy mi folyik, és hogy mit kell tennie, ha ki akar jutni onnan, és így esik (majd akkor), hogy összeszedi minden energiáját és akaraterejét, ami még megmaradt, odatámolyog a műszerfalhoz (pillanatnyi életének hatvannyolcadik évében van akkor, egy siránkozó vénember alakjában, aki maga is révész volt valaha), és előszólítja az egyik porhüvelyt, a főmérnököt, a repülésirányítót. Mindeközben a holtak szakadatlanul sikoltoztak és jajveszékeltek bele a fülébe, tizennégyezer esztendőn át halálordítás hömpölygött a raktérből, körülfogva Lenát, mint megannyi acéllemez; és amikor a főmérnök, pontosan úgy, mint amikor legutóbb látta tizennégyezer évvel és két héttel azelőtt, előbukkan a műszerfalból, és a gépek könnyedén zümmögni kezdenek, Lena nagyot sóhajt a megkönnyebbüléstől, mert még ahhoz is gyenge, hogy hangot adjon örömének, amely eltölti, hogy ebben az időtlen és fénytelen és minden okságot nélkülöző állapotban a gépezet mégis működik. Pedig valóban működne. A gépezet mindig működik, még a súlyos, tudományosan megalapozott történeteknek ebben a végső, legszörnyűbb változatában is. Sohasem a gépezet mondja fel a szolgálatot, hanem a kezelői vagy szélsőséges esetekben a kozmosz.
- Mi baj ? - kérdezi a főmérnök.
A kérdés ostobasága, nevetségesen gyermeteg és oda nem illő volta ennek a pokolnak a kellős közepén elképesztené Lenát, de még az agyát borító ködön át is belévillan a felismerés, hogy a főmérnök, magától értetődően, nem emlékezhet a körülményekre, tehát mindent elölről el kell neki magyarázni. Ez elkerülhetetlen. Nyöszörgős vénember-hangján rendre elmondja neki, hogy mi történt velük.
- De hisz ez iszonyú ! - kiált fel a főmérnök. - Kész szörnyűség ! - Azzal odabaktat az egyik hajóablakhoz, kitekint a fekete galaktikára, a Róma nevűre, aztán ettől az egyetlen pillantástól kővé dermed, majd szétporlad, nem mintha a gépezet felmondta volna a szolgálatot (a gépezet soha nem mondja fel a szolgálatot, végül soha), hanem mert az újra megalkotott emberi szubsztancia egyszerűen képtelen volt rá, hogy megmérkőzzék azzal, amit a hajóablakon túl megpillantott.
Lena most ismét magára marad, és a holtak kiáltozása folytatódik.
Azon nyomban felismervén, ami történt - tizennégyezer évi érzékelés, ha másra nem, arra talán jó, hogy némiképp lerövidítse a reakcióidőt -, Lena ismét a műszerfal felé fordul, megnyom néhány gombot, és elővarázsol további három porhüvelyt, mindahány mérnök, az előbbi helyettesei. (Hasonlóságukat Jób három vigasztalójával kár lenne kihagyni, sőt módot fogunk találni, hogy itt valahol becsempésszünk egy gyors vallási allegóriát, újabb réteggel gyarapítva a jelentést, ami mindig hasznára válik egy becsvágyó történetnek.) Bár ezek hárman már nem olyan alapos képzettségűek és biztos döntésűek, mint az első mérnök, azért ahhoz elég értelmesek, hogy megemésszék Lena magyarázatát, és ezúttal megszívleljék a figyelmeztetést, hogy ne menjenek oda a hajóablakhoz, és ne nézzek ki a galaktikára. Ehelyett csak állnak ott mereven és furcsán meggyötört tartásban, mintha arra várnának, hogy Lena tovább beszéljen.
