NNCL1010-44Dv1.1

Fred és Geoffrey Hoyle

Az űr legmélyén

Regény

PHOENIX KÖNYVEK DEBRECEN
Eredeti cím: Intő Deepest Space
Copyright © Fred Hoyle and Geoffrey Hoyle, 1974
Ali rights reserved!
A borítón Szendrei Tibor festménye 
Fordította: Békési József

Hungarian edition © by Phoenix Könyvkiadó, 1993
Hungarian translation © by Cherubion Kft., 1993
HU ISSN 0865-2953
ISBN 963 7457 14 X
Phoenix Könyvkiadó
Felelős kiadó Hajjá Attila ügyvezető igazgató
Szedte és tördelte a Phoenix Kiadó 
Nyomtatta és kötötte a Dabasi Nyomda Rt.
Felelős vezető: Bálint Csaba vezérigazgató
Munkaszám: 93-0179 
Terjedelem: 7 (A/5) ív
Készült Dabason, az Úr 1993. évében

Prológus

Esőben érkeztünk az épülethez. Éppen Betelgeuse-t kérdezgették a föld-levegő rakétákkal végzett hadműveletével kapcsolatban. Rövid, szabatos válaszokat adott. Tudtam, milyen aggodalmat érezhet. A jelentést várta arról, hogy mi történt odakint az űrben.
– Már nem tarthat sokáig – biztatta Alcyone.
Poharak kerültek elő. Számomra ez kissé mulatságosnak tűnt. Vajon a sikeres visszatérést ünnepeljük, vagy pedig a fantasztikus rombolást, amit véghezvittünk?
– Üzenet érkezett a hajóról – szólt Ganges, és átadott egy mikro-fülhallgatót Betelgeuse-nak. Annak arca rezzenéstelen maradt, míg az űrből jött híreket hallgatta. De mintha a szeme felcsillant volna egy pillanatra.
– Uraim – kezdte Betelgeuse. – A másodkapitányom jelentette, hogy az ellenség igen súlyos veszteségekkel visszavonult.
A megkönnyebbülés sóhaja tört fel az emberekből, és Betelgeuse is meglehetősen boldognak látszott. Sokan kezet ráztak egymással, a poharak a levegőbe emelkedtek.
Odaléptem Betelgeuse-hoz.
– Remélem, minden rendben lesz.
– Hm. Én nem vagyok ebben egészen biztos. – Megértettem, hogy előbbi mosolya csak álca volt.
– Miért, mi a baj?
– Ez – válaszolta, és kezembe nyomta a mikroreceptort.
– Pillanatnyilag ti nyertetek ugyan, de engem nem lehet ilyen könnyen legyőzni. – Az üzenetet angolul adták fel. Még hallgattam egy darabig: ugyanezt ismételgette újra meg újra. Betelgeuse kivette a kezemből a készüléket.
– Mosolyogj! – szólt rám. Én pedig széles mosollyal az arcomon visszafordultam a többiekhez, akik ugyanúgy vigyorogva bólintottak felénk. Fogalmuk sem volt arról, mit hozhat a jövő.

1. Az idő szorításában

Ültem az asztalomnál, előttem hevert csukott naplóm. Már majdnem három éve annak, hogy Betelgeuse-zal visszatértünk egy sikeres bevetésről, amelynek során egy lítiumbombát dobtunk a Napba, hogy elhárítsuk a yelák támadását. A bomba olyan heves napkitörést okozott, hogy nemcsak a yela űrhajók égtek el, de mind a mai napig nagy energiájú, halálos részecskék keringenek a Naprendszerben.
Akkor egyikünk sem gondolt arra, hogy a Föld körüli űr hosszú időre lakhatatlanná válik. Még Betelgeuse, a földlakók Göncölszekér-beli szövetségese is elcsüggedt, mert nem tudta, hogy képes lesz-e valaha is visszatérni flottájához, amely most valahol az űr mélyén, a Naprendszeren kívül várakozott.
A legszörnyűbb az volt, hogy nem tudott kapcsolatot teremteni embereivel, mert a bolygóközi űrben a Naprendszerből érkező rádiójeleket elnyelte egy elektronfelhő.
Sikeres küldetésünk első eredményei természetesen kielégítőek voltak. Akkor foglaltam el jelenlegi, fizikusi állásomat a Föld űrközpontjában. Betelgeuse és másodkapitánya, a mindenütt jelenlévő Rigel, megrendelést kaptak egy új típusú nukleáris ION-motor kifejlesztésére. Ezek a motorok nemcsak a meglévő hajókat hajtották volna, hanem azokat is, amelyeket Betelgeuse tanácsa szerint a Föld építeni szándékozott.
Míg ő és Rigel el voltak foglalva a kísérletekkel, én a három év legnagyobb részét azzal töltöttem, hogy asztronauta kiképzést szerezzek. Nyilvánvaló, hogy az űrutazások teljes leállítása miatt egyik űrlaboratóriumba sem juthattam el. Ehelyett a fizikában tettem előrelépéseket, bár ezek felületes, kapkodó pótcselekvések voltak csupán. Az emberek mostanra megfeledkeztek a yela fenyegetésről, és bosszankodtak amiatt, hogy a Földön kell ücsörögniük. Rengeteget morogtak, mert azt hitték, hogy én állíttattam le az űrutazásokat – ami részben igaz is volt. Még közeli barátom, Rhodes ezredes is meglehetősen hűvösen viselkedett, amikor legutóbb Londonban meglátogattam.
Az egyetlen, aki semmit nem változott, Alcyone volt. Ő Betelgeuse csapatához tartozott, majd a lítiumbombás akció után az asszisztensem lett az űrközpontban. Sohasem zúgolódott, ha nézeteltérésem támadt az emberekkel vagy a kollégákkal. Mindig mellettem állt, segített és bátorított.
– Mi a baj? – lódított vissza kérdésével a valóságba.
– Kezdek megőrülni.  Teljes a zűrzavar a fejemben. Képtelen vagyok gondolkodni.
– Talán jobb lenne, ha visszatérnél Angliába.
– Az önsajnálat az én bajom – mondtam, és megkíséreltem kierőltetni egy mosolyt. – Most, hogy említetted, Anglia mintha egy más térben és időben lenne. Nem hiszem, hogy ott megnyugodnék.
Kart karba öltve léptünk ki a jellegtelen betonépületből. Rövid séta után egy kisebb domb tetejére érkeztünk. Előttünk egy földnyelv hasított bele a Csendes-óceán sötétkék vizébe.
A régi központ Cape Kennedyben, majd később Houstonban politikai szempontból már rég elfogadhatatlanná vált, így erőszakkal áttelepítettek minket ide. Baja Kaliforniába. A Sebastian Vizcarrio-öböl körülötti terület lett a Föld űrközpontjának új otthona. A kaktuszok és cserjék között hihetetlen gyorsasággal nőttek ki a földből a beton és üvegépületek, az aszfaltozott kifutópályák. A bázis tulajdonképpen több száz űrhajó befogadására is képes lett volna. Biztonságos távolságban valóságos kis várost húztak fel a legénység és a szakemberek elszállásolására.
Alcyone-nak és nekem szerencsénk volt a lakosztályok elosztásánál, amelyet csak úgy vaktában, találomra végeztek. A lakásból pompás kilátás nyílt a hegyekre, ami segített elfeledni a néhány kilométerrel arrébb elterülő száraz és forró síkságot.
– A telefonhoz kéretik, uram – törte meg a csendet egy testetlen hang.
– Tessék?
– Telefonja van, Dr. Warboys.
Egy pillanatra elfeledkeztem a kezeslábasomra erősített személyi hívásjelzőről.
– Gyerünk – mondta Alcyone, és gyöngéden az elméleti tömb irányába taszított.
Besiettem egy kis fülkébe a főbejárat mellett, és megnyomtam a videotelefon gombját.
– Dick – szólt Dr. John Newman, amikor megjelent az arca a képernyőn –, be tudnál ugrani hozzám egy percre?
– Természetesen – válaszoltam. Newman arca előbb megnyúlt és eltorzult egy hálózati hiba következtében, majd eltűnt, ahogy kikapcsolta a készüléket.
– Newmannek eszébe jutott valami – mondtam Alcyone-nak, amikor visszatértem hozzá.
Egy hosszú percig csak néztük egymást.
– Legjobb lesz, ha odamész, és megnézed, mit akar –szólalt meg végül.
Newman legfeljebb azt vethette a szememre, hogy már hosszabb ideje nem nyújtottam be semmilyen tüneményes tudományos dolgozatot. Úgy tűnt, a bázis tudósai idegesítő rendszerességgel adnak be hasonló papírokat. De lehet, hogy mást akar, valamit, amire nem számítok, amitől félek. Bekopogtam az adminisztratív igazgató bőségesen kárpitozott ajtaján. Az csöndesen kitárult.
– Gyere be – invitált Newman –, foglalj helyet. Úgy gondoltam, érdekelnének ezek a dolgok – folytatta, és egy dossziét nyomott a kezembe. A hidrogén Balmer-sorozatának csillagászati spektrumai voltak benne. Semmi különlegeset nem vettem észre, egészen az utolsó spektrumig. Ezen a vonalak módszeresen elmozdultak eredeti helyükről. Vetettem egy pillantást a korábbi színképekre, és megállapítottam, hogy a hidrogén rohamosan felgyorsult.
– Nagy mennyiségű hidrogéngáz közelít felénk, láthatóan igen jelentős sebességgel – mondtam végül.
– Helyes. Azokat a felvételeket néhány hete készítették.
– Hol lokalizálták a gázfelhőt? – kérdeztem.
– A fényképmásolatok most érkeztek Malcolm Jones-tól, a Tucson Csillagvizsgáló Intézeten keresztül.
– Hidrogén!
– Igen, hidrogén – horkant fel Newman Emlékszem, Betelgeuse említette, hogy a yelák hatalmas mennyiségű hidrogént képesek mozgatni a Tejútrendszerben.
– És miért nem vettük észre már hamarabb?
– Azt javaslom, menj egyenesen Tucsonba. és járj utána! Ellenőrizd az összes feljegyzésüket! Semmit sem szabad a véletlenre bízni, hiszen a yelák vannak az ügy hátterében.
Agyam hihetetlen gyorsasággal kitisztult.
– Van valami fogalmuk a gáz mennyiségéről?
– Dick, csomagolj össze, és menj el Tucsonba! Deríts ki mindent!
– Ez akár védelmi készültséget is jelenthet.
– Ezt nekem kell pontosan megtudnom – vonta le a végkövetkeztetést Newman.
Visszarohantam az irodámba.
– Mi történt? – kérdezte Alcyone kedvesen, mint mindig.
– Felfedeztek egy hidrogénfelhőt, valószínűleg nagyon közel a Naprendszerhez.
– Hidrogént – ismételte meg tagoltan. A magabiztosság eltűnt arcáról.
– Tucsonba kell mennem. Velem tartasz?
– Nem, menj csak egyedül. Üzenek Betelgeuse-nak.
– Nem tudom,  hogy a yelák készülnek-e valamire, vagy csak vaklárma az egész.
– Lehet, de Betelgeuse mindenről tudni akar.
– Remélem, nem ülök sokat Tucsonban. Minden attól függ, mennyire pontosak az adataik.
A VTOL a kifutópályán vesztegelt. Csillogott a napsütésben. Amikor a fedélzetre léptem, eszembe jutott, hogy a vizsgálatot az irodámból is pontosan ilyen könnyedén el tudnám végezni. Mindazonáltal örültem, hogy egy rövid időre megszabadulhatok a bázison lassan eluralkodó általános depressziótól.
Az űrközpontban eltöltött évek alatt eleget megtanultam a repülésről ahhoz, hogy kellemetlen érzésekkel viseltessek az idegen pilótákkal való utak iránt. A VTOL külső ajtaja becsukódott. Pillanatnyi szünet után beindultak a motorok. Néhány másodperccel később a gyomromban érzett émelygést elnyomta a hirtelen gyorsulás, ahogy a gép elindult.
Harminc perc múlva az Arizonai Egyetem leszállópályája fölött lebegtem. Öt percen belül már Malcolm Jones, a csillagászati tanszék vezetője üdvözölt. Fehér ingben és piros sortban volt, nyakában az elmaradhatatlan vadnyugati zsinórnyakkendővel.
– Hogy tetszik Baja Kalifornia?
– Forró és poros. Nos, Malcolm, mi van ezzel a temérdek hidrogénnel, ami a Naprendszer felé tart?
– Úgy néz ki, egy száguldó csillagközi felhőről van szó. Azt az egyet leszámítva, hogy igen nagy a sűrűsége.
Válaszán rágódtam az irodájához vezető úton.
– Mit értesz az alatt, hogy igen nagy a sűrűsége? – kérdeztem, mihelyt leültünk.
– Nézd meg ezeket! – Jones egy halom számítógéppel nyomtatott papírt nyújtott felém. – Teljesen átfedik a 2010 júniusától az idei év júniusáig terjedő időszakot –tette hozzá.
– Mikor küldtétek el a fényképfelvételeket John Newmannek?
– Augusztus huszonhárom és harminc között.
– Két hete – mormoltam magam elé, amint a számoszlopokra néztem. Lassan kezdett minden tisztázódni. 2010 júniusa óta a Naprendszeren kívüli hidrogén mennyisége egyenletesen növekedett.
– Elég megdöbbentőek – szóltam végül.
– Micsodák?