- Szóval - mondja Lena végül, mintha hosszú és körülményes beszélgetés végkövetkeztetéséhez ért volna, mint ahogy ez is a helyzet -, amennyire én látom a dolgot, ebből a fekete galaktikából csakis úgy juthatunk ki, ha közvetlenül tachyonikus meghajtásra kapcsolunk. Teljeseri kiiktatva mindenféle gyorsulást.
A három vigasztaló lassan, komoran bólint. Az igazat megvallva, nem nagyon értik, hogy Lena miről beszél, de hát nekik, ugye, nem volt tizennégyezer évük, hogy kizárólag ezen a kérdésen rágódjanak.
- Hacsak maguk nem látnak valami egyéb megoldást - mondja Lena -, hacsak maguknak eszébe nem jut valami más. Mert különben ennek itt se vége, se hossza, nekem meg már nagyon elegem van, igazán. Tizennégyezer év éppen elég.
- Talán - próbálkozik halkan az első vigasztaló -, talán az a sorsa, a végzete, hogy itt, ebben a fekete lyukban töltse az örökkévalóságot. Ki tudja, talán valami módon maga szabja meg a világmindenség sorsát. Végtére is, épp maga mondta, hogy az egész talán csak egy gigászi véletlen, nem? Lehet, hogy a maga szenvedése ad neki értelmet.
- Meg aztán - selypíti a másik - nem szabad megfeledkeznie a holtakról sem odalent. Nekik sincs ám könnyű dolguk, nem bizony, mi lesz, ha a zötykölődéstől életre kelnek, meg minden, aztán zutty, egyszerre csak tachyonikus sebesség, és nekik kampec? A hivatal biztosan nem örülne neki, és magát tennék felelőssé a hullakárért. Nem, én a maga helyében maradnék a halottakkal - fejezi be a második, és erre mintha morajló dünnyögés hallatszana a raktér mélyéből, bár nehéz volna eldönteni, hogy a helyeslés vagy a szörnyű kín jeléül. A holtak nem túl kifejezőek.
- Akárhogy is - szólal meg a harmadik, egy előrecsüngő hajfürtöt simítva félre a homlokából, és elfordítja tekintetét a mindenütt jelenvaló és szörnyűséges hajóablakról -, édeskeveset változtathat a helyzetén. Beleesett egy neutroncsillagba, egy fekete örvénybe. Az ilyesmi messze meghaladja a korlátozott emberi képességeket és lehetőségeket. Én a maga helyében leszámolnék a sorsommal. - Ennek a porhüvelynek egy idős tudós volt a modellje, aki a kvazárelméleten dolgozott, de most kiderült róla, hogy valójában metafizikus alkat. - Van néhány sötét zuga a tapasztalásnak, ahova ember nem vetheti büntetlenül a tekintetét.
- Maga könnyen beszél - feleli Lena keserűen, és a nyöszörgése tiszta glissandóba vált -, de nem is szenvedett úgy, ahogy én. És igenis, legalább az elméleti lehetősége megvan, hogy kijussak innen, ha elérem a szükséges sebességet gyorsulás nélkül.
- És ugyan hová jut? - kérdi a harmadik, és intően felemeli reszkető mutatóujját. - És mikor? Itt érvényét vesztette az idő és a tér minden szabálya; csak a gravitáció hat. Ennek a napnak talán átjuthat a centrumán, de honnan tudja, hogy hol kerül ki belőle és milyen időtartományba? Elképzelhetetlen, hogy épp a normális űrbe pottyanjon, és épp abba az időbe, amit jelen időnek gondol.
- Nem - tódítja a második. - Ezt nem tenném. Maga meg a holtak most már együvé tartoznak, az a sorsa, hogy velük maradjon. Mit jelent a halál? Mit az élet? A Róma nevű galaktikában minden út ugyanoda vezet, ugyebár; ideje meg van bőven, hogy elgondolkozzon ezeken a dolgokon, és én meg vagyok győződve arról, hogy a végén ki fog találni valami igazán érdekes és gyakorlati értékű megoldást.