– Ezek a számok a hidrogén tömegéről. Ha jól értelmezem, akkor az egész mintegy tíz a tizenötödiken tonna súlyú.
– Igen, körülbelül annyi. Meglepő módon, tíz évvel ezelőtt hidrogénnek nyoma sem volt abban az irányban. – Ez az információ viszont rendkívül kellemetlenül érintett.
– Hogyan jöttetek rá az egészre? – mutattam a térdemen fekvő iratokra.
– Egy doktoráló hallgató a csillagközi űr vegyi összetételét vizsgálta. Minden számottevő adatot tudni akart a Naprendszer körüli hidrogén mennyiségéről. A legtöbb diák azt feltételezte volna, hogy kevés van, vagy egyáltalán nincsen. De nem így a fiatal Bob Sentinel. Szeretett volna valami rendkívülire bukkanni, és szerencséje volt.
– Mozog ez a hidrogénfelhő?
– Úgy tűnik, igen.
– Milyen irányban?
– Befelé. A Nap felé. Felénk. És meglehetősen gyorsan.
– Mégis, mennyire?
– Elvégeztem néhány számítást, mielőtt megérkeztél volna – válaszolta Jones. – Szerintem néhány hónapon belül elmerülünk benne. Ha pedig felgyorsul, akkor lehet, hogy hamarabb.
Jones igazolta legrejtettebb félelmeimet.
– Lemásolhatnám ezeket az iratokat?
– Vidd el őket – mondta Jones, éberen figyelve reakciómat. 
– Lehet, hogy elnéztem valamit – tette hozzá.
Megráztam a fejem.
– Betelgeuse-nak igaza volt. A yela magasabb intelligenciával bír, mint gondoltuk volna.
– Ami azt jelenti, hogy...
– Senkiről sem hittem volna, hogy hatalmas hidrogéntömegeket képes az űrben mozgatni úgy, ahogy mi is csináljuk a laboratóriumokban.
– Bocsánat, de nem értem.
– A yela elpusztíthatja a Földet azzal, hogy légkörünk köré hidrogénköpenyt borít. Aztán csak annyi tennivalója marad, hogy egy kis mennyiséget belövelljen magába az atmoszférába. Az oxigén és a hidrogén keveredése hihetetlen hőtermeléssel jár. A gerjesztett hő megemeli a légkör felső rétegét, ami további hidrogént szippant be a burokból. Az egész bolygó másodpercek alatt őrjöngő pokollá változhat.
– És mit tehetünk?
– Egyelőre szeretném, ha erről nem beszélnél senkinek.
– Természetesen – mormolta Jones mélyen elgondolkodva.
Amikor egy órával később távozni készültem, még mindig magába roskadva ült irodájában. Összeszedtem az adatokat, amikre szükségem volt. A VTOL nem állt a leszállópályán. Habozás nélkül taxit hívtam. Izgalmam, ahogy vártam is, nőttön-nőtt. Végre megérkezett a taxi, de mire leszállt a kifutóra, elfelejtettem, hová akartam menni. A vezetővel folytatott rövid eszmecsere után eszembe jutott, hogy a repülőtér volt az úticélom. Útközben próbáltam rávenni, hogy vigyen el egészen az űrközpontig, de nem lévén kalandvágyó típus, visszautasította a felajánlott összeget.
Minden tudásomat összeszedve igyekeztem megérteni azt, hogyan sikerülhetett a yelának akkora hidrogénmennyiséget összeszedni és az atmoszféra felé irányítani. Betelgeuse sokat mesélt egy lángoló légkör hatásairól, de magyarázatában kevés utalás volt a hidrogénre.
– Végállomás – hallottam egy vontatott hangot.
– Tessék?
– A repülőtér.
– Ó, köszönöm – nyújtottam oda hitelkártyámat a pilótának. Nehézkesen betáplálta adataimat a fedélzeti miniszámítógépbe. Majd kaptam egy nyugtát, és bementem a repülőtérre, hogy béreljek egy gépet.
– Segíthetek valamiben? – kérdezte egy udvarias hang a Hertz társaság pultja mögül.
– Hm. – Ránéztem a kanárisárgába öltözött lányra. – Egy gépet szeretnék bérelni.
– Máris, uram – válaszolta, és átnyújtott egy listát a bérelhető típusokról.
– A leggyorsabbat kérem – mondtam anélkül, hogy a papírlapra néztem volna.
– A jogosítványát, uram – szólt a hölgy, és elkezdte begépelni a szükséges adatokat a cég számítógépébe. Egy abszurd gondolat villant át az agyamon. Mi történne, ha egyetlen adat is elkallódna ebben a bonyolult, keresztül-kasul komputerizált világban, amelyre napjaink kommunikációs rendszere épül? Itt ez a csinos lány, aki azzal van elfoglalva, hogy tucatnyi számítógépből megfejtse, az vagyok-e, akinek mondom magam. Van-e hitelem? Érvényes-e a jogosítványom? Kik a szüleim? Szenvedek-e valamilyen elmebajtól? És folytathatnám a listát a végtelenségig. Betelgeuse, Rigel és Alcyone soha nem voltak kitéve ennek a “tortúrának", ők arra használták számítógépeiket, hogy életben maradjanak űrhajóikon, és nem arra, hogy soha véget nem érő adathalmazokat lajstromozzanak velük.
– Tíz perc múlva várja önt egy Apache 3CF az ötös kijáratnál – mondta a lány, a kezembe nyomva egy halom lyukkártyát, amelyek igazolták, hogy az vagyok – legalábbis ma még -, akinek gondoltam magam.
– Köszönöm.
– Szívesen. Kellemes utazást!
Nyilvános telefonfülkék sora állított meg utamban. Az űrközpontban hosszú időt vett igénybe, amíg előkerítették Alcyone-t, és én ezt tűrhetetlennek tartottam.
– Szia, Dick – jelent meg végül mosolygós arca a képernyőn.
– Útban vagyok hazafelé. Megkeresnéd Betelgeuse-t? Szólj neki, hogy nagyon fontos dolgokat tudtam meg.
– Rossz hírek?
– Majd elmondom. Ó, igen, szólnál Newmannek, hogy elindultam? Na, viszlát. – Megnyomtam a befejezést jelző gombot, és Alcyone arca eltűnt a szemem elől.
Gondolataim visszatértek a yelára, de minden különösebb eredmény nélkül. Amennyiben nem tudjuk megfékezni, végünk van. Ilyen egyszerű ez.
– A kártyáját, uram – szólt egy hang a hátam mögött.
– Hm – mormoltam, és megfordultam. Velem szemben egy másik, kanárisárgába öltözött lány állt. Átadtam, majd hosszas tanulmányozás után visszakaptam tőle a kártyát. Végigmentem a kifutópályán, ahol egy férfi várt, kanárisárga overallban.
– Jó reggelt, uram! Repült már ezen a típuson?
– Igen, köszönöm.
– Akkor jó utat – mondta, és félreállt a gép ajtajából. Ismét megköszöntem neki, majd beültem a keskeny ülésbe. A rádiós számítógépbe betápláltam az összes lényeges adatot a repülőről, magamról és az úticélról. Aztán megvártam, míg valahol Kaliforniában egy gigantikus repülés-ellenőrző számítógép ellenőrizte az információkat. Mihelyt talált egy szabad útvonalat számomra, egy zöld lámpa gyulladt ki az orrom előtt. Begyújtottam a motorokat, és végiggurítottam a gépet a kifutópályán. Ismét várakoztam. A számítógép még egyszer ellenőrizte a repülési tervet, majd végül kioldotta az elszívó szelepet.
Pilótaként szerettem elvégezni az előírt műveleteket. Mihelyt megnyíltak a szelepek, teljes gázra kapcsoltam. Amikor a motor felzúgott a terheléstől, kiengedtem a fékeket is.
Most arra kellett koncentrálnom, hogy a levegőbe emeljem a gépet. Figyeltem, ahogy a sebességmérő mutatója lassan emelkedni kezd, ügyelve arra, hogy a gépet egyenesen és egyensúlyban tartsam. Amikor elértem a felszállási sebességet, óvatosan felemeltem a gépet a földről. Amint a levegőben voltam, félelmem elpárolgott, mert az automata pilóta átvette az irányítást. Kényelmesen elhelyezkedtem az ülésben. Kusza gondolatok tartottak ébren. Az utóbbi három évben megkopott agyam frissessége, képtelen voltam tisztán látni a dolgokat. A siker és a nagy nyilvánosság eltompította képességeimet. A szörnyű igazság az, hogy a siker önelégültséghez vezetett, legalábbis az én esetemben. Át kellene adnom Betelgeuse-nak a nyilvános szereplést, és vissza kellene térnem saját kutatásaimhoz.
De ez a hatalmas mennyiségű hidrogén, amely ott keringett kint, ahol nem lett volna szabad, ismét élesebbé tette reakcióimat. Újra elkezdtem böngészni Malcolm Jones számoszlopait. Jelentésük visszaszivárgott tudatomba, és olyan érzelmeket korbácsolt fel, amelyek hamarosan indulatokká fajultak. Ugyanaz a hideg düh kerített hatalmába, mint amit a lítiumbomba kitalálásakor éreztem.
A gép orra hirtelen süllyedni kezdett, amint közeledtünk az űrközpont leszállópályáihoz. Kristálytiszta idő volt, jobbra a forró vidék sárgája és vöröse, balra a Csendes-óceán kékje csillogott.
Váratlanul iszonyú légörvény térített le szokott útvonalamról. Az automata pilótával együtt én is felkészültem a veszélyre. A repülő spirálisan zuhant a föld felé. A papírok szanaszét repültek térdemről. Bár rettenetesen szédültem, kikapcsoltam az automatikai, és megpróbáltam megállítani a zuhanást.
Az utóbbi időben sokat edzettem igen nagy gravitációs terhelés alatt, de aerodinamikai ismereteim még így is rendkívül korlátozottak voltak.
A kis gép még néhány másodpercig zuhant, mielőtt sikerült felemelnem. Az alattam lévő sivatag elmosódott vörösessárgájából hirtelen sziklatömbök emelkedtek ki, mély kanyonok és meredek dombok váltak láthatóvá. A gép orra már emelkedni kezdett, amikor az óceán hullámtörőiről felcsapó habzuhatag elöntötte a szélvédőt. Kinyitottam a szelepeket, és az Apache ismét a magasba emelkedett.
Még sokáig ültem dermedten, tetőtől talpig papírokkal borítva. Soha nem kerültem még ilyen erős légörvénybe.
Hirtelen megvilágosodott előttem, hogy csakis egy másik repülőgép okozhatta.
Visszakapcsoltan az automatavezérlést, és megpróbáltam összeszedni a szakadt és szanaszét szóródott lapokat. A gép a leszállópálya fölött keringett, újabb landolási lehetőséget keresve. Úgy tűnt, a számítógépnek halvány fogalma sem volt nyomorúságos lelkiállapotomról. Pedig az előbb szinte szörnyethaltam egy száguldozó őrült miatt.
Normális körülmények között az automatikára bíztam volna a leszállás kényes feladatát, de ez egyszer magam vettem kézbe a dolgokat. Legnagyobb meglepetésemre csak egy szelíd döccenés jelezte, hogy földet értem. Fokozatosan fékeztem és csökkentettem a nyomást, majd megálltam a kifutópálya felénél. Bekormányoztam a gépet egy parkolóba. Mihelyt kiszálltam, lefékezett mellettem egy kanárisárga autó.
– Hitemre, azt hittük, összeütköztek! – lihegte a kölcsönző alkalmazottja.
– Mi a fene volt az? – kérdeztem, miközben átadtam neki a gép papírjait.
– Egy interkontinentális rakéta, gondolom, jött, mint a pokolbeli tüzes mennykő.
– Civil vagy katonai?
– Nem hiszem, hogy civil. Akkor nem szállhatott volna le itt.
– Kösz. Remélem, a számítógép nem izgatta fel magát túlságosan. – Elindultam a kijárat felé. Ráléptem egy mozgójárdára, és néhány percen belül az űrközpontban voltam.
Alcyone-t nem találtam az asztalánál, és az irodámban sem volt. Kissé csalódottan ültem le tanulmányozni a tépett papírhalmot.
– Szolgálatra jelentkezünk! – csendült fel egy ismerős hang.
Az ajtóban Betelgeuse és Alcyone állt. Úgy vigyorogtak, mint két fakutya. Betelgeuse narancssárga-piros kötött gyapjúpulóverben volt, és épp egy hatalmas szivarra próbált rágyújtani.  Körülbelül egyhüvelyknyi elszívása után “Undorító!” felkiáltással eldobta.
– Bocs a légörvényért – szólt nyájasan, és megveregette a hátamat.
– Majdnem megöltél.
– Csekélység. Nagyra értékelem a repülési képességeidet – kuncogta.
– Inkább ezt vedd szemügyre – nyújtottam át neki a papírokat.
Betelgeuse arcáról egy szempillantás alatt eltűnt a játékos kedv. Aggodalom és rossz előérzet tükröződött a szemében. Szó nélkül körülültük a jelentéseket, figyelmesen böngészve a számsorokat, amelyek mintha fajtánk pusztulását jelző lélekharangok lettek volna. A yela beváltotta fenyegetését.

2. Két lépés a végítélet felé

Kora hajnalig dolgoztunk a számítógép eredményein.
– Nos? – kérdeztem Betelgeuse-tól, amikor hátradőlt székében, és felvonta szemöldökét.
– Úgy néz ki, hogy a yela tevékenysége megfelel a papírformának. Máris hatalmas mennyiségű hidrogén van a Naprendszerben. Talán egyenesen a Föld felé irányította. Ha megtartja jelenlegi sebességét, akkor néhány héten belül elér bennünket.
– Csak azt szeretném tudni, hogy az ördögbe működteti az egészet?
– Dick, a Földet hamarosan elpusztítják, és az az egyetlen gondod, hogyan? Én már láttam bolygókat elégni, de az okok mindmáig rejtélyesek maradtak számomra.
– Nem várom el tőled, hogy tudd a választ. Mindössze annyit mondok, hogy te, a yela, és százmillió értelmes lény a világegyetemben magasabb intelligenciával rendelkezik, mint én. Csak egy részét próbálom megérteni. Te képes vagy a világűr mélyére hatolni. Számomra ez fantasztikus. Szeretném tudni, hogyan mozgatja a yela azt a tíz a tizenötödiken tonnányi hidrogént! Nem hiszem, hogy lennének tartályhajói.
– Jó, elmondtad, amit akartál. De ha megállunk ennél a kérdésnél, komoly műszaki problémákba ütközünk – mondta Betelgeuse, aki furcsa akcentusától eltekintve egészen kitűnő angolt beszélt.
– Értesítenünk kell a hatóságokat arról, amit megtudtunk. Ki kell telepíteni a bolygó lakosságát – tette hozzá végül.
– És hová fog menni az a sok menekült?
– Azt teszik majd, amit én is – válaszolta Betelgeuse –, vándorolnak a világűrben, míg ismét lakható bolygóra nem bukkannak.
– Nekem ez nem tetszik. Nem akarom elhagyni a Földet. Egyébként, vajon a yela nem fogja módszeresen elpusztítani az űrhajóinkat?
– Hát az már nem fog különösebben zavarni téged, igaz? – mondta Betelgeuse, és keserűen elfintorodott.
Gúnyolódását figyelmen kívül hagyva folytattam:
– Úgy számoltam, hogy...
Alcyone és Betelgeuse hahotázva fogadta makacskodásomat. Aztán észrevettük, hogy John Newman egész idő alatt az ajtóban állt. Köszönésére kórusban válaszoltuk, hogy “Jó reggelt!” Megpróbáltuk megőrizni komolyságunkat, s ez Alcyone-nak igencsak nehezére esett, lévén vidám és nevetős természetű.
– Vidámságotokból arra következtetek, hogy a yela fenyegetés megalapozatlan volt – szólalt meg Newman.
– Épp ellenkezőleg – felelte Betelgeuse –, irtózatos hidrogéntömeg közeleg nagy sebességgel a Föld felé.
– És miért nem értesítettetek előbb a dologról?
– Épp most fejeztük be a Tucsonból hozott információk elemzését. Azt javaslom, hogy értesítsük a Föld összes kormányzatát a vészhelyzetről. Időközben mi igyekszünk alátámasztani feltételezésünket.
– És mitől lesz a világvége olyan nevetséges? – kérdezte Newman, miközben úgy nézett ránk, mint aki sokkos állapotba került.
Rövid csend után Alcyone gyengéden kivezette Newmant az irodából.
– Mindnyájan kezdünk összeroskadni. Aztán végül rákezdtem:
– Gondolom, a rádiójelek elnyelődése miatt még mindig nem tudsz kapcsolatba lépni a flottáddal.
– Attól tartok, nem – válaszolta Betelgeuse csüggedten. Már hosszú ideje egyetlen hírt sem kapott az űr mélyén cirkáló népétől.
– Jó lenne minden frekvenciát meghallgatni, hátha észlelünk valamit.
– Már megpróbáltuk. Semmi eredmény.
– Nem kellemes erre gondolni, de lehetséges, hogy a yela felfedezte őket?
– Remélem, hogy túlságosan el van foglalva a hidrogén mozgatásával, és nincs ideje a hajóinkkal törődni. De azért még egyszer ellenőrzők mindent.
Betelgeuse távollétében Alcyone-nal megírtuk a jelentést felfedezéseinkről. Elméletileg nehéz volt bebizonyítani, hogy a hidrogén a Föld elpusztítását szolgálja. Lehetett volna akár egy szokatlan csillagászati jelenség is. Csak folyamatos megfigyeléssel támaszthattuk volna alá elképzeléseinket, de lehet, hogy akkor már túl késő lett volna bármit is tenni. A legfontosabb most az volt, hogy felküldjünk egy űrhajót – természetesen legénység nélkül –, hogy mintát vegyen a Föld külső légköréből. Úgy éreztem, a helyzet rosszabbodása előtt ez a legmegfelelőbb pillanat arra, hogy tegyünk egy próbát. Figyelembe vettem, hogy a Föld és az űr közötti távközlés megbénult. Ha nem így lett volna, akkor felhasználhattuk volna valamelyik keringő labort erre a célra.
– Elküldjem ezeket a képviselőknek? – kérdezte Alcyone, kezében tartva a jelentéseket.
– Inkább Newmanen keresztül. Nem fogja elsüllyeszteni őket.
– Nem, de megfeledkezhet róluk. Nem áll túl biztosan a lábán.
– Én inkább így mondanám, az idegösszeroppanás határán van.
– Még mindig ragaszkodsz ahhoz, hogy Newman közvetítsen?
– Hát, Isten tudja. Inkább küldjük egyenesen a megfelelő helyre, de azért ő is kapjon egy másolatot.
– Vajon mit tehetnek?
– Egyesek azonnal értesíteni fogják kormányaikat. Mások majd további információkra várnak, és a Holdra is hajlandóak lesznek elmenni, csak hogy ne legyenek itt, amikor a többiek elküldik a jelentéseiket. Aztán speciálisan erre az alkalomra lepecsételt leveleket bontanak fel. Bennük olyan fontos személyiségek nevei lesznek, akiknek helyet foglaltak az űrhajókon.
– Vajon felfogják-e a következményeket?
– Nem hiszem, hogy az a pár kiválasztott megérti a menekülésben rejlő veszélyt. Ha túl is élik a Föld magnetoszférájának sugárzását, még mindig ott vannak a yelák.
– A sugárzás halálos voltát szerintem mindenkinek meg kell tudnia vélte Alcyone.
– Szerintem az emberek részben felfogták a veszélyt, de az egész ügy nagyságáról fogalmuk sincs. Egy hosszú ideig tartó menekülés nem gyerekjáték. Tudod, a ti űrhajóitok nem mind katonai célokra készültek. Képesek arra, hogy kényelmes létet biztosítsanak az embereknek az űrben – akár tartósan is.
– Természetesen. Hisz e nélkül nem tudnánk megmaradni a kozmoszban.
– A mi kormányaink viszont inkább ütőképes hadiflottákat építtettek maguknak, amelyek nincsenek kellőképpen felszerelve tartósabb űrutazásokra – mondtam keserűen.
– Ezek szerint aki egy ilyen földi űrhajóra kerül, annak nincs sok esélye az életben maradásra. Nagy kár.
– Mindent összevetve, jobb lesz, ha elküldjük a jelentéseket – vontuk le a következtetést.
Alcyone kisietett az irodából, kezében a papírokkal, én pedig rendet raktam az íróasztalomon, és visszasétáltam a lakásomba. A csöndes sivatagi levegő most hűvös volt. A Nap éppen lebukott a hegyormok mögött. Vajon meglátogatja-e még valaki ezt a bolygót, hogy rácsodálkozzon az elüszkösödött, fekete földre? Ha az atmoszféra eltűnik, a szél sem fog fújni többé. A világot benépesítő sok millió ember lármás zsivaját halálos csönd váltja majd fel.
Tovább ballagtam, nem hagyva, hogy erőt vegyen rajtam a csüggedés. Addig akartam folytatni a harcot, amíg csak lehetséges. Mindenekelőtt azt szerettem volna látni, hogy ebben a gyilkos játszmában ki nyer és ki veszít majd. Belépve a lakosztályba ágyba bújtam, és mély álomba merültem.
Mondják, a bűnösök számára nincs nyugalom: durva rázogatásra ébredtem.
– Dick, gyere azonnal, most nincs idő aludni – hallottam Betelgeuse hangját az álom ködfátylán keresztül.
– Mi van? Hová menjek? – sziszegtem dühösen.
– Kávé.
– Soha nem értettem, hogy vagytok képesek frissek maradni néhány órai szunyókálással – morogtam, miközben átvettem a kávésbögrét.
– Hosszú évek gyakorlata. Csupán edzés kérdése. Amíg te céltalanul bámulsz ki az ablakon, addig én ülve alszom.
Betelgeuse eldobott egy arasznyi hosszúságú szivart, és böffentett egyet – mint ilyenkor mindig. – Undorító íze van! Figyelj, Dick, elvégeztem még néhány számítást. A hidrogénfelhő vészes gyorsasággal közeledik a Föld atmoszférája felé. Kevesebb időnk van, mint gondoltuk. Bárhogy is döntenek a földi hatóságok, az az ő dolguk. Én legkésőbb holnap délben felszállok.
– Huú! Ez egy kicsit korai, nem?
– Nekem nem elég korai.  A hidrogén semlegesíti a bolygóközi részecskék hatásait. A jelek arra utalnak, hogy ismét lehetségessé válik a hírközlés.
– Úgy érted, a flottáddal?
– Azt hiszem. Lehet, hogy átjutok az enyéimhez, ha magam mögött hagyom a Jupitert.
– És mi van a magnetoszféra sugárzásával?
– Most gondolkodom a problémán. Különleges védőöltözetre lesz szükségünk.
– Ami talán nem is véd a sugárzás ellen.
– Ne feledd, hogy az én hajóm sokkal biztonságosabb, mint a ti katonai gépeitek, amiket tanácsaim ellenére felépítettetek.
– A földlakók jellemző tulajdonsága, hogy nem a mások, hanem a saját maguk által elkövetett hibákból tanulnak – bölcselkedtem. – Beszerelték az új motorokat a földi hajókba?
– Ó, persze. Már mindegyiket átalakították. Sajnos csak kisebb egységeket tudtunk gyártani, mert kellett az anyag a vegyi rakétákhoz is. Azt viszont nem tudhatjuk, hogy az új motorok lesznek-e olyan megbízhatóak, mint a mieink. Hogy úgy mondjam: mérnökeitek a mi jól kipróbált modelleinkkel javították fel a földi űrhajókat.
– A közvélemény hogyan reagált az eseményekre? – kérdeztem aggodalmasan.
– Szinte tökéletes a csend. A sajtó még nem közölte teljes terjedelmében az ügyet. Gondolom, arra várnak, hogy alátámasszuk feltételezéseinket.
– Ez jellemző, nem? – tűnődtem hangosan.
– A jelenlegi helyzetet órákon belül mindenki pontosan ismerni fogja. Te mit csinálsz holnap ez idő tájt? – tette hozzá Betelgeuse.
– Gondolom, aludni fogok.
– Nem akarod túlélni ezt az egészet?
– Dehogynem.
– Felfogtad, hogy Alcyone szeretne visszatérni az övéihez?
– Igen, természetesen.
– És te? – noszogatott Betelgeuse.
– Őszintén szólva, nem hiszem, hogy képes lennék életem hátralévő részét egy űrhajóban eltölteni.
– Pontosan olyan konok vagy, mint azok a mérnökök, akikkel az utóbbi időben együtt dolgoztam.
– A te őseidet nem érintette kellemetlenül, hogy el kellett hagyniuk egy sokezer éve birtokolt területet?
– Sajnos kevés feljegyzés maradt fenn arról, hogy mit éreztek a korai űrcsaládok. Az a gyanúm, túlságosan el voltak foglalva a túlélés kérdésével ahhoz, hogy ilyesmivel törődjenek.
– Akkor lássuk, hogyan működik ez ma! Talán meggondolom magam.
– Néha azt szeretném, hogy bárcsak soha ne jöttünk volna a Tejútnak erre a részére.
– Nézd, én örülök, hogy itt vagytok. Technológiánkra már réges-rég ráfért, hogy valaki a helyes irányba terelje fejlődését. Apropó, szuperintelligenciákról beszélve, még mindig nem jöttél rá, hogyan mozgatja a yela a hidrogént?
– Sajnos nem – mondta csalódottan Betelgeuse.
– Engem rettenetesen bosszant ez a kérdés. Nem markolhatsz fel egyszerűen egy adag hidrogént, hogy aztán ide-oda taszigáld az űrben.
– Miért ne? Amíg te a mozgó gázfelhők elméleti problémáján rágódsz, addig én elszaladok a rádióközpontba, és megnézem, van-e valami újabb fejlemény.
– Tökéletes. Ja, még valami. Miért ébresztettél föl? Az egészségem érdekében?
– Majd' elfelejtettem. Csak annyit akartam mondani, hogy ha kedved támadna velünk jönni, mindig lesz egy szabad hely számodra.
Még néhány pillanatig néztük egymást, aztán elment.
Az évek során szoros barátság alakult ki közöttünk, mely kiállta az összes vihart és nézeteltérést, ami személyiségünk különbsége miatt támadt. Betelgeuse távolságtartó, önálló és logikus lény volt; jómagam pedig önző, temperementumos, szeszélyes és nagyon érzékeny. Állandóan világmegváltó gondolatok nyomása alatt éltem. Míg kíváncsiságom teljes egészében a tiszta tudományos kutatásokra korlátozódott, Betelgeuse érdeklődése inkább a mérnöki munka gyakorlati oldalára irányult.
Előrelátható vándorlásunk a Tejútrendszerben kedvező lehetne a kutatások szempontjából, de engem elborzasztott az űrhajó klausztrofóbikus légköre. Ha ez a megmenekülésemet jelentené, akkor természetesen elmennék, de ha csak egy lehetőség is akad, hogy maradjak, akkor maradok.
Az irodai számomat tárcsáztam.
– Szia! – mondta Alcyone, mikor arca megjelent a képernyőn.
– Mi újság a hidrogénfelhővel kapcsolatban?
– Végzetesen közel van a Földhöz!
– Más források is megerősítik az elképzelésünket?
– Ennyi elég? – kérdezte, és felmutatott egy halom lyukkártyát.
– Igen – mosolyodtam  el  kényszeredetten. – Most gyorsan lezuhanyzom, aztán odamegyek.
– Rendben van. Viszlát – szólt Alcyone, és kikapcsolt. Mindenfelé érzékelhető volt a rendkívüli készültség. A mérföldnyi leszállópályákat most űrhajók karcsú sziluettjei tarkították. Hallatszott a hatalmas elektromotorok dübörgése, amint a föld alatti raktárakból üzemanyagot pumpáltak a rakétákba. Még az irodaházak közelében is érezhető volt a föld vibrálása és a levegő remegése. Balról Pegazus IV típusú interkontinentális rakéták közeledtek, a kifutópálya végén kisebb sugárhajtású gépek álltak tarka összevisszaságban.
Amikor beléptem az irodába, Alcyone a következőkkel fogadott:
– Kapcsolatba léptem más rádiólokátoros állomásokkal, és valamennyi megerősítette, hogy a hidrogénfelhő néhány százezer mérföldnyire van az atmoszférától.
– Hihetetlen. Gyorsabban zajlanak az események, mint gondoltam. Előkerestem a Naprendszer diagramját.
– A sűrűsége még mindig alacsony.
– Igen, alacsony – ismételtem meg. – De azért jó lesz, ha állandóan ellenőrizzük növekedését. – Alcyone habozott egy pillanatig, mielőtt kiment az irodából.
Időről időre izgatott fiatalemberek jelentek meg, kezükben hatalmas papírkötegekkel. Valahányszor újabb adatok érkeztek, gondosan összehasonlítottam őket a korábbi értékekkel. Úgy tűnt, a hidrogén nem közeledett. Sűrűsége sem nőtt meg jelentősen. Arra gondoltam, talán kimerültek a yela erőtartalékai. Ez furcsa volt, mivel a hidrogénfelhő mozgatásához eddig is hihetetlen mennyiségű energiára lehetett szüksége.
– Tiszta a levegő – hallottam Betelgeuse izgatott hangját a folyosóról. – Dick! – rontott be az irodámba, miközben elhajított egy óriási szivart –, sikerült kapcsolatot teremteni a flottámmal. – Kipirult arca pulóvere színével vetekedett.
– Hát ez csodálatos. Merre vannak?
– A Plútó mögött. Sikerült elkerülniük a yelákat. – Tekintete hatalmas megkönnyebbülésről tanúskodott.
– Azt akarod mondani, hogy el sem hagyták a Naprendszert?
– De igen, csak pont a határán tartózkodnak, körülbelül egy vonalban a Tejútrendszerrel – már amennyire meg tudtam állapítani.
– De akkor honnan van a hidrogén?
– Nagyon egyszerű – mondta Betelgeuse. és látszott rajta, hogy a legfontosabb hírt a végére tartogatta. – A yelák hozták létre.
– Komolyan?
– Körülbelül egy évvel  a bomba felrobbantása után flottánk néhány hajója járőrözni indult, hogy felderítse a tevékenységüket. Észrevették, hogy nagy mennyiségű hidrogént termelnek. Mivel rádión nem tudtak összeköttetést teremteni, leküldték egy űrhajót, hogy figyelmeztesse a földi állomásokat. Sajnos a helyi sugárzás szintje olyan magas volt, hogy nem tudtak közelebb jönni.
– Dr. Warboys! – dugta be a fejét egy fiatalember az ajtón. – Ez önnek érkezett, uram – és bevonszolt egy papírokkal teli targoncát az irodába.
– Köszönöm.
A fickó elmosolyodott és lelépett.
– Állandó megfigyelést óhajtottál, nemde? – lépett be Alcyone a szobába.
– Igen, természetesen – ismertem be, és éreztem, hogy ebben a játszmában pontot veszítettem. Levettem a legfelső lapot, és tanulmányozni kezdtem. – Hé, ide nézzetek! – kiáltottam fel. Betelgeuse odalépett és a számokra meredt.
– A hidrogén sűrűsége láthatóan csökken!
– Itt is – mutatott fel Alcyone egy másik ívet.
– Az az átkozott felhő elpárolog! – kiáltottam izgatottan. – Azt hiszem, elpárolog! Végre eltűnik a rohadék!
– Miért párologna el? – kérdezte Betelgeuse, miközben további lapok után kutatott a targoncán.
– Gondolom, azért, mert a Napból áramló részecskék fölmelegítették. A Nap ki fogja tolni a felhőt a Naprendszerből.
– A lítiumbomba által gerjesztett részecskékről beszélsz? – kérdezte Alcyone.
– Igen, azokra gondoltam.
– Akkor valószínű, hogy a yela is gondolt a Nap hatására – ráncolta össze a szemöldökét Betelgeuse. – Általában nem szokott elkövetni ilyen hibákat – folytatta elgondolkodva.
– Rendszerezd ezeket a papírokat! – mondtam Alcyone-nak.
– Hová mész?
– Newmanhez – feleltem. Reméltem, hogy távollétemben Betelgeuse elárulja terveit Alcyone-nak. Ha úgy dönt, hogy flottájával visszavonul az űr mélyére, nem hibáztathatom. Csakhogy csodálatos technológiája túlságosan fontos volt számunkra, nem hagyhattuk elkallódni. Bíztam abban, hogy Alcyone képes maradásra bírni őt is, népét is – hiszen a yela legutóbbi fenyegetése, a Napnak köszönhetően, múlófélben volt.
Newman irodájához közeledve hatalmas tömeget pillantottam meg.
A náluk lévő felszerelésből ítélve csillagközi utazásra készülő Nagyon Fontos Személyiségeknek néztem őket. Óvatosan araszolgattam előre közöttük, ám egyszer csak két hatalmas katonai rendőrbe ütköztem.
– Dr. Newmannel szeretnék beszélni – súgtam a bal oldali, törött orrú közegnek. – Hivatalos ügyben – tettem hozzá, és felmutattam neki az űrközpont által kibocsájtott biztonsági kártyát. A rendőr utánakapott, és tüzetesen megvizsgálta. Aztán továbbadta kollegájának, aki ugyanolyan gyanakodva pislogott a kártyára, mint társa.
– Egy pillanat – szólt a törött orrú, és komótosan elsétált. Húsz perc múlva jelent meg újra. Visszaadta a belépőmet, hüvelykujjával Newman ajtaja felé bökött, és – Oké, cimbora! felkiáltással, – utat nyitott nekem.
Az irodában még nagyobb volt a zűrzavar, mint odakint. A lökdösődő testek között megpillantottam Newmant, aki az íróasztalánál ült és a semmibe révedt. Ahogy előreléptem, végignéztem a bent lévőkön. Sok arc igen ismerősnek tűnt. Megmerevedtem, és csak bámultam. Jóformán a világ összes kormányfője a szobában tartózkodott.
– Mi az? – kérdezte Newman, amikor odaértem hozzá.
– Van egy hely, ahol szót válthatnánk?
– Néhány nyugodt szót? Amint látod, semmi remény rá.
– Csak annyit szerettem volna mondani, hogy a jelek szerint a hidrogén párolgófélben van, és a yela sehol sem található. – Noha pokoli lárma volt az irodában, bejelentésemet valahogy mégis meghallották. A zsivaj elhalt, mintha valami rejtett gombot nyomtam volna meg. Másodperceken belül egy könnyű sóhajt lehetett hallani. Végignéztem a jelenlevőkön, egyik vezérről a másikra, aztán vissza. Azon töprengtem, hogyan fogom előadni a néhány órával ezelőtt oly magabiztosan megszerkesztett jelentést.