- Nos hát - mondja az első, és Lenára néz -, ha éppen tudni akarja, én meg azt mondom, hogy sokkal nemesebb volna magától, ha itt maradna; mert ha mást nem is, azt bizton állíthatjuk, hogy a maga állapota ad szubsztanciát és életképességet a világegyetemnek. Talán maga a világegyetem. De hát úgyse figyel rám, úgyhogy nem vitatkozom tovább. Nem én! - mondja kissé zsémbesen, aztán int a másik kettőnek; mindhárman szándékosan odamasíroznak az egyik hajóablakhoz, félrerántják a függönyt, és kinéznek, Mielőtt Lena visszatarthatná őket - nem mintha biztos volna benne, hogy megtenné, nem mintha biztos volna benne, hogy nem éppen ezt akarta -, hamuvá porladnak.
És Lena ismét magára marad a holtak sikolyával.
X.
Nyilvánvaló, hogy a fenti jelenet szatirikus aspektusainak a száma jószerivel végtelen, annyi bőrt nyúzhatunk le róla a nagyobb hatás kedvéért, amennyi csak tetszik, és ez azzal a veszéllyel fenyeget, hogy - az anyaggal bánni tudó, avatott kéz híján - a darab ezen a ponton bohózatba bicsaklik. Minden komédiás megmondhatja, milyen végtelenül könnyű akár a legerőteljesebb, a legborzasztóbb jelenséget trágár malacsággá vagy bohózattá zülleszteni (vagy nemesíteni) egyszerűen avval, hogy agyonmagyarázzuk; és nehéz lesz megállni, hogy ezt a jelenetet oldásként, mintegy komikus ellenpontul ne használjuk abban, ami végül is igencsak nyomasztó egy mese, annál is inkább, mert mondanivalója megfestéséhez, hogy tudniillik az ember menthetetlenül törpévé zsugorodik a kozmoszban, a lehető legnagyobb vásznat maszatolta be. (Legalábbis ez az a mondanivaló, amit mindenképpen ki lehetne facsarni az anyagból; engem tulajdonképpen egészen más izgat, de kérdés, hányan lesznek, akik képesek lesznek felfedezni.)
Ezen a ponton csak egyvalami mentheti meg a jelenetet és magát a történetet: ha buja fizikai megjelenésében írjük le a fekete galaktikát, a neutroncsillagot és azt az állandóan változó hatást, amit ezek az érzékelt valóságra gyakorolnak. Ki fogunk használni minden retorikai cselfogást, minden tipográfiai eszközt és a nyelv és emlékezet minden nüanszát és finomságát, mindent, amit az író csak képes felsorakoztatni, hogy leírjuk ennek a fekete lyuknak a megjelenését és hatásait, amellyel Lena (kétségkívül eltorzult) tudatát befolyásolja. Sivár egy látvány lesz, annyi szent, de azért nem okvetlenül reménytelen; csupán azt fogja demonstrálni, hogy az olyan fogalmaink, mint "szép" vagy "rút" vagy "rossz" meg "jó" és "szerelem" meg "halál", alig érnek többet metaforánál, amelynek a jelentését korlátozza, leszűkíti a fejünkben elhelyezkedő szegényes vevőkészülék; azt fogjuk sugallni, hogy ez a fekete lyuk nem valami más vagy alternatív valóságot ábrázol, hanem az általunk is jól ismert, egyetlen valóságot érzékelteti, csak éppen kibővítve, a végtelenségig kiterjesztve, azért, hogy a történet, amint az a jó science fictiontől el is várható, felvillantsa előttünk ezen a ponton saját magunk meghaladásának lehetőségeit, lehetőségeket, mondom; mit sem törődve olyan kérdésekkel, mint szerkesztői minősítés meg kívánatos szószám. Ugyancsak ezen a ponton érdemes volna Lenát egy kicsit "melegebb színekkel" és "rokonszenvesebben" ábrázolni, hogy az olvasó lássa, milyen egyedülálló és csodálatra méltó teremtés ő, micsoda bátorsággal néz szembe megannyi szörnyűséggel, csinál