3. Világválság

John Newman üres tekintettel nézett rám, mintha rosszul hallott volna.
– Mondd még egyszer, testvér – bődült el mellettem egy füstös képű alak.
– A hidrogén – ismételtem tagoltan – párologni kezdett; lehet, hogy már el is párolgott.
– Micsoda? – szólt közbe egy angol hang.
– Elpárolog – feleltem, már kevésbé magabiztosan. Az emberek izgatott társalgásba kezdtek.
– Hogyan párologhat el a hidrogén?
– A fenébe is, azért vánszorogtam erre az átkozott helyre, hogy megtudjam, vaklárma volt az egész!?
– Bárki is kezdte ezt a pokoli tréfát, hamarosan rá fog jönni, hogy nemcsak neki van humorérzéke – folytatta az angol.
Newman haragos pillantásokat vetett felém. Láttam rajta, hogy nem vállalja a felelősséget a történtekért. Az én nyakam kerül a hurokba.
– Megkaptad a jelentésemet? – kérdeztem. Newman az íróasztalára nézett és megrázta a fejét.
– Miféle abszúrd játék ez? – kiáltotta egy erélyes hang.
– Uraim, egy kis figyelmet kérek! – mondtam, miután biztonságba helyeztem magam az asztal legtávolabbi sarkánál.
– Átkozott tudósok. Csak ugrálnak le meg fel, mint egy sereg riadt kannyúl – szakított félbe egy erős ausztrál akcentussal beszélő testes fickó.
– Uraim! Mielőtt magyarázkodásba kezdenék, figyelmükbe ajánlom jelentésem kilencedik pontját. Világosan leírtam, hogy mielőtt további következtetéseket vonnánk le, szükségesnek tartom a hidrogén alapos tanulmányozását. Azt is leszögeztem, hogy az ügy fontosságára való tekintettel minden kormányzatot értesítünk, mihelyt tisztázódtak a részletek.
– És akkor mi van? – üvöltötte a füstös képű.
– Nekem úgy tűnik, önök felmérték az ügy súlyosságát, mivel idejöttek. Továbbá feltételezem, hogy elvégezték saját számításaikat, és gyanítom, hogy az elsők között szerették volna elhagyni a Földet. – Hangom kissé élessé vált, mivel elhatároztam, nem figyelek többé zagyvaságaikra. Gondolataim középpontjában most csupán Betelgeuse és űrhajója állt, amely néhány órán belül elhagyja bolygónkat. Ugyanakkor azt is láttam, hogy könnyűszerrel a hajón lehetnék én is.
– Átkozott pojáca! – kiáltotta pofáját felfújva a füstös képű.
– Kapd be! – üvöltöttem vissza, amint végignéztem az előttem hullámzó arctengeren.
– Ön nincs abban a helyzetben, hogy kritizálhasson minket! – mondta egy karcsú olasz.
– Akkor talán elmondanám önöknek eddigi tapasztalataimat a Naprendszerbe került hidrogénről! – válaszoltam, és hangom remegett az idegességtől. Nehezen uralkodtam magamon.
A morajlás vészesen felerősödött erre a kijelentésre.
– Uraim, uraim – csitítgatta valaki a tömeget. – Hallgassuk meg, mit akar mondani nekünk a doktor. Úgy tűnik, már nem vagyunk közvetlen veszélyben. De ki kell dolgoznunk jövőbeli stratégiánkat, hogy biztosíthassuk a helyzet állandóságát.
– Ez ma az első ésszerű javaslatod. Iván – rikkantotta elismerően egy amerikai tábornok. – Mi a neve, uram?
– Warboys. Richárd Warboys – feleltem.
– Ohó, hiszen én ismerem önt – szólt egy hallókészülékes angol tiszt. – Maga dobott lítiumbombát a Napba.
Bólintottam, mire a teremben ismét izgatott társalgásba kezdtek.
– Nehéz lenne néhány széket keríteni? – kérdezte egy idősebb francia úriember. 
– Várj egy percet – szólt rám Newman. Gondolataimba mélyedve várakoztam, míg székeket; hoztak.
– Uraim – kezdtem végül –, az előzetes vizsgálatok kimutatták, hogy hatalmas mennyiségű hidrogén van jelen a Föld légkörének közvetlen szomszédságában. A természet közbelépése azonban elpárologtatta a felhőt, megakadályozva ezzel annak a Föld ellen való felhasználását. Fontos azonban, hogy a “győzelem" mámorában se feledkezzünk meg a yela tevékenységéről. A yela felsőbbrendű technikát képvisel, ezért nem szabad alábecsülnünk jelenlétét.
– Honnan jött a hidrogén? – kérdezte egy, a szoba bal sarkában álló, keleties külsejű férfi.
– Úgy gondoljuk, hogy a Naprendszeren kívülről érkezett, valami hatalmas erő irányította a Föld felé.
– Hát persze. Természetes – szólt közbe a francia.
– Amint tudomást szereztünk a hidrogénről, minden kormányt tájékoztattunk a kialakult helyzetről – folytattam.
– Így van, igazat mond – helyeselt a hatalmas ausztrál.
– Mégis, mikor rájöttünk, hogy a hidrogén párologni kezdett...
– Párologni? – kérdezte a keleti úr.
– Igen. Felfedeztük, hogy a Napból érkező részecskeáramlat fölmelegítette a hidrogént, aminek következtében az párologni kezdett. Úgy tűnik, a yelák túl erősnek találták a Nap aktivitását, és ezért elhalasztották a Föld elpusztítását.
– Honnan tudjuk, hogy elmentek – kérdezte egy másik keleti –, persze, ha itt tartózkodtak egyáltalán?
– Erről is hiteles információink vannak Betelgeuse flottájától, mely néhány éve a Plútó mögött állomásozik.
– És miért nem értesítettek már előbb? – érdeklődött az orosz tábornok.
– Mostanáig nem volt rádió-összeköttetésünk az űrrel. 
– De hát mi nem adtunk engedélyt a radarok zavarására! – kiáltott fel az amerikai tábornok.
– Mi sem – mondta az orosz.
– A kapcsolatteremtést természeti okok tették lehetetlenné – magyaráztam tovább.
– Azt hiszem, legfőbb ideje megleckéztetni a yelát – mordult fel egy német.
– És hogy képzeli az egészet? – dörmögte az orosz tábornok.
– Kinyírjuk. Lecsapunk rá, és szétverjük, mielőtt még visszatérhetne, és újra fenyegethetné a Földet – felelte a német.
– Miből gondolja, hogy megint visszajön? – kérdezte az egyik keleti.
– Nem tudja – dörgött egy hang hátulról. – Semmi bizonyíték nincs, ami alátámasztaná ezt a szélsőséges elméletet a hidrogénről.
– Hagyja már, Dr. Nk, mindnyájan tudjuk, hogy egyetlen rádióteleszkópjuk sem működőképes – szólt rá egy angol tiszt.
– Azt hiszem, a németeknek megalapozott a véleményük – jegyezte meg a karcsú olasz.
– Miről? – kérdezte az amerikai.
– A yela visszatéréséről.
– Miért jönne vissza? Megint legyőztük. Immár másodszor. Esztelenség lenne részéről újból próbálkozni – vélte az amerikai.
– A yela tudja, hogy ez a bolygó lakott, és hogy a lakók az ellenségei. Nem lenne bölcs dolog figyelmen kívül hagyni egy újabb támadás lehetőségét – érveltem.
– Nincs is hidrogén a légkörben – kiabált be ismét Dr. Nk a hátsó sorokból.
– Én mégis azt mondom, hogy megint megpróbálja majd. Csak idő kérdése, hogy a Nap részecske-kisugárzása megszűnjön. Mihelyt helyreáll a dolgok természetes állapota, s befejeződik a hidrogén párolgása, a Föld újra veszélybe kerül – vontam le a végső következtetést.
– Honnan származnak ezek a részecskék? – kérdezte az amerikai.
– A sugárzás a lítiumbomba utóhatása. 
– Akkor talán ledobhatnánk egy másik bombát.
– Igen, elméletileg megtehetnénk, de fennáll az a veszély, hogy a sugárzás szintje eléri a halálos értéket a Földön.
– Akkor mit tehetünk? – érdeklődött egy szőke norvég.
– Teljesen világos, hogy nekünk kell először támadni – jött a velős válasz egy izraelitől.
Ez a megjegyzés egy pillanatra lehűtötte a kedélyeket. A jelenlévők egymás arcát fürkészték. Növekvő kíváncsisággal vártam a következő javaslatot.
– Hogyan képzeli el a támadást? – dobta vissza a labdát az orosz tábornok.
– Váratlanul lecsapunk. Megkeressük az ellenséget, és szétverjük – válaszolta az izraeli szelíden.
– Nagyon szép terv. Izraelnek alig néhány űrhajója van. Egy ilyen harcban rengeteg hajót elveszthetünk. Ami nekünk sokat, az önöknek természetesen keveset jelent. Nem igaz? – kérdezte az idősebb francia.
– Függetlenül az önök hadműveleteitől, mi a saját eszközeinkkel fogjuk megverni az ellenséget – mormogta az izraeli.
– Ami felér az öngyilkossággal – vélte az angol tiszt.
Ennél a pontnál a Nagyon Fontos Személyiségek csoportokra oszlottak, melyek fokozatosan két táborban egyesültek. Közben az izraeli előre-hátrahintázott székén, napbarnította arcán néha hamiskás mosoly jelent meg.
– Ha a helyzet úgy kívánja, a végsőkig küzdeni fogunk – szólt egy távoli hang.
– Mennyi hidrogént észleltek? – hallatszott tompán valakitől.
– Tíz a tizenötödiken tonnányit – kiáltottam oda.
– Nem igazán értem, hogy lehet ennyi hidrogén az űrben. Talán Isten keze van a dologban... – folytatta az előbbi hang.
– Uraim – jelentette be ünnepélyesen az amerikai tábornok –, úgy döntöttünk, hogy minden elérhető hajót felküldünk az űrbe. Megkeressük a yelát, és kisöpörjük a Galaxisból.
Az izraeli erőteljes tapsba kezdett.
– Az amerikaiak az izraeliekkel karöltve arra akarnak kényszeríteni minket, hogy hajóinkat és legénységüket az öngyilkosságba kergessük! – kiáltotta izgatottan egy arab.
– A mi űrhajóink pont olyan sebezhetőek, mint az önökéi – tiltakozott az amerikai.
– Igen, de néhány űrhajót tartalékolhatnak, és miután a mi flottáinkat szétlövették, önök ismét a kezükben fogják tartani a hatalmat – válaszolta az arab.
– Egyetértek az amerikaival. Föl kell küldeni az összes hajót – mondta nagyon is magabiztosan az orosz tábornok.
– Úgy gondoljuk, Dr. Newman, hogy feladata világos. Minden működő űrhajót fel kell küldeni, hogy megkeressék a yelát. Mihelyt megtalálták, azonnal támadjanak – utasították szinte kórusban az amerikai és az orosz tábornokok.
Newman bólintott, tekintete a semmibe meredt.
– Lenne még itt... – próbálta hozzátenni.
– Tudod, Iván – mondta az amerikai távozóban az irodából –, úgy érzem, gyakrabban kellene ilyen összejöveteleket tartani.
Newman továbbra is mészfehéren üldögélt a kiürült helyiségben. Egy pillanatig azt hittem, megzavarodott. Végül felnyögött:
– Öt percen belül a Föld teljes flottája legyen menetkész. Ezt akarják tőlem a fejesek.
Odabotorkált a vezérlőpulthoz.
– Igen – értettem egyet –, ezt szeretnék. – Aztán, hogy elkerüljem az eljövendő zűrzavart, sietve távoztam.
A leszállópályák hamarosan kiürültek. A gépek egymás után emelkedtek a magasba, miközben az adminisztrációs központból az irodámba lépkedtem.
– Hallom, hogy a nagy fehér főnökök teljes flottájukat a yela ellen küldték – fogadott Betelgeuse az asztalomnál. Utolsó szivarjai egyikén pöfékelt éppen. 
– Igen, a döntés híven tükrözi az aktuális politikai; helyzetet. Milyen híreket kaptál az űrből?
– A jelzések szerint a yelák elhagyták a Naprendszert. De lehet, hogy ez csak csapda.
– Megváltoztattad elhatározásodat?
– Egy kicsit. Első gondolatom az volt, hogy velük ellentétes irányban indulok el, de most már nagyon kíváncsi vagyok a nagy földi hajóhaddal való összecsapásra.
Cinikus grimaszt vágott és kihajította szivarját az ablakon.
– Azt hiszem, érdekes találkozás lesz – mondtam.
– Tehát mégis velünk tartasz?
– Talán. Azzal a feltétellel, hogy majd átmehetek egy földi hajóra. Mi mindent tudsz a yelákról?
– Hatalmas térség van a kezükön, gyakorlatilag az egész Göncölszekér az övék. Nem tudom, miképp őrzik. Nem tudom, hogy néznek ki. A legutóbbi esettől eltekintve senki sem látta még egyetlen űrhajójukat sem.
– Milyen irányban vonultak vissza?
– Egy forró sávot azonosítottak a Centaurus irányában.
– Furcsa, azt hittem, egyenesen a Göncölszekér felé tartanak – mondtam, és elővettem egy csillagászati térképet.
–  A Göncölszekér körülbelül tíz óra negyven perc jobb oldali elhajlásnál fekszik az északi égbolt ötvenhatodik fokán. Ezzel szemben a Centaurus tizenhárom óra jobb oldali elhajlásnál, a déli égbolt ötvenhatodik fokán található – csillogtatta meg fantasztikus elméjét Betelgeuse.
– Mi olyan vonzó a Centaurusban? Iszonyatos kerülőt jelent, ha a Göncölszekérre akarnak menni.
– Ezért gondolom, hogy csak félrevezetésből indultak el arra.
– Milyen messze van a Centaurus?
– Mintegy három fényévnyire.
– És van ott valami különleges jelentőségű dolog?
– Nézzük csak, mit is tudok erről a rendszerről. Az Alfa Centauri nagyon hasonlít a ti Napotokhoz. Érdekes kettős csillag, ezért is emlékszem rá. Az egyik csillag, hasonló színű, mint a Nap, de tömege kilenc, átmérője huszonhárom százalékkal nagyobb, és mintegy ötven százalékkal fényesebb. A társa valahogy kisebb, de vörösebb, mint a ti csillagotok. Nyolcvan év alatt kerüli meg nagyobb testvérét.
– Mindez úgy hangzik, mintha már jártál volna ott.
–Szó sincs róla – mosolyodon el Betelgeuse. – Az információk a számítógépből származnak. Elméletileg igen kicsi az esélye annak, hogy létezik élet abban a rendszerben.
– Miért?
– A tapasztalatok azt mutatják, hogy a kettős csillagok bolygóin nem alakul ki élet.
– Hogyan határozhatnánk meg pontosan a yela útvonalát?
– Pontosan sehogy, legfeljebb megközelítőleg. Feltéve, hogy a felmelegedés nem szűnik meg.
– Miből gondolod, hogy a yela csapdát állít nekünk?
– A gyors távozásból. Számítógépen ellenőriztem viselkedését, és ez a lépés egyáltalán nem jellemző rá.
– Ez viszont nekem azt súgja, hogy a visszavonulás nemcsak trükk.
– Talán valami váratlan fordulat állt be.
– Megtörténhetett – helyeseltem. – Gondolom, szeretnéd megtudni, mi az.
– Igen. Felébresztette a kíváncsiságomat. Miért menekül szélsebesen, és miért éppen a Centaurus felé? Ez rejtély számomra.
Bátortalan kopogtatásra lettem figyelmes.  Régi barátom, Rhodes ezredes lépett be.
– Zavarok?
– Egyáltalán nem, ezredes.
– Betelgeuse! Évek óta nem láttalak!
– Keményen dolgozhattál...
– Jól haladsz az angollal.
– Sokat gyakorlom.
– Tudod, soha nem fogom elfelejteni, hogyan mentettél meg minket Dickkel, amikor a yela első támadásakor felrobbant az űrhajónk.
– Dick jól viselte a dolgot, de te azt hitted, mi vagyunk a yela. Kár, hogy nem láttad az arcodat.
Rhodes enyhe grimasszal válaszolt:
– Szerintem te is zavarban lennél, ha azt hinnéd, hogy egy yela űrhajón vagy.
– Igazad van. Valamennyiünknek előítéletei vannak az ismeretlennel kapcsolatban. A földlakókban is az a babona érdekel a legjobban, ami hitüket és gondolataikat körülveszi.
– Te nem vagy babonás? – kérdeztem.
– Leszoktam róla.
– A yelával kapcsolatban is? – csodálkozott az ezredes.
– Igen. Csak félek tőle. Túlságosan sok mindent lerombolt ez a teremtmény ahhoz, hogy féljek.
– Teremtményt mondtál?
– Rossz szó. A szavak természetüknél fogva jelentenek valamit.
– Ebben az esetben például mit? – kötekedett az ezredes.
– A teremtmény, szó szerinti értelmezésében, minden teremtett dolgot magába foglal, legyen az élő vagy élettelen – válaszolta elgondolkodva Betelgeuse. – Szemantikát kellett volna tanulnom. Sokat segített volna a földlakókkal való kapcsolattartásban
– Tulajdonképpen mi az a szemantika?
– A szemantika vagy jelentéstan a filológia egyik ágazata, amely a szavak jelentésével foglalkozik.
– Nagyon jó felfogóképességed és memóriád lehet. Talán az itatóspapírhoz lehetne hasonlítani – vélte Rhodes.
– Nem talált. Az én memóriám inkább fényképezőgépszerű. Amit egyszer látok, azt rögzítem. Hosszú évek alatt fejlesztettem ki, hogy könnyebb legyen az adatok és diagramok kikeresése a számítógépen.
– Váltsunk témát – kérte az ezredes. – Hallom, a hidrogén felszívódik.
– Van valami parancsotok? – kérdeztem.
– Igen. Két óra múlva indulunk. Lepecsételt utasításokat kaptunk, amelyeket csak az első gyülekezőhelyen szabad majd felnyitni.
– Azok a lezárt parancsok csak értéktelen, üres papírok – mondta Betelgeuse.
– Miért?
– Mert a feletteseidnek fogalmuk sincs, mit kell tenni, mikor a teljes flotta a találkozóhelyre ér.
– Nem értek egyet veled – rázta a fejét Rhodes.
– Van valami utasítás a sugárzást illetően?
– Nincs.
– Akkor engedd meg, hogy adjak néhány jó tanácsot – szólt Betelgeuse. – Amíg nem rendelkeztek megbízható védelemmel, addig semmi esélyetek eljutni bármely gyülekezőhelyre.
– Remek észrevétel, Betelgeuse. Köszönöm. Majd keresek az áruházban valami jó űrruhát. Bocsássatok meg – mondta Rhodes, és az ajtó felé indult.
– Apropó, hol is van az a találkozási pont? – szólt utána Betelgeuse.
– A Jupiter túlsó oldalán.
– Tudnál szerezni egy felszállási engedélyt? – kérdezte Betelgeuse, miután Rhodes elment. – Elsőbbségit – tette hozzá.
Newman nem volt elragadtatva, mikor legfelső kategóriájú elsőbbségi engedélyt kértem Betelgeuse számára. Az sem tetszett neki, hogy én is vele megyek – úgy éreztem, nem bízik bennünk. Rengeteg fenyegetésbe és rábeszélésbe tellett, míg aláírta a megfelelő papírokat.
– Ezt még megbánod – hangzottak utolsó szavai.
– Kész? – kérdezte Alcyone, aki Newman irodája előtt várt rám.
– Azt hiszem, igen.
– Jó. Betelgeuse már a kifutópályán áll.
– Valami baj van? – kérdeztem, amint az űrhajó felé mentünk.
– Néha igen szomorú gondolatai támadnak az embernek – jött a csendes válasz.
Némán ballagtunk tovább. Betelgeuse hajója akkora volt, mint egy hegy. Földi testvéreihez viszonyítva hatalmasnak tűnt, megvolt talán ezer méter magas is. Beszálltunk a külső liftbe, ami hamarosan a zsiliphez repített bennünket. Vetettünk egy utolsó pillantást a kék égre, a tengerre, a környező sivatag sárgáira és vöröseire, aztán a távműködtetésű ajtón keresztül beléptünk a hajóba.
Az első említésre méltó élmény az űr érzése volt, a második pedig a zűrzavar teljes hiánya – a földi űrhajók általában roskadoztak a felszerelési tárgyaktól. Ez a hajó maga volt az egyszerűség. Természetesen önálló egységnek építették, amely a saját sorsáért felel – akár egy sziget a világűrben. A földi hajók ezzel szemben nagymértékben függtek egy vezérlő számítógéptől, amely sürgős esetben a Földről javított ki minden hibát.
– Üdvözöllek a fedélzeten! – köszöntött Rigel.
– Látom, felújítottátok a berendezést.
A falak tompán fénylő fémborítására pillantottam.
– Az F szinten vannak a kabinjaitok. Nem túl zajosak – mondta Rigel.
Lifttel mentünk az F szintre. A felvonó körüli folyosóból egyenlő szögben négy másik járat indult ki. Alcyone ment néhány lépést az egyiken, és kinyitott egy ajtót. Kellemes szoba várt bennünket, egyik oldalán a konyhával és a zuhanyzófülkével, a másikon a hálókamrával.
– Ez volt Betelgeuse kabinja – szólt Alcyone, bekukkantva minden sarokba és mélyedésbe.
– Szeretném, ha levinnéd a holmidat a vezérlőszintről. Fél órán belül indulunk – csendült fel Betelgeuse hangja a belső kommunikációs rendszer hangszórójában.
Alcyone-nal jó néhányszor felmentünk a vezérlőszintre; sikerült is lehordanunk csomagjaink nagy részét, mielőtt ismét felharsant volna Betelgeuse hangja.
– Figyelem, figyelem! Öt perc múlva felszállás! Ismétlem: még öt perc az indulásig!
Visszasiettünk a felső szintre.
– Minden rendben? – kérdezte Betelgeuse, amint kilétünk a liftből.
– Igen. Minden oké! Kösz a kabint.
– Nos, akkor talán indulhatunk – jelentette ki Betelgeuse, és bekapcsolta az egyik rádióvevőt –Kilenc... nyolc... hét... hat... öt... elülső motorok beindítva – szólt egy hang a rádióban. A hajó megrázkódott. – Gyönyörű... huszonhat... felpörgetni... nagyon jó – folytatta lelkesen az ismeretlen technikus.
– Két percen belül indulunk – közölte Betelgeuse. Alcyone-nal üléseket húztunk ki a falból, és bekötöttük magunkat.
– Fölgyorsítok... a hajtómű rendben – hallatszott ismét a hang a rádióban.
– Kék Vezér, itt az irányítóközpont, vétel.
– Kék Vezér, nulla-mínusz ötvenen vagytok, vétel.
– Visszaszámlálás indul – mondta Betelgeuse, és betáplálta a felszállási adatokat a fedélzeti számítógépbe.
A vezérlőpult fölött egy digitális kijelző mutatta a hátralévő másodperceket.
– Mindenki készen áll? – kérdezte Betelgeuse. Valamennyien bólintottunk, ahogy végignézett csapatán.
– Kék Vezér, nulla-mínusz tízen vagytok most kilenc... nyolc... hét... hat... gyújtás rákapcsolva.
Lábam alatt a padló erőteljesen megremegett, amint a több millió tonnás tolóerő elszakított minket a földtől. Betelgeuse bekapcsolta a külső kamerákat. A hajó egyre gyorsult, én a távolodó Földet figyeltem. Egy pillanatig azon töprengtem, vajon mit tartogat számunkra a jövő, de legvadabb gondolataim sem közelítették meg azt, ami nem sokkal később valósággá lett.

4. Az út kezdete

A gyorsulás valósággal odaszögezte törékeny testünket az ülésekhez. Az utazás első szakaszában a hajó kémiai; üzemanyagot használt, ami mocskos és időigényes procedúrát jelentett. De az üzemanyag-adagoló hamarosan leállt. Egy pillanatig mozdulatlanul ültünk, miközben az erős nyomás fokozatosan enyhülni kezdett, átadva helyét a súlytalanság állapotának.
– Fölállhattok. Elértük a magnetoszférát – szólalt meg Betelgeuse, és beállította az űrhajó forgását szabályozó érzékelőket, hogy semlegesítse a súlytalanságot. Aztán elindult az űrruhákért.
– Úgy látom, pokolian sietsz – mondtam neki.
– Nincs vesztegetni való időnk. Hosszú utat kell még megtennünk. 
– Azt hittem, csak a Jupiter túlsó oldalára megyünk – tűnődött Alcyone az űrruhába gabalyodva.
– Nincs időnk holmi gyülekezőhellyel meg parancsokkal foglalkozni.
– Akkor merre tartunk?
– A flotta után, mely már útban van az Alfa Centauri felé. A yela keresésére indultak.
– Jó tudni, hogy van köztünk valaki, aki leveszi vállunkról a döntések terhét – morogtam, ahogy öltözés közben a padlóra huppantam.
– Túljutunk az aszteroida övezeten is, mire beáll a normális gravitáció – mondta Betelgeuse, és jót mulatott küzdelmemen.
Végre sikerült belebújnom az űrruhába, de túlságosan fáradtnak éreztem magam ahhoz, hogy fölkeljek. Amikor talpra álltam, a ruha súlyától ide-oda dülöngéltem. Furcsa érzés volt.
– Üvegszál és berillium keveréke, ólommal átszőve – magyarázta Betelgeuse, miközben segített feltenni a sisakot is. Amikor végre a megfelelő helyzetbe állította, egy erős ütéssel hozzácsatolta az űrruha nyakát körülvevő biztonsági gyűrűhöz. Bekattintottam a csatokat, csizmát és kesztyűt húztam, majd újra visszapottyantam a padlóra.
– Jól vagy? – kuncogott Alcyon, amint lábamnál fogva az ülések felé húzott.
Hirtelen fülsüketítő robbanás hallatszott. A vezérlőterem padlója kicsúszott lábam alól, és éreztem, amint sisakom nekiütődött az ülés peremének. A bábeli hangzavarból végül tisztán hallottam Betelgeuse parancsoló szavait, amint elrendelte a hajó berendezéseinek tüzetes vizsgálatát.
– Ránk lőttek? Találatot kaptunk? – kérdeztem, amikor végre biztonságosan elhelyezkedtem az ülésben.
– Látszólag semmi sem sérült meg – tájékoztatott Rigel, miközben a számítógép adatait elemezte –, de a külső borítás hőmérséklete jelentősen megemelkedett.
Éppen meg akartam nézni, hogy Alcyone rendben van-e, amikor újabb robbanás rázta meg a termet, amelyet pillanatok alatt kapálózó kezek-lábak és horpadt sisakok töltöttek meg. Rigel mozdult meg először, végigvonszolta magát a padlón, vissza a számítógéphez. Egy másodpercre láttam Betelgeuse aggodalmas arcát, amint rajtam átmászva próbált feltápászkodni.
– A műszerek nem jeleznek károsodást – de úgy tűnik, hatalmas elektromos kisülés következett be – mondta a másodkapitány.
– Elektromos kisülés? – hitetlenkedett Betelgeuse.
– A radioaktivitás elérte a veszélyes szintet – folytatta Rigel.
– Reménykedjünk, hogy az űrruhák kibírják – szóltam közbe, és visszakapaszkodtam az ülésre.
– Jelentést és pontos elemzést kérek arról, hogy mi történt a hajó burkolatával – intézkedett Betelgeuse. – Dick, te készítsd elő a létfenntartó egységeket. – Parancsa végre kimozdított a tétlenségből.
– Hatalmas mennyiségű pozitív töltés halmozódott fel a külső burkon – jelentette Rigel.
– Triboelektromosság – mondtam, mikor behoztam a terembe az utolsó oxigénpalackot is.
– Lehetséges bólintott rá Rigel.
– Hatalmas mennyiségű pozitív töltés az űrhajó külső felületén. Aztán hirtelen erős elektromos sugárzás indult meg, ami végül a mágneses erőtér robbanásához vezetett – tettem hozzá.
Betelgeuse és Rigel kétségbeesetten próbáltak valamit kitalálni a harmadik robbanás elkerülésére.
– Kikapcsolni az összes elektromos rendszert – parancsolta Betelgeuse.
Pillanatokon belül teljes lett a csend és a sötétség. Csak saját szívdobogásomat hallottam. Később aztán a csönd kezdett nagyon nyomasztóvá válni. Lennie kellett valami kommunikációs rendszernek, talán építettek az űrruhába rádiót. – Idióta – mondtam magamnak, amikor megtaláltam a kis gombot a sisakon.
– Mikor haladtunk át a magnetoszférán? – hallottam Alcyone hangját.
– Mindössze pár perce – jött Betelgeuse válasza. Fülhallgatómon keresztül gyengén hallatszott valami távoli utasítás: – Itt Vörös Vezér, a vörös flottának... jelentsék a meghibásodásokat. Vörös Vezér az egész vörös flottának, jelentsék a károkat... – folytatta a hang.
Hirtelen egy pokoli, kékeszöldvillanás látszott, amit fülsüketítő robajlás követett. A furcsa fény csak a másodperc töredékéig tartott, éppen hogy bevilágította a vezérlőtermet.
Megráztam a fejem, hogy fülemből eltűnjön az az őrjítő hang, ami a hasadó szövet zajára hasonlított.
– Mindenki jól van? – hallottam Betelgeuse-t, aki mintha valami hatalmas csarnokból beszélt volna. Sorban válaszoltunk neki. Senki sem sérült meg. Aztán Rigel valahogy visszamászott a vezérlőpulthoz, és bekapcsolta az energiaforrásokat. A sötétséget fokozatosan mesterséges fény váltotta fel.
– A berendezések működnek, de a külső borításon károk keletkeztek.
– Súlyos? – kérdezte Betelgeuse.
– A felmelegedés hatására elpárolgott valamennyi  a legfelső rétegből.
– A sugárzás szintje?
– Már biztonságos – mondta Rigel, miután letette a számítógéppapírokat, amiket tanulmányozott.
– Az űrruhákban maradunk, míg tart a gyorsulás.
– Időben ez mennyit jelent?
– Legjobb lesz, ha nem módosítjuk a belső gravitációt, míg a hajó ION-meghajtással megy – hagyta megválaszolatlanul kérdésemet Betelgeuse.
– Azt akarod mondani, hogy egész idő alatt gyorsulni fogunk? – akadékoskodtam.
– Természetesen – felelte Rigel.
Lassan megvilágosodott előttem, hogy nem csupán egy egyszerű, Naprendszeren belüli gyakorlatról van szó. Hosszú út áll még előttünk. A gondolat egyszerre volt izgalmas és rémisztő.
Mihelyt Betelgeuse beállította a hajó gravitációját, s így a körülmények elfogadhatóvá váltak, nekifogtam a berendezések tüzetes tanulmányozásához. Ez létszükséglet volt, hiszen szakmailag mindannyiunknak képzettnek kellett lennünk, hogy veszély esetén megmenthessük társaink életét. Fontos volt tehát a hajó alapos ismerete. Természetesen minden a számítógéptől függött, melynek képernyőjén sorra jelentek meg a különböző részegységek működési sémái. Ezeket automatikusan szabályozta egy különleges program, amellyel még Rigel sem bíbelődött szívesen.
Az élet az űrben távolról sem volt olyan barátságos, mint amilyennek elképzeltem. Előre meghatározott sorrendben kétórás ügyeletet tartottunk a vezérlőteremben. Amennyiben ragaszkodunk a napok huszonnégy órás beosztásához, akkor körülbelül négy ilyen ciklus volt egy nap folyamán, így naponta három szabad ciklus jutott egy emberre, ami alatt olvashatott és pihenhetett. Hamar rájöttem, hogy ez a szigorú időbeosztás – jóllehet, eleinte fölöslegesnek tűnt – segített megőrizni józanságunkat és lelki épségünket.
A szolgálati sorrend Alcyone-nal kezdődött, a második én voltam, utánam következett Betelgeuse és Rigel. Amikor először léptem szolgálatba, megnéztem a vezérlőpult fölötti digitális órán, hogy mióta vagyunk úton. A T plusz hatodik órában voltunk. A többiek nyugodtan magamra hagytak. Megtanultam úgy irányítani a hajót, hogy közben senkinek nem kellett a hátam mögött állnia. Értékeltem a bizalmat, de néhány perccel az ügyelet megkezdése után a csönd a magány érzését keltette bennem.
Alcyone otthagyott egy kis rádióvevőt a vezérlőpulton. Megfigyeltem, hogy a többiek állandóan maguknál tartanak egy hasonló szerkentyűt. A kis dobozt a számítógép vezérelte. Valahányszor elvégzett egy műveletet, a készülék hangjelzést adott. Egy vezetékkel rácsatlakoztattam a fülhallgatómat, a dobozt pedig űrruhám zsebébe tettem. Igen hasznos eszköz volt, mert biztosította, hogy senki ne aludhasson az ügyelet alatt. Nem kellett többé önmagunkat csipkedni, hogy ébren maradjunk. Leültem a vezérlőpult elé, és azon elmélkedtem, hogy milyen kényelmetlenek ezek az űrruhák.
Erős csipogást hallottam. Odaléptem a nyomtatóhoz. A számítógép természetesen néhány másodpercen belül jelezte, hogy mi történt. Zajtalan billentyűk egy sor matematikai képletet nyomtattak ki. Az én feladatom csupán annyi volt, hogy megfejtsem, mit jelentenek a számok. Erre a célra kaptam egy kézikönyvet Alcyone-tóL Elkezdtem ellenőrizni az oszlopokat.
A számítógép által megadott adatokról kiderült, hogy a kémiai összetevőire lebontott vizelet mennyiségét jelzik.
Betelgeuse hajóján a létfenntartó rendszert hosszú utazásokra tervezték. Az újrafelhasználás elve szerint semmi sem veszhetett kárba. A rendszer mindent alkotórészeire bontott, majd visszajuttatott a körforgásba.
Az első csipogás okozta izgalom után sokáig semmi sem történt. Tovább tanulmányoztam a kézikönyv ábráit.
– Minden rendben? – kérdezte Betelgeuse, mikor kilépett a liftből.
– Igen, kivéve az újrafelhasznált vizelet mennyiségét
– Az pedig nagyon fontos – mondta, és leült mellém.
– Elképesztő, milyen csöndes lesz itt minden, ha magára hagyják az embert.
– Néha azért nagyon zajos is tud lenni. Vegyük például azokat az űrhajókat, amiken a gyerekeket nevelik. A kicsik állandóan ott futkároznak a vezérlőasztal körül.
– És hogy tűri ezt a legénység?
– Ez a feladatuk. Egyszer mindannyian ebbe a helyzetbe kerülünk. Olyan, mint amikor egy iskolahajón szolgálsz. Mindenkitől elvárjuk, hogy aktívan részt vegyen a nép fejlődésére irányuló erőfeszítésekben. Az viszont igaz, hogy az óvodahajókon több nő szolgál, mint férfi.
– Eddig azt hittem, hogy a nők inkább saját gyerekeiknek viselik gondját.
– Nekik nincsenek saját gyerekeik úgy, mint nektek a Földön. Az űrben mindig lényeges, hogy csak a szükséges létszám legyen jelen. Élelem-, víz- és energiatartalékaink végessége miatt el kell kerülnünk a túlnépesedés poklát. És az is nagyon fontos az egész flotta számára, hogy tagjai – férfiak és nők egyaránt állandóan aktívak legyenek.
– Mesterségesen állítjátok elő az utódaitokat?
– A te fogalmaid szerint talán igen, de nekünk semmi furcsa nincs a sperma és a petesejt kombinálásában, aminek új élet az eredménye.
Most értettem meg, hogy Alcyone miért nem foglalkozott soha azzal, hogy teherbe esett-e vagy sem. Steril volt. Petesejtjeit, melyeket élete során összegyűjtöttek máshol tárolták, hogy egyszer majd megtermékenyítsék őket.
– Milyen alapon választotok ki egy gyereket, mondjuk a te feladatod ellátására?