végig tizennégyezer évet, kétszáz életet. Ez könnyen elvégezhető a szokványos regénytechnikával: egyénítés a jellegzetes sajátosságok meghatározása révén, úgymint beszédhibák, szokások, modorosságok és így tovább. Egy mindennapi elbeszélésben ilyenkor felruháznánk őt, mondjuk, affektáló dadogással, a bal mellére egy grüberlit, a fiúja lehetne például rendőr, húzódozhatna a politikailag rózsaszín beállítottságú egyénektől, ennyi elég is volna; ebben a történetben azonban, már csak kibővített témája okán is, ennél többre lesz szükség: olyan eredeti sajátságokat kell találnunk, amelyek csodálatos egyediségükben és a felkínált lehetőségek széles skálájában már-már előrevetítik a fekete lyukat... no de mindegy. Nem számít. A dolgot meg lehet csinálni; ez a rész, amely Lenát és Lena látomását írja le a fekete lyukról, a legrikítóbb és leginkább megcsodált rész lesz, holott ezt lehet a legkönnyebben megírni, és biztosan tudom, hogy nekem például semmi gondot se okozna, ha - amint már jóval előbb mondottam - ez itt egy történet volna, és nem néhány feljegyzés történet helyett, lévén hogy a történet maga kifejezhetetlen távolban van a mi időnktől, világegyetemünktől és eszközeinktől, és csak rövidke, pislákoló pillanatok gyér fényében villan fel előttünk úgy, ahogy Lena látja a fekete lyukat, úgy, ahogy ő érzi a neutroncsillag gravitációját. Ezek a jegyzetek éppen olyan közel vannak a történet látomásához, amennyire közel Lena valaha is juthat.
Amikor lezárul ez a rész, tudható, hogy Lena döntött: automatikus lendítéssel közvetlenül tachyonikus sebességre vált, és megkísérli a szökést a fekete galaktikából. Nem tudja ugyan, hogy hol fog kilyukadni, és miképp, de annyit tud, hogy ezt már nem bírja tovább.
Nekikészülődik, hogy beállítsa a kapcsolókat, de ezelőtt még meg kell írni a holtakkal való párbeszédét.
XI.
Valószínű, hogy a halottak közül valamelyik vállalkozik a szóvivő szerepére, és megjelenik Lena előtt ebben az új térben, akárha álomban.
- Ide figyeljen - mondja majd ez a halott, 3361-ben született, 3401-ben elhalálozott, nyolcszáz éve vár, hogy majd exhumálják egy olyan társadalomban, amely képes lesz megszabadítani a testét a leukémiától (ebben a reményében alighanem csalatkoznia kell) -, nézzen végre józanul szembe a helyzettel. Nem mehetünk el csak így. Inkább választjuk ezt a halált, amit már ismerünk, mint azt, amit maga hoz majd ránk.
- Már döntöttem - feleli Lena, és az ujja a kapcsolón. - Nincs visszaút.
- Most hatottak vagyunk - mondja a fehérvérű. - Legalább ezt hagyja meg nekünk. Ebben a galaktikában, ahol nincsen idő, egyfajta életet élhetünk, vagy legalábbis nemlétet, amiről mindig is álmodtunk. Most mesélhetnék magának arról, mi mindent megtanultunk az elmúlt tizennégyezer esztendő során, de hát, persze fölösleges, úgysem értené. Megtanultuk például a rezignációt. Korszakalkotó felismeréseink voltak. Magának ez persze magas.
- Nekem semmi sem magas. Semmi az égvilágon. Csak éppen nem számít.
- Ellenkezőleg, minden számít. Még itt is van következmény, okság, az emberiesség, a felelősség érzete. Hiába veszti érvényét minden fizikai törvény vagy akár az élet maga, az emberi természet kategorikus imperatívuszától még itt sem szabadulhatunk. Vannak érvényes abszolútumok. Egyszerűen hitszegés volna, ha megpróbálnánk a szökést.