– Ugyanúgy, ahogy ti a Földön.
– Nincs szelekció, hogy kiből lesz mérnök, orvos, vagy vezető?
– A mi társadalmunkban nincsenek vezetők. Amikor ti felrobbantatok az űrben, csak véletlen volt, hogy épp a mi hajónk járt arra elsőnek. Bárki megmenthetett volna népemből – Aldebaran, Belatrix, Ceusa vagy Canopus.
– Hogyan hozzátok a fontos döntéseket?
– A megfelelő képzettségű emberek leadják szavazataikat.
– Ez nagyon hasonlít a Földön működő demokratikus rendszerekhez – mondtam.
– Annyi különbséggel, hogy mi sokkal kevesebben vagyunk. Ez a rendszer nem működne több százmillió emberrel. Csak tétova botladozás lenne az eredménye az egésznek – pont úgy, ahogy nálatok a Földön – vágott vissza Betelgeuse.
– A yela követésére irányuló javaslatot szavazással hagytuk jóvá – folytatta. – Nem mindenki értett egyet vele, de a többség igen.
– És akkor a többiek most saját belátásuk szerint cselekedhetnek?
– Természetesen, de ez balgaság lenne részükről, mert így sokkal sebezhetőbbek lennének. A túlélés lehetősége nagyon kétségessé válik, mihelyt valaki kiválik a központi flotta védőszárnyai alól.
Betelgeuse a számítógép fölé hajolt, néhány másodperccel előre érzékelve a következő csipogást. – Most haladunk át az aszteroidaövezeten – mondta, és letépte a számítógéppapírt. Valószínűleg az én okulásomra, hangosan olvasni kezdte. – Számos, kisméretű objektum, saját pályáján, többnyire a Mars és a Jupiter között.
Néhány perccel később Betelgeuse utasításokat gépelt be a számítógépbe. A monitoron hamarosan megjelent a Mars gyönyörű, színes képe. A bolygó legfigyelemreméltóbb részei a fehér sarkvidékek, a porfedte síkságok, és egy hatalmas, masszív vulkán voltak. Ezúttal mindent tisztán kivehettünk. Máskor a Mars felszínét homály fedte a heves homokviharok miatt.
– Nem szeretnék ott járőrözni – jegyeztem meg. – A nappal még csak el is viselhető, legalábbis az egyenlítőn, ahol a hőmérséklet a huszonkét Celsius fokot is elérheti, de éjszaka bizony ez az érték mínuszban számolandó. A sarki hegycsúcsokon viszont akár mínusz kilencvenhárom fok is lehet.
– Mekkora a légnyomás? – kérdezte Betelgeuse.
– Körülbelül fél százalékkal alacsonyabb, mint a Földön.
– Mi az a fehér a hegycsúcsokon?
– Az atmoszférából kicsapódott fagyott vízpára és szén-dioxid keveréke. Amikor a hőmérséklet megemelkedik, a jég egyenesen vízgőzzé szublimál. Úgy gondolom az eső, a folyók és az óceánok hiánya okozza azt, hogy a Mars felszíne annyira különbözik a Földétől. A Földön a hegyekből lefolyó víz kanyonokat vág a fennsíkokba. A folyók által termelt és szállított hordalék pedig feltölti az alacsonyabban fekvő területeket. A Földön; víz a domináns elem, míg a Marson a szél az egyeduralkodó Fölkavarja a port, és beborítja vele a domborzatot.
– Mégis, nekem úgy tűnik, mintha kanyonszerű képződményeket látnék – szólt elgondolkodva Betelgeuse. és ujjával a hosszú, egyenes barázdákra mutatott. – Ez folyók jelenlétére utalna?
– Lehet, hogy valamikor voltak, de ma már; biztos nincsenek.
– Én úgy képzeltem, hogy jéggé fagyott víz-aszteroidák néha becsapódnak a bolygó felszínére, és akkor rövid időre kialakulnak a folyók, akárcsak a Földön folytatta Betelgeuse.
– Ez mindenesetre lehetségesnek tűnik.
A számítógép ismét jelzett. A hajó megrázkódott a hirtelen gyorsulástól, aztán egyenletesen siklott tovább.
– Aszteroida – mosolygott Betelgeuse.
Fölálltam az ülésből, megveregettem a vállát, és küszködve megindultam kabinomba. 
A kis asztali lámpa fényét leszámítva sötét volt odabent. A lámpa mellett Alcyone üzenete várt. Amikor körülnéztem, láttam, hogy mélyen alszik az ágyán. A levélkére odakészített egy kapszulát és egy pohár vizet. Az utasítás szerint a pirula bevétele után le kellett feküdnöm. Mégis, amikor kényelmetlen űrruhámban végignyúltam az ágyamon, úgy éreztem, soha nem fogok elaludni.
– Gyere csak, te világ lustája – hallottam Alcyone hangját a fülhallgatóban.
– De hiszen alig szenderedtem el – mormogtam, és csukva tartottam szemem, mert bántotta a kabin erős fénye.
– “Mindössze” tizenöt órát aludtál – kacagott, és lerángatta lábamat az ágyról. – Te vagy a soros ügyeletes.
– Valami említésre méltó? – kérdeztem, és sisakomon keresztül megpróbáltam kidörgölni az álmot a szememből.
– A monitoron már tisztán látszik a Jupiter.
– Van hírünk a földi flottáról?
– Elcsípett beszédfoszlányokból arra következtetünk, hogy senki nem tudja, mit csinál a másik. Úgy tűnik viszont, hogy néhány hajót már a magnetoszférában elvesztettek.
– Felrobbantak?
– Valószínűleg igen. Rigel szerint az elektromos kisülések robbanthatták fel az élesre állított torpedókat.
– De hát minek kellettek élesre állított torpedók a felszálláshoz?
– Talán tévedés történt. Mielőtt azonban kimennél a vezérlőfülkébe, jobban tennéd, ha ennél valamit a konyhában.
A fedélzeti konyha inkább hasonlított egy steril műtőre, mint étkezőre. Egy hosszú asztalhoz padok voltak erősítve, az élelmet az asztal közepén lévő adagolóból kellett elvenni.
– Háromezer csodálatos kalória. Jól felépített diéta egy növésben lévő űrhajós számára – mondta Alcyone. és néhány szárított levelet nyomott a markomba.
– A jó öreg szintetikus élelem, egy kis újrafelhasznált vizelettel, hétköznapi nevén hákettőóval leöblítve.
– Pontosan.
– Só, bors?
– Te kritizálod a főztömet – sértődött meg Alcyone.
– Mégis, mi ennek a pontos gasztronómiai elnevezése? – kérdeztem az egyik levélre mutatva.
– Közepes szintű keverék.
– Apró dohánylevél-darabkákhoz hasonlít inkább.
Láttam, hogy a továbbiakban keveset fogunk tréfálkozni, így otthagytam Alcyone-t a konyhában. A nehéz űrruha továbbra is akadályozott a mozgásban, de valahogy mégis eljutottam a vezérlőfülkébe. A számítógép csak úgy ontotta magából a számokkal telezsúfolt lapokat. Felkaptam a kézikönyvet, s elkezdtem keresni az üzenet megfejtéséhez szükséges kulcsot. Sajnos egyetlen használható adatra sem bukkantam. Kissé pánikba estem, mivel a nyomtató tovább görgette kifelé az íveket. Biztos voltam benne, hogy a hajó nagy bajban van.
– Alcyone – szóltam a mikrofonba –. a számítógépnek matematikai hasmenése van, amit nem értek.
– Jövök már – válaszolta éneklő hangján. Néhány perc múlva dühösen meredt a gépre.
– Nem is csodálkozom, hogy nem érted mondta, miután végignézte az információkat. – Az üzenet a flotta egyik hajójától jött, magas szintű kódolással. Azonnal át kell vinnem Betelgeuse-nak.
Az ügyelet második órája eseménytelenül telt el. Tovább gyakoroltam a számítógépen, és tanulmányoztam a külső kommunikációs rendszert is. A szokásos rádiócsatlakozások mellett fölfedeztem, hogy bizonyos körülmények között gerjeszteni lehet egy lézersugarat, kizárólag távközlési célokra.
– Elnézést az üzenet miatt – szólt Betelgeuse, amint a papírokat meglengetve kilépett a liftből. – Szólnom kellett volna, hogy várok rá.
– Nem történt semmi, bár nagyon meglepett a dolog.
– És arra gondoltál, hogy valami nem működik rendesen.
– Igen. Jó hírek a flottától?
– Kiszámolták, hogy körülbelül a T plusz kétezredik órában találkozunk egymással.
– Azaz három hónap múlva – képedtem el.
– A számítást gyakorlatilag attól kell kezdeni, hogy megkerültük a Jupitert.
– Mihelyt elhagyjuk, feltételezem, ismét ION-vezérléssel haladunk tovább.
– Pontosan.
A számítógép csipogott, s én leszakítottam a kilógó papírt.
– A kiírás szerint gyorsan mozgó tárgyak vannak előttünk és mögöttünk – mondtam.
– Talán aszteroidák.
– Nem. Ezek az objektumok jelentős mennyiségű hőt termelnek.
Betelgeuse bekapcsolta a külső kamerákat, s a vezérlőpult feletti képernyőn hamarosan feltűntek a földi flotta hajói.
– Honnan a pokolból kerültek ezek elő? – kiáltott fel ingerülten Betelgeuse. – Biztosan elégették már kémiai üzemanyag-tartalékaikat.
Gyorsan begépelt egy utasítást a számítógépbe.
– Itt Kék Vezér, vétel. Itt Kék Vezér, vétel...
– Halló, Kék Vezér, itt Vörös Róka, vétel – szólalt meg egy hang nagy sokára, megrecsegtetve a hangosbeszélőt és fülhallgatóinkat.
– Halló, Vörös Róka – mondta Betelgeuse, és a monitoron megjelent annak a hajónak a vezérlőfülkéje, amellyel éppen kapcsolatban voltunk. – Mikor kapcsoltátok ki a rakétákat?
– Pontosan nem tudom, Kék Vezér, de már nagyon rég. Úgy elhúztatok előlünk, mint a pokolbéli tüzes mennykő. Az összes motort teljes terheléssel kellett működtetnünk, hogy utolérjünk – siránkozott a hang.
– Köszönöm, Vörös Róka, vége – mondta Betelgeuse. Aztán hozzám fordulva így szólt: – Furcsa.
– Hogy követtek minket?
– Igen. Az a sanda gyanúm, hogy... – kezdte, majd kinyitott egy kis szekrénykét, s így folytatta. – Sikerült szereznem egy lezárt parancsot, amit a földi flottának adtak ki.
– Egy üres papírlap?
– Meglátjuk – nyitotta ki a borítékot.
– Fene a szemtelenségüket! – kiáltott fel, miután végigolvasott egy lapot. – Ebben a parancsban az áll, hogy a földi flottának – szoros együttműködésben a miénkkel! – el kell pusztítani a yela hajókat, bárhol is bukkannak rájuk.
– Akkor nem csodálkozom, hogy igyekeztek a nyomodban maradni.
– Én sem, és ezentúl mindenki, aki csak fenn van, utánam fog eredni. Bámulatosan rövid idő alatt el fogják használni az üzemanyagukat.
– Van valós esélyük azoknak a hajóknak, hogy kibírjanak egy hosszabb utazást?
– Egy bizonyos pontig. Azt hiszem, öt év a felső határ. Azok az űrhajók túlterheltek.
– Én is a létfenntartó-rendszerre gondoltam. Kitart öt évig?
– Természetesen. A hajók konstrukcióját módosítani kellett, hogy hosszabb utazásokat is kibírjanak. A létfenntartó rendszerük hasonlít a miénkhez. Amíg a gépek működnek, addig az is üzemel. A finom technikai berendezések, amik elviselhetővé teszik a hosszú utakat, viszont teljesen hiányoznak azokról a hajókról.
– Konkrétan mire gondolsz?
– Nincs például nehézségierő-szabályozójuk. Meghatározott sebességgel kell haladniuk, hogy megfelelő gravitációt hozzanak létre. Ezzel szemben a mi hajónkon egészen finoman szabályozhatjuk a belső tömegvonzás mértékét.
– Akkor most miért nem működik tökéletesen ez a rendszerünk?
– Mert sok időt veszítenénk a pontos beállítással. A nehézkedés esetlegesen módosulhat, mint az aszteroidaövezetben is.
– És mi hiányzik még azokról a hajókról?
– Hát, biztos nincs kikapcsolódási lehetőségük. Azoknak, akik életük nagy részét az űrben töltik, nagyon fontos, hogy olvashassanak, tanulhassanak, és új dolgokkal ismerkedhessenek meg.
– Ezek szerint kellemetlen útjuk lesz.
– De lehet, hogy nekünk is – tette hozzá csöndesen Betelgeuse.

5. A yelák nyomában

A T plusz harmincnégyes órában mindenki a vezérlőteremben tartózkodott. A Jupiter teljesen betöltötte a képernyőket. Akárhányszor is látta az ember ezt a hidrogénből, ammóniából és metánból felépülő hatalmas bolygót, minden alkalommal gonosznak tűnt, különösen akkor, ha a több ezer mérfölddel az örvénylő, száguldó felhők alatt fekvő vészjósló szilárd mag felé közeledett a szemlélő.
– Itt Kék Vezér. Minden Vörös Rókának – szólt Betelgeuse a rádióba. – Itt Kék Vezér. Minden Vörös Rókának. Meghatároztam a pontot, ahol be kell lépnetek a Jupiter légkörébe. Elengedhetetlenül fontos, hogy a kijelölt légi alagútban maradjatok. Egyetlen fokos eltérés a kilépésnél fényévekkel távolabb dobhat a célponttól. Maradjatok vonalban a további utasításokért.
Mindnyájan feszülten figyeltünk, de nem jött válasz a gyülekező hajóhadtól.
– Három perc a pályamódosításig! – kiáltotta Rigel. és odament az üléséhez. Mindannyian habozás nélkül követtük példáját, és erősen bekötöttük magunkat.
Minden egyes másodpercben közelebb kerültünk a monitorokat betöltő örvénylő fellegekhez. Csak halvány foltokként érzékeltem egy pár földi űrhajót az előttünk kavargó páratömegben. Egy rémisztő pillanatig úgy tűnt, hogy összeütközünk velük. Aztán elkezdődött a gravitációs erő süvöltő agóniája, ahogy a hajó rácsusszant a Jupiter légkörét érintő pályára. Bár az ilyen típusú pályamódosítás új volt nekem, hatalmas lehetőséget láttam a módszerben. A mélyűrben való utazáshoz hasonlóan előnyös módon fel lehetne használni egy csillag gravitációs mezejét.
A gravitációs erő végre csökkent, ahogy kibukkantunk a felhők közül. Velünk szemben ismét ott volt az űr fekete mélysége, de a csillagképek megváltoztak.
– Ragyogóan ment – jelentette ki Betelgeuse. miközben lehámozta magáról űrruháját.
– Mindig jól jön egy segítő kéz – értett egyet Rigel.
Nemcsak a gyorsulás megszűnte töltött el elégedettséggel, hanem az is, hogy végre levehettem az űrruhámat. A szabadság, hogy megmozgathatom kezemet és lábamat majdnem érzéki örömmel töltött el.
– Nos, ezennel megkezdtük utazásunk komolyabb felét. Rigel, azt hiszem, Dick igazán értékelné azt a nehézkedési erőt, amihez a Földön hozzászokott.
– Azonnal meglesz – mondta Rigel, miközben bepötyögte az információt a számítógépbe.
– És teljes ION-meghajtással indulhatunk – tette hozzá Betelgeuse, ahogy kényelmesen elheveredett.
A normális gravitációra való visszatérés feletti örömöm egy időre teljesen komolytalanná tett.
– Milyen pályán vagyunk? – kérdezte Alcyone.
– A számítások szerint – feleltem, felmutatva a számítógép nyomtatta papírokat -, tizennégy óra huszonkilenc perc jobb oldali elhajlás, a déli égbolt hatvanadik fokának huszonharmadik percénél vagyunk.
– Ez gyakorlatilag azt jelenti, hogy pontosan a legjobb irányba megyünk – jegyezte meg Alcyone.
– De az Alfa Centaurinak ez bizonyára a Földhöz viszonyított pozíciója.
– Igen. Az összes repülési tervet a Földre és a Naprendszerre, az egyetlen ismert viszonyítási pontra alapozva készítettem el.
– Vörös Vezér hívja Kék Vezért. Hol a pokolban vagytok? Vétel – reccsent meg egy hang hirtelen a hangszóróban.
– Vörös Vezér, itt Kék Vezér. A pályaadataink: tizennégy óra harminc perc jobb oldali elhajlás, a déli égbolt hatvanadik fokának huszonötödik percénél vagyunk. Vétel.
– Valaki jól összekavarta az egészet – jött a válasz.
– Kék Vezér hívja a földi irányítóközpontot – mondta Betelgeuse. – Itt Kék Vezér hívja a földi irányítóközpontot, vétel. 
– Halló, Kék Vezér, mi a gond? Vétel – hallatszott egy távoli hang hosszú szünet után.
– Vezérlőközpont, azonnali pozíciójelentést kérek minden hajóról, vétel.
– Roger kikapcsol, vége.
– Kék Vezér, itt Vörös Róka 224, tudsz segíteni? – jött egy másik hang.
– Itt Kék Vezér, mi a probléma, Vörös Róka 224? Vétel.
– Úgy tűnik, eltévedtünk – hangzott a szomorú válasz.
– Vétel.
– Vörös Róka 224, itt Kék Vezér. Hívd az irányítóközpontot, és oldd meg a gondod. Vége – morogta Betelgeuse dühösen. – Rigel, kapcsold be a navigációs műszereket – tette hozzá.
Egy vagy két másodperccel később két kis fémdobozt pillantottam meg a képernyőn, ahogy az egyik a hajótól jobbra, a másik balra lebegett az űrben.
– Állítsd az antennákat a földi nyomkövető állomások frekvenciájára – utasított Betelgeuse.
– Kék Vezér, itt az irányítóközpont, vétel.
– Irányítóközpont, itt Kék Vezér, vétel.
– Úgy tűnik, mintha a flotta a kilenc óra tizenöt perc jobb oldali elhajlásnál, a déli égbolt harminckettedik fokától a hetvenedik fokig szóródott volna szét.
– Köszönöm, irányítóközpont, vége. Vörös Vezér, itt Kék Vezér. Hallottad az előbbieket? Vétel.
– Igen, Kék Vezér. Időbe telik, míg 22 150 kilométer per szekundum sebességgel korrigáljuk a hibát. Vétel.
– Itt Kék Vezér. Találkozunk a T plusz kétezredik órában, a megbeszélt koordinátákon. Vétel.
– Üzenetet vettem. Találkozunk a T plusz kétezredik órában. Viszlát. Vége.
– Hülyék. Mit gondolnak, mi ez, egy űrbéli Forma-1 nagydíj?
– Jelzést kaptam az egyik földi nyomkövető állomásról: tizennégy óra huszonhét perc, hatvan fok huszonnégy perc – jelentette Rigel.
– Indítsd el a pályamódosítást. Aztán állítsd rá az elülső antennákat az Alfa Centaurira.
– Mi legyen a hátsókkal? – kérdezte Rigel.
– Fordítsd őket a Nap felé – válaszolta Betelgeuse gondterhelten.
– Miért a Nap felé? – kérdeztem.
– A vas spektrumeltolódásából a számítógép ki tudja számítani a Naptól való távolságunkat – magyarázta Rigel. 
– És mi a célja az antennáknak?
– A két elülső körülbelül öt kilométerre van egymástól. Mindkettő rá van állítva egy csillagra, amelyet automatikusan követnek. Ez jelen esetben az Alfa Centauri. Az antennák a csillag fényét fogják fel, és alakítják át elektronikus jelekké. Aztán a számítógép összehasonlítja a két jelet, s így állandóan pontosan a megfelelő irányban tart bennünket – mondta Alcyone.
– Mennyire pontosan?
– Egy ezred szögmásodperc a tűrés.
– Átkozottul jó. Nem sok esélye van annak, hogy elsodródunk, ha ilyen precízek a műszereitek.
– Ha már az elsodródásról beszélünk, feljegyezték, hogy történelmünk korai szakaszában előfordultak ilyen katasztrófák. Ezért kellett pontos, kettős irányítórendszert kifejlesztenünk – jegyezte meg Betelgeuse.
– Réges-régen hatalmas távolságokat tettek meg úgy, hogy közben a legénységet hibernáltak – folytatta Alcyo-ne. – Pályára állították a hajót, aztán lefagyasztották magukat. Elképzelheted, mi történt, mikor harminc év múlva felkeltek, és csak egy fekete lyukat láttak maguk előtt.
– Miért hagytatok fel a hibernációval?
– Felfedezték, hogy teljesen felfüggeszti az életműködést, és ki akarna örökké élni? – mosolyodott el Alcyone.
– A repülések gyakran sok száz évig tartanak – tette hozzá Rigel –, és minden új generáció feljegyzi a saját útjait. Még az is sok ezer éve le van írva, hogy a mi flottánk a Galaxis másik végének felfedezésére indult.
– Hiszen az egy óriási út. Meddig tartott?
– A ma elérhető sebességgel húszezer évet venne igénybe – felelte Rigel.
– Fantasztikus. Még mindig bámulatba ejt, hogy ez a hajó képes megközelíteni a fény sebességének egy ötödét. Egyetlen földlakó sem hitte volna el tíz évvel ezelőtt, hogy ez lehetséges. Teljesen új távlatok nyíltak az űrkutatás előtt.
Az órák lassú múlásával egyre jobban hozzászoktam az űrutazáshoz. Aprólékosan megfigyeltem a hajó működését. A bonyolult rendszerek láthatóan első osztályúak voltak. A szabadidőt alvással töltöttem, mivel minden egyes ügyelet után nagyon kimerültnek éreztem magam. A többieknek viszont nehezen jött álom a szemére. Éberségük egyre nőtt, mintegy hatodik érzékükkel próbáltak meg azonnal felfigyelni minden komoly rendellenességre.
Elmúlt a T plusz századik óra, aztán a kétszázadik, a háromszázadik és a négyszázadik is. Noha úgy tűnt, semmi sem történik, az idő visszafordíthatatlanul pergett.
Röviddel a T plusz ezernégyszáz-hetvennegyedik óra után vettem észre, hogy valami fiziológiai változás történt mindannyiunkkal. Az én esetemben az alvás szűnt meg teljesen, mintha élénkítőket szedtem volna. Egy pár ciklusig nem figyeltem fel erre a változásra. De akkor Alcyone-én az én viselkedésemnek épp az ellenkezőjét fedeztem fel. Állandóan aludt, anélkül hogy kapszuláit bevette volna. Betelgeuse-on és Rigelen is feltűntek a fáradtság jelei. Úgy tűnt, mintha szerepet cseréltünk volna. Míg a többiek egyre többet pihentek, én majdnem pánikszerűen éber lettem.
Minden ügyelet után lefeküdtem, de fél órával később még mindig teljesen ébren voltam. Annak érdekében, hogy tudjak aludni és elűzzem a fáradtság érzését, kétségbeesetten tablettákat kezdtem szedni, ami pedig nem volt jellemző rám. De még most sem jött álom a szememre, csak a növekvő pánik enyhült valamelyest.
Pár száz óra után testem pihenésért sikoltozott, míg az agyam továbbra is adta utasításait sajgó végtagjaimnak. Ügyelet közben hangokat kezdtem hallani. Először azt hittem, hogy valamelyikünk mozgolódik. Amikor rájöttem, hogy nem erről van szó, különös, alaktalan gondolatok árasztották el elmémet. Féltem, hogy a hajón kísértetek járnak. A belső hajótest néha nagyon finoman megmozdult, s ez tompa, dübögő hangot keltett. Bekapcsoltam a külső kamerákat, hogy megnézzem, ki akar bejönni. Tudtam, hogy olyan meglepő, félelmetes lénynek kell lennie, akit józanésszel sohasem szabad beengednem.
Aztán azt hittem, hogy patkányok neszezését hallom. Rám tört a vak félelem, hogy az élősködők elárasztották a hajót. Amikor éreztem, hogy a többiek nem figyelnek, elindultam, hogy megkeressem és elpusztítsam a férgeket. Az egyik ilyen vadászat során történt, hogy hirtelen tudtam, valaki figyel. De nem a többiek, hanem az a névtelen szörnyűség, ami be akart jönni. Valahogy bejutott. A rögeszme akkor hasított belém, mikor a gépházat kerestem a nukleáris reaktor mellett.
Ekkor valami kitisztult az agyamban, mintha hirtelen egy új áramkört kapcsoltak volna be, ami arra kényszerít, hogy kívülről nézzem magam. A kívülálló énem azonnal észrevette, hogy egyszerűen álmatlanságban szenvedek, és hogy pihennem kell, akkor majd szétoszlik ez a sok hülye hallucináció. Több ezer óra óta először nyugodtam meg. A gondolat, hogy majdnem a halálba hajszoltam magam, mert nem tudtam aludni, hirtelen nevetségesnek tűnt. A feszültség lassan kimerültségbe csapott át. Könnyek csorogtak végig izzadt arcomon megállíthatatlanul, amin egy őrült vigyora látszott.
– Jobban érzed magad? – kérdezte Alcyone halkan a gépház ajtajából.
– Szörnyen, és nevetségesen hülyén. Hogyan hagyhattam, hogy ebbe az állapotba kerüljek? – mondtam, miközben letöröltem könnyeimet.
– Időről időre mindannyiunkkal megtörténik. Űrbetegségnek hívjuk.
– Akármi is, szörnyű.
– Igen, az. Úgy tűnik, az űrbetegség egy belső, mentális küzdelem – segített talpra Alcyone.
– Úgy érted, ugyanezt érezted, mikor elhagytuk a Földet?
– Legalábbis valami hasonlót.
Alcyone válasza újra nyugtalanná tett. Felmentünk a vezérlőterembe, ahol Betelgeuse volt szolgálatban.
– Ez a játék, melyet a Földön tanultam, nagyon szórakoztató – mondta, amint kiléptünk a liftből.
– A sakk jó agytorna – sikerült kinyögnöm, mikor megláttam a táblát a vezérlőpulton.
Valami motoszkálni kezdett az agyamban. Egy érzés, egy különös gyanú.
– Miért kaptuk el mindannyian az űr-betegséget? – kérdeztem végül.
– Micsodát? – kiáltott fel Betelgeuse meglepetten.
– Beszéltem Dicknek az űrbetegségről – mondta Alcyone.
– Folytasd! Nem vagyok hülye. De mi folyik itt?
– Mire gondolsz? – érdeklődött Betelgeuse. – Minden rendben van. Alcyone, miféle űrbetegségről beszélsz?
– Betelgeuse... – kezdtem.
Alcyone a szájára tette az ujját, jelezve, hogy hallgassak. Valami nem volt rendben. A fáradtsággal küszködve megpróbáltam kitalálni, mi történik, de semmi sem ugrott be. Ismét Betelgeuse-ra pillantottam, aki mereven mosolyogva folytatta az önmaga ellen játszott partit. Alcyone rámnézett, aztán csendesen elhagyta a vezérlőtermet.
Most, hogy többé-kevésbé visszatért normális elmeállapotom, kezdtem rájönni, hogy akármi is ez az űrbetegség, a tünetei mindannyiunknál különbözőek. Ezt rendkívül furcsának éreztem. Volt benne valami különös, valami nem normális.
A számítógép csipogott. Betelgeuse elolvasta a kinyomtatott papírt, majd eszeveszetten gépelni kezdett.
– Azonosítatlan objektum tíz fokkal előttünk – kiáltotta, láthatóan visszanyerve teljes szellemi frissességét.
– Ott van – mutatott egy pillanattal később a radarernyőn egy fényes foltra.
– Mit csináljak? – kérdeztem, odalépve a vezérlőpulthoz.
– Csak ülj le. Elküldtem egy kódolt üzenetet, hogy kiderítsem, a mieink-e.
– Meddig tart, míg válaszolnak?
– Nem sokáig. Minden hajónk számítógépe úgy van programozva, hogy azonnal válaszoljon erre a speciális üzenetre.
– Ha nem válaszol?
– Akkor a tárgy idegen.
Ebben a pillanatban megjelent Rigel, és elfoglalta posztját a számítógép mellett.
– Nem ad választ – olvasta le az adatokat.
– Vond be a navigációs műszereket, és biztosítsd ki az AM torpedókat.
– Nem lehet, hogy egy földi hajó? – vágtam közbe.
– Már rég a hátunk mögött hagytuk a földi flottát – jött Rigel válasza.
Mindannyian a radarernyőt figyeltük. A tárgy majdnem ugyanazon a pályán volt, mint mi, de pár tízezer kilométerrel arrébb az egyik oldalon. Lassan elkezdtük csökkenteni a távolságot.
– Mikor érjük el? – kérdezte Betelgeuse.
– A jelenlegi, majdnem párhuzamos pályán tizennyolc óra tizenhat perc múlva – felelte Rigel -, de sokkal hamarabb, ha végrehajtunk egy apró manővert.
– Maradunk a jelenlegi pályán. Azonnali pályamódosítás, ha támad.
– Támadásra számítasz? – Kérdésem valahogy ártatlannak tűnt.
– Lehet, hogy csak egy halom ócskavas. De ha idegen űrhajó, akkor támadni fog, amint néhány kilométerre leszünk tőle – válaszolta Rigel.
Rövidesen kiderült, hogy a tárgy valóban egy űrhajó. Betelgeuse ismét megpróbált kapcsolatba lépni vele, de sikertelenül.
– Szeretném egy kicsit jobban látni – kapcsolta be a külső kamerákat. – Egyszer fel kell majd szerelnünk egy jobb rendszert, aminek nagyobb a felbontóképessége – tette hozzá.
A képernyő a csillagokon és a sötét űrön kívül semmi mást nem mutatott, és mégis, valahol több ezer kilométerrel előttünk ott volt az idegen jármű.
– Van itt valami, amit nem értek – mondtam. – Hogy kerülhet egy idegen űrhajó a miénkkel azonos pályára?
– Ránk talált – morogta Betelgeuse.
– Én sem értem – csatlakozott hozzánk Alcyone.
– Nagyon különös lenne, ha a flottátok épségben az utunkban hagyott volna egy idegen űrhajót – folytattam.
– A mi hajóink elvontatták volna – értett egyet Rigel gondterhelten.
A számítógép csipogott, és mi mindannyian a nyomtatóhoz léptünk.
– Kommunikációs hiba! – kiáltotta Betelgeuse teljesen meglepődve. – Ellenőrizz minden belső rendszert!
Rigel körberohant a vezérlőteremben. Pillanatokkal később a fejét rázta. 
– Még mindig hibát jelez. Gyanítom, valami a hajón kívül okozza. Minden sugárzó rendszer inaktív.
– A mikrohullámú erősítő nem működik – mormogta teljesen összezavarodva Betelgeuse.
Megint bekapcsoltam a külső kamerákat, remélve, hogy amint közelebb érünk az idegen űrhajóhoz, ki tudok venni majd néhány részletet.
– Egyre közelebb vagyunk hozzá – mondtam egy idő után. – Ellenőrizni tudjuk valahogy, hogy nem kívülről zavarják-e a hírközlő rendszert?
– Már ellenőriztük. Az egyetlen válasz a kérdésre az, hogy az egész rendszer hibás – válaszolta Rigel.
– Nem tetszik ez nekem – morogta Betelgeuse, további információkat olvasva a nyomtatótól. – Az a hajó kifejezetten közelíti a pályánkat.
– Kezd úgy kinézni a dolog, hogy akárkik is, vártak ránk – jegyeztem meg.
– Honnan tudhatta bárki is, hogy itt leszünk? – kérdezte Alcyone.
Betelgeuse türelmetlenné vált.
– Persze, szétkürtöltük az útirányunkat, mi? Tudnom kellett volna, hogy ez a hajó itt fog várni.
– Az is lehetséges, hogy a flottád nagy része valahol lesben áll.
– Ez nekem is eszembe jutott.
– Nyolcezer kilométer, és közelít – jelentette Rigei
– Kezd alakot ölteni – közöltem, ahogy egy sötét forma lassan növekedésnek indult a képernyőn.
– Ötezer kilométer – kiáltotta Rigel.
– Állandó a motorok teljesítménye?
– Semmi változás, mióta ION-nal megyünk.
– Ezer kilométer – mondta Alcyone.
– Nagyon furcsa – kiáltott fel Rigel. – Semmi jele nincs tolóerőnek a másik hajón. Mégis pályát változtatott, hogy találkozzon velünk.
– Fényt – parancsolta Betelgeuse.
Felvillantak a külső reflektorok, hogy azonnal felfedjenek egy ragyogó gömböt.
– Mi az ördög... – morogtam, miközben mindannyian a mellettünk lebegő különös hajót bámultuk.
– Mekkora lehet? – tért magához elsőként Alcyone.
– Körülbelül ezer méter átmérőjű – feleltem.
– Energiának még most sincs jele? – kérdezte Betelgeuse.
– Semmi.
– Próbáld meg a kommunikációs csatornákat. Soha nem láttam még ilyen hajót. 
Hirtelen az egész vezérlőterem őrjöngő elektronikus hangzavarral telt meg. Egy örökkévalóságnak tűnő pillanatig csak bámultunk egymásra, letaglózva a hangtól. A minket körülvevő elektronikus fecsegés a yela űrhajóról jött, ami hatalmas fémorganizmusként függött reflektoraink fényében.