- Az Ember sohasem adhatja föl - mondja Lena -, azért Ember, hogy küzdjön, hogy maga irányítsa a sorsát. Még akkor is, ha rossz, de elviselhető állapotból a végső megsemmisülés felé vezet az útja, mert ez a végzete. - Ezen a ponton talán kissé magasröptű a dialóg. Nem baj, ebben van az ereje. Éppen ez a konvencionális életszemlélet egy női jellemben, éppen ez az, amely még egy újabb ironikus réteget visz föl a történet vázára, és szüksége is lesz rá, ha valóban azt akarjuk, hogy több legyen cirkuszi csudabogarak fölvonultatásánál, tűnő furcsaságok foszló fantáziaszöveténél... mert az irónia létjogosultságot, hitelt ad neki. - Nem érdekelnek a halottak - mondja Lena. - Csakis az élők.
- De hát a világegyetem - érvel tovább a halott -, legalább arra gondoljon, ha másra nem. Ezzel az elhamarkodott döntéssel, hogy áttör a fekete lyuk központján, könnyen elszakíthatja az idő végtelen fonalát, szétszaggathatja magát a tért. Mindent tönkretehet, A múltat, a jelent és a jövőt. A robbanás nyomán végtelen kiterjedésűre tágulhat az örvény gravitációs mezeje, és az egész világmindenséget beleránthatja a lyukba.
Lena a fejét rázza. Tudja, hogy a halott nem más, mint újabb kísértő, csak ravaszabb, mint az előzőek, és hullaszerű, álarcot öltött.
- Hazudsz - mondja neki. - Ez is csak a Róma nevű galaktika egy újabb trükkje. Csakis magamnak tartozom felelősséggel, senki másnak. Itt most nem a világegyetemről van szó.
- Ez durva leegyszerűsítése a dolgoknak - mondja a leukémiás, mert látja, hogy Lena habozik, és érzi a győzelmét -, ezt maga is éppoly jól tudja, mint én. Ne higgye, hogy minden maga körül forog. Maga nem Isten, Isten nincs is, legalábbis itt nincs, és még ha volna is, nem maga volna az. Találja már meg végre a helyes arányokat.
Lena csak nézi a halottat, az meg őt; és ahogy egymásba villan a tekintetük, Lena meglátja a halott sötét szemében a neutroncsillag fakó fénypászmáinak világánál, hogy csak egyetlen mozdulat választja el őket valami mélységes együvétartozástól, valami visszavonhatatlan egybeolvadástól... és ha csak egyetlen pillanatig hallgatja még a holtat, belezuhan azokba a szemekbe, akár a Skipstone a fekete lyukba; nem bírja tovább, nem lehet, hogy... nem szabad elveszítenie a hitét, hogy igenis van valamiféle elválasztó vonal a halottak és az élők között, s hogy ez tartalmat és tartást jelent, hogy az élet nem olyan, mint a halál, hanem valami más, mert ha ebben sem hisz már, önmaga létét tagadja... és akkor gyorsan, gyorsan, mielőtt tovább tépelődne, megnyomja a megfelelő kapcsológombokat, amelyek azon nyomban a fény hatalmán túlra ragadják a hajót; és akkor a megszámlálhatatlan nap robbanása elől, amely mind csak a szíve talán, arcát a karjába rejti, és felsikolt.
És a halott vele sikít, és ez a sikoltás nem örömsikoly, ahogy szikrányi idővillanásban megél poklot, életet s elmúlást, és a kettejük sikolya egymásba ölelkezik, miközben a Skipstone átcsordul az újra megtalált fénybe.
XII.
Mondani is fölösleges, a történet befejezése nyitott.
Lena talán visszajut saját terébe és idejébe, és kiderül, hogy ez az egész nem volt más, mint a valóságra húzott tok. De éppígy lehet, hogy valami másságba vezet az útja. Vagy mondjuk egyáltalán ki se jut a fekete lyukbál, hanem ott marad örökre, a Skipstone meg bolygóvá válik a neutroncsillagnak ebben a csőszerű világegyetemében, és az első vagy az utolsó lesz azoknak a bolygóknak a sorában, amelyek belezuhannak elpusztult napjukba. Ha a történet jól felépített, ha a több értelmű jelentés alapját megvetettük, ha a műszaki adatok megállják a helyüket, ha az anyagot sikerült megfelelően képszerűvé tennünk... nos, ha mindez megvan, teljesen mindegy, mi történik Lenával, a Skipstonenal vagy a halottakkal. Bármilyen befejezés jó lesz. Bármilyen megteszi, és biztos, hogy érzelmileg ki fogja elégíteni az olvasót.
És mégis, van egy befejezés, ami viszont kötelező.
Ez a befejezés teljesen nyilvánvaló az író számára, aki nem írja meg, nem tudja megírni ezt a történetet, de ha mégis megírná, ő bizony csakis erre a következtetésre vezetné ki, erre, amely igazából az összes előbbi eredője, világos összegezése, a szöveg önnön testéből fogant elsőszülött gyermeke.
Hát hagyjuk, hadd legyen neki.
XIII.
Az idő és a tér végtelenjében minden lehetséges, és amikor kiokádja őket magéból a fekete lyuk, amikor kibukfenceznek ennek a neutroncsillagnak a végbélnyílásán (még véletlenül sem fogok kihagyni egyetlen freudi utalást sem), Lena és a halottak vállalják ezt a végtelenséget, és részesülnek a korlátlan lehetőségek áldásában. Egyszerre csak az Antares csillaghalmazban találják magukat, pislákolva, akár egy villanykörte; aztán meg már a Sirius szívében járnak, a Nagy Kutya csillagképben, ötszáz torok sikolt a raktérből; most meg az ókori Róma tárul eléjük, és látják Jézust, ahogy kínlódva kaptat fölfelé a Kálváriára, hátán a kereszt... és megint újabb, képzeleten túli galaktika következik, holt világ, milliárd fényévre a Tejúttól, százezer lakható bolygó, és mindegyiken ott a Kálvária... és nem elég nekik, még mindig nem elég.
De mert emberi lények, nem részesülhetnek a végtelenből; csak abból, amit befogadni képesek. Az író tudatából fogantatván nem részesülhetnek olyasmiben, amit ő maga sem tud, ami felé ő is csak tapogatózik. Az író tudatának foglyaiként, létének börtönéből nem szabadulhatván, aminthogy az író sem szabadulhat halandóságának Skipstone-hajójából, Lena és a halottak az 1975-ös esztendőben bukkannak elő az örökkévalóságból, a New Jersey állambeli Ridgefield Park városába, és ott beköltöznek a tizenötezer lelket számláló lakosság porhüvelyeibe, és megtelepszenek, most is ott vannak, ott élnek az olajfinomítók tövében, bóklásznak a Főutcán, beülnek a Rialto színházba, vásárolnak a szupermarketekben, ölelkeznek és párosodnak ágyaik beroppant világmindenségében, most is, ezen az éjszakán, ebben a pillanatban, miközben egy merő véletlen, a szerző, aki maga is egy közülük, kigondolja őket.
Elképzelhetetlen, hogy valaha is eljöjjenek Lena és a halottak ide, New Jerseybe, Ridgefield Park családi házaiba abból a Róma nevű galaktikából... de még ennél is elképzelhetetlenebb, hogy mi, mindannyian összesereglünk majd korunk Ridgefield Parkjaiból, és nekifogunk, hogy megépítsük a nagy gépeket, amelyek majd a csillagokba röpítenek, és némelyik halált hoz ránk, mások életet, megint mások meg egyáltalán semmit, de a gépek nem fognak leállni egy pillanatra sem, csak mennek tovább, egyre előre, akárcsak mi - a magunk módján.
Gömöri Péter fordítása