6. A sérült yela

– Kapcsoljátok ki ezt a hangot! – sikoltott fel Betelgeuse. Addigra megértettem, hogy neki és népének ez az elektronikus zagyvaság a halál előhírnöke.
– Hátborzongató ilyen közel lenni az ellenséghez, akivel oly régóta harcolunk – suttogta Alcyone, egész idő alatt a ragyogó gömböt bámulva.
Rigelnek sikerült kikapcsolnia a hangszórókat, s mindnyájan visszatértünk a képernyő elé.
– Ez a hajó sérült! – kiáltott fel váratlanul Betelgeuse.
– Részben sérült – pontosított Rigel. – Emlékezz, sikerült ráállnia a pályánkra.
– Ha rendesen működne, már nem élnénk – tért vissza Betelgeuse magabiztossága, miközben utasításokat gépelt a számítógépbe.
– Mit csinálsz? – kérdezte Alcyone.
– Akarom azt a hajót. Meglátjuk, vajon hozzátapad-e egy mágneses szonda.
A kis fémdarab kilőtt hajónk törzse mellől, egy kötél csillogó kígyóját húzva maga után.
– A szonda elérte a törzsét, de nem tapadt hozzá – jelentette Rigel.
– Lennie kell egy olyan pontnak, amihez rögzíthetjük a vontatókötelet – keltette fel érdeklődésemet a művelet.
– Talán, de sokáig tartana, míg így, távvezérléssel megtalálnánk egy ekkora gömbön – kételkedett Rigel.
– Akkor kimegyek és megnézem én.
– Nevetséges – horkant fel Betelgeuse.
– Szó sem lehet róla – így Alcyone.
– Ha el akarjátok kapni azt a hajót, akkor fejezzétek be a vitát. Készítsétek elő a köldökzsinórt, és adjatok egy másik szondát. – Kivettem egy űrruhát a szekrényből. – A szondán átkelek a kísérőnkre, és gyorsan megvizsgálom. Majd lökhajtással manőverezek. A köldökzsinór megakadályozza, hogy elsodródjak az űrben.
– Beállíthatunk egy szondát, hogy pont a gömb előtt álljon meg – kételkedett még mindig Rigel.
Felvettem az űrruhát, a vállamra erősítettem az oxigénpalackokat, és rögzítettem az összes lényeges csatlakozót. Alcyone néhányszor gyorsan körüljárt, ellenőrizve, hogy minden rendben van-e. Végül bekapcsoltam az adó-vevőmet, és a lift felé indultam.
– Pontosan egy órád van. Utána visszahúzunk – hallottam Betelgeuse hangját.
– Rendben. – Beléptem a zsilipbe. Vettem néhány mély lélegzetet, hogy megbizonyosodjak arról, rendesen áramlik az oxigén az űrruhámba.
– Nyomáscsökkentés. – Hideg veríték öntötte el testemet. Már megbántam makacsságomat, mellyel ehhez a könnyen halálossá válható küldetéshez ragaszkodtam. A többiek nem azért hagyták, hogy eljöjjek, mert annyira bíztak volna képességeimben, hanem azért, mert az ő űrbéli erkölcskódexük szerint egy ilyen ajánlatot nem illett visszautasítani.
Súlytalan voltam. Lassan a zsilip mennyezete felé kezdtem lebegni. Egy fogantyút megragadva a fal mellett a személyi rakéták felé araszoltam. A felszereléssel vívott párperces küzdelem után készen álltam. – Minden rendben – mondtam nagyobb önbizalommal, mint amit éreztem.
Lassan kinyílt a külső ajtó. A jetpackből, ebből a hordozható sugárhajtóműből kilövellő gázsugár kilódított az űrbe. Nem volt vesztegetni való időm, így gyorsan a szonda felé kormányoztam magam.
A szonda hosszú, hengeres test volt, melyet egy kis rakéta hajtott. Az orr-részben helyezték el a tartalék üzemanyagot, egy pár szerszámot és egy teli oxigénpalackot.
– Úton vagy – hallottam Betelgeuse hangját. Ugyanakkor valami ellenállhatatlan erő a néma, ragyogó gömb felé taszított. Az út öt percig tartott. Különös volt, hogy láttam a rakétából kiáramló fénylő anyagot, de nem hallottam semmi zajt.
– Megkezdem a felderítést – jelentettem, és elengedtem a szondát. – A hajótest külseje tükörsima és vakítóan fényes.
Nem volt könnyű egyszerre irányítani magam, és vizsgálni a gömb felszínét.
– Elnézést az akrobatikáért – motyogtam, miközben lassan felfelé vettem az irányt. – A fém láthatóan csúnyán megégett. Tíz-tizenkét méter hosszú égésnyomok borítják a hajót. Úgy néz ki, mintha néhány külső egység is leszakadt volna. Az összkép azt sugallja, hogy a hajót valami külső robbanás rázta meg – mondtam, miközben megkerültem a gömböt.
– Ajtónak vagy nyílásnak van-e bármi jele? – kérdezte Betelgeuse.
– Eddig semmi. – Visszaevickéltem a szondához. Egyértelmű volt, hogy nincs időm megvizsgálni a teljes gömböt. Addig keresgéltem a szonda tartályában, míg nem találtam egy nagy nyomású szegecselőt és egy fémlemezt.
– Ráerősítek egy fémlapot a gömbre, aztán csatlakoztatom hozzá a szondát – jelentettem be.
Megfogtam a szegecselőt és a lemezt, majd nekiláttam a műveletnek. A lapot erősen odanyomtam a hajótesthez, és a négy sarkánál rögzítettem. Perceken belül ott volt velem szemben egy négyzetméteres ezüstös folt. Most már csak a mágneses szondát kellett odaillesztenem. A munka olyan gyorsan és könnyen ment, hogy teljesen meglepődtem, mikor meghallottam Betelgeuse hangját. 
– Nyolc perced van, Dick.
A reflektorok, melyeknek fényénél dolgoztam, figyelmeztetés nélkül kialudtak. Zavartan bámultam hajónkra, aztán az erős fénytől vakon elfordultam, mikor a lámpákat három perccel később újra bekapcsolták.
Kapkodva elraktam a szerszámokat. Mikor szemem újra alkalmazkodott a fényviszonyokhoz, egy karabinerrel hozzáerősítettem magam a két hajót összekötő kábelhez. Köldökzsinórom fokozatosan megfeszült, ahogy Betelgeuse húzni kezdte, és én szép lassan visszasiklottam a hajóra.
A zsilipben várnom kellett, míg újra nyomás alá került. Csak aztán jutott eszembe, hogy milyen könnyen ment az egész. Egy pillanatig azon töprengtem, hogy nem volt-e túlságosan is könnyű – aztán elhessegettem a gondolatot. A súlytalan zsilipből a hajóba lépve olyan szerényen próbáltam fogadni a gratulációkat, amilyen szerényen csak tudtam. 
– Egy teljesen sima gömbtől eltekintve semmi látnivaló nem volt kinn. Ti észrevettetek valamit?
– Semmit, abszolút semmit – válaszolta Alcyone. 
– A gömb csak ott lebegett, míg hozzáerősítetted a fémlapot.
– A yela teljesen tehetetlen – mondta Betelgeuse elégedetten.
– Mi történt a világítással? – kérdeztem, miközben megszabadultam az űrruhától.
– Egyszer csak kimentek a biztosítékok. Látszólag csak elektromos túlterhelés.
– Minél többet gondolkodom a dolgon – folytattam – annál inkább az a gyanúm, hogy a gömb belülről ép. De elvesztette a szemét és a fülét.
– Vak. Értem. A lény vak! – kiáltott fel Rigel.
– A fémgömbön belül az összes létfenntartó berendezésnek működnie kell, hogy életben tartsa a yelát – véltem.
– Amikor a külsejét vizsgáltad, azt mondtad, semmilyen nyílást nem találtál – szólt közbe Alcyone.
– Nem, valóban olyan volt, mintha hermetikusan le lenne zárva. A yela valahogy elvesztette külső érzékelőit. Úgy tűnik, valami hatalmas erejű robbanás érte.
– Mi van a hajtóerővel? – kérdezte Rigel.
– Nem láttam semmiféle motort.
– Ami egyezik azzal, hogy mi sem észleltünk semmilyen energiakibocsátást.
   – Fantasztikus – nézett Alcyone a hatalmas aranyszínű gömbre.
– Lehet, hogy egy hatalmas robot, vagy egy számítógép – vetettem fel az ötletet.
A képernyőre pillantottam, és épp azon töprengtem, hogy végül is mit fogunk találni a ragyogó gömb belsejében, mikor valami a szemembe ötlött.
– Odanézzetek! – mutattam a kis fémhengerre.
– Ez az egyik antennánk! – kiáltott fel Rigel.
– Az egyik antennánk!? – ismételte meg Betelgeuse hitetlenkedve.
– Igen.
– Te indítottad el őket?
– Nem, azt hittem te voltál az.
– Az lehetetlen. Pontosan emlékszem, hogy utasítást adtam minden navigációs berendezés bevonására – állította Betelgeuse. Egy sorozat parancsot táplált be a számítógépbe. Csendben várakoztunk, de nem hangzott fel a jól ismert csipogás.
– Ez sem működik – hördült fel Betelgeuse, ujjaival a konzolt ütögetve.
– Hozom a szervizkönyvet – tűnt el Rigel a liftben.
– Eddig még sohasem robbantunk le teljesen. Én legalábbis egyetlen esetre sem emlékszem – jegyezte meg Alcyone gondterhelten.
– Abban a hitben voltam, hogy minden berendezésetek önjavító.
– Az is. Azon gondolkodom, hogy nem adtam-e meg valamit rossz forrásnyelven a számítógépnek válaszolta Betelgeuse.
– Akármi is a hibás, példátlan, hogy a gép nem jelzi a működési zavar okát – folytatta mélyen elgondolkodva.
– Itt van az összes hibakereső program – kiáltotta Rigel, egy halom kézikönyvvel kilépve a liftből.
– Van valami bennük arról, hogy miként lehet kikapcsolni a számítógépes vezérlést? – vett fel egy elektronikus tollat és egy számológépet Betelgeuse.
– Arra gondolsz, hogy a számítógép átvette a hajó irányítását? – kérdeztem döbbenten.
– Lehet, hogy nevetségesen hangzik, de amíg ki nem csikarok a számítógépből egy értelmes választ, addig még az energiaellátását sem tudom megszüntetni. Ha az meglenne, akkor automatikusan kézi vezérlésre állnánk át kerülte meg a kérdést Betelgeuse.
– Miért nem kapcsolod ki az energiaforrásokat'7
– Mert akkor a hajó összes rendszere leállna, nemcsak a számítógép. De először próbáljuk ki a szokásos hibakereső eljárást. Ha ez nem működik, akkor kénytelenek leszünk drasztikusabb eszközökhöz folyamodni. – Láttam, hogy patakokban folyik rajta a veríték, miközben a számítógép felé fordult.
– Egyre melegebb van – morogta, és belevetette magát ülésébe. Végigsimítottam az arcomat. Hatalmas izzadság-cseppek hullottak az orromra.
– A létfenntartó-rendszerek! – sikoltott fel Alcyone. – Ki kell iktatni a számítógépet, különben meghalunk! Rigel, Dick, készítsétek elő az űrruhákat!
Kezdtem elgyengülni, mivel a hőmérséklet szinte azonnal emelkedésnek indult, mintha valami hatalmas kályha ontotta volna ránk melegét. Halványan érzékeltem, hogy Betelgeuse a padlóra hanyatlik. Rigelnek valahogy sikerült a szoba közepére hordani az űrruhákat és a sisakokat. Félig öntudatlanul odakúsztam Betelgeuse-hoz, ráadtam egy sisakot, és megnyitottam a levegőtartályokat.
– Ez a legtöbb, amit tehetünk, míg magához nem tér – lihegtem, és odalöktem egy űrruhát Alcyone-nak.
A ruhák felvétele majdnem több erőt igényelt, mint amennyink volt, mivel az egyre emelkedő hőmérséklet mellett az oxigénszint is rohamosan csökkenni kezdett. Alcyone kimerülten lehanyatlott, csak félig belebújva ruhájába. Rigel mozdulatlanul állt. Szemem előtt a világ kezdett elhomályosodni. Egy utolsó erőfeszítéssel sikerült belepréselnem magam az űrruhába, és megnyitni az oxigéncsapot.
Három, évszázadoknak tűnő perc után a világ visszanyerte megszokott képét. Most már könnyen becsatoltam a sisakomat. Odamentem Alcyone-hoz, és oxigént engedtem maszkja alá. Aztán úgy-ahogy bebújtattam Rigelt is az űrruhába, és észrevettem, hogy arca furcsa, kékes árnyalatot öltött.
– Rendben van? – kérdeztem nehezen lélegezve a mellém lépő Alcyone-tól. Nem hallotta szavaimat. Bekapcsoltam az adóvevőjét, és megismételtem a kérdést.
– Azt hiszem – mondta rekedten.
Betelgeuse kezdett magához térni, és megpróbálta levenni a sisakját. Nem kevés energiánkat vette igénybe, míg belegyömöszöltük az űrruhájába.
– Istenem, ez aztán meleg helyzet volt – vetettem le magam az egyik ülésre.
– Dick – szólt Alcyone sürgetően –, minél hamarabb be kell indítani a létfenntartó rendszert. Az űrruhák nem sokáig fognak kitartani.
– Akkor gyerünk, Rigel. Kezdjük azzal, hogy kikapcsoljuk azt az istenverte számítógépet. – Megragadtam a karját, és becibáltam a liftbe.
– A fő kapcsolószekrény a gépházban van – sikerült kinyögnie, mielőtt újból elájult volna.
A gépház a legalsó szinten volt. Körülnéztem a három falat beborító műszereken. Alig néhányuk mutatott valamit. A negyedik falnál egy szerszámokkal telezsúfolt munkapad állt. Ráfektettem Rigelt, majd feltámasztottam a hátát.
– Ott – mutatta bizonytalanul.
Az a bizonyos elektromos kapcsolószekrény villogó kijelzőkkel és világító kapcsolókkal volt tele. Megtaláltam a számítógép energiaellátásának kapcsolóját. Kikapcsoltam Minden fény kihunyt.
– Jobbra a következő kapcsoló... nyomd meg – hallottam Rigel hangját a fülhallgatómban.  Megnyomtam a gombot, és lassan ismét kigyulladtak a fények. Alaposan tanulmányoztam a kapcsolótábla feliratait, majd az összes kapcsolót “kézi” állásba toltam. Legnagyobb meglepetésemre a három falat betöltő műszerek ismét életre keltek.
– A létfenntartó rendszer kritikus szinten van – krákogta Rigel.
– Most már működnie kell. – A biztonság kedvéért még egyszer megnyomtam a “kézi” gombokat.
– A rendszer a kritikus szint felett van, de csak arra elég, hogy az alapvető funkciókat ellássa.
Ez a pillanat volt az, mikor a tehetetlenül a munkapadon heverő Rigelre pillantva rájöttem, mi történik a hajóval. Remegés futott végig tagjaimon. Izzadság öntötte el az arcomat. Megértettem, hogy négyünkön kívül egy ötödik értelem is jelen van. A yela.

7. Harc a túlélésért

– Valamit tennünk kell – mondtam csendesen Rigelnek.
– Én is így gondolom, de gyorsan kell dolgoznunk. 
– Erőtlenül a falak mentén álló műszerekre pillantott.
– Általában mi történik, ha meghibásodik a fő létfenntartó rendszer?
– Ha a hiba kijavíthatatlan, akkor megpróbálunk egy másikat építeni.
– Nos, ezt kell tennünk.
– Szedjük szét az egész rendszert, aztán rakjuk össze újra – javasolta Rigel.
– Kétlem, hogy ez jó ötlet lenne.
– Miért?
– Mert a kézi vezérlés közelében kell dolgoznunk – intettem a műszerek felé. – Egyébként ki vagyunk szolgáltatva a számítógépnek.
– Úgy érted, a yelának.
– Igen.
– Ha építünk itt egy új egységet, akkor mit csinálunk a jelenlegivel?
– Felhasználhatjuk pótalkatrészként.
– Igen, ennek van értelme – bólintott Rigel. – Rögtön neki is látok.
Mikor visszatértem a vezérlőterembe, Betelgeuse az ülésében feküdt, míg Alcyone gondterhelten szemlélte a konyhát.
– Mi a baj? – kérdeztem
– A számítógép hagyta, hogy felemelkedjen a hőmérséklet a tárolókban. Több hónapra elegendő élelem ment tönkre.
– Le lehetne vinni a szintetizáló berendezéseket a gépházba?
– Valószínűleg, de miért?
– Csak a kézi vezérlés működik, ami azt jelenti, hogy ott kell dolgoznunk. A vezérlőterem használhatatlan, hiszen a számítógép tönkrement.
– Mondasz valamit, de mit kezdünk ezzel? – mutatott a képernyőn lévő sötét gömbre.
– Amikor berendezkedtünk a gépházban, megszabadulunk tőle. Elvágjuk a kábelt.
– Az nagyon veszélyes is lehet. A kábel iszonyúan feszes. Ha elvágjuk, ide-oda fog csapódni.
– Nem lesz veszélyesebb, mint a jelenlegi helyzet. Hogy van Betelgeuse?
– Nagyon gyenge.  Szerencsére nem valószínű, hogy maradandó károsodás érte.
– Hála Istennek. Jó ideig oxigén nélkül volt.
– Biztos vagyok benne, hogy fel fog épülni – mondta Alcyone meggyőződéssel, s én bíztam benne, hogy nem téved.
– Mit szoktatok csinálni, ha valaki súlyosan megsérül?
– Nos, általában van egy kórházhajó a közelben. De mivel most nincs, kénytelenek vagyunk megbízni a saját diagnózisunkban és kezelésünkben.
– Egyáltalán nem úgy néz ki, mint aki egészséges.
– Hagyd. Először mindent előkészítünk a gépházban, aztán majd levisszük.
– Biztos vagy benne? Nem tudnál adni neki egy serkentőt vagy valamit?
– Gyere, dolgunk van – csapott át Alcyone előbbi apátiája határozottságba.
Rigel félig már beborította a gépház padlóját szerszámokkal, tartályokkal, tápegységekkel és csövekkel.
– Betelgeuse? – nézett fel munkájából.
– Rendben van – sétált körül a helyiségben Alcyone. – Hol rendezhetem be a konyhát?
– Ahol csak akarod – feleltem.
– Nem néz ki túl jól – rázta a fejét.
– Van valami vágószerszámod? – kérdeztem Rigelt. Egy pisztoly alakú tárgyat nyomott a kezembe, amihez két henger volt csatlakoztatva. – Csak a ravaszt kell meghúznod.
– Nagyszerű. Megnézem, hogyan szabadulhatnánk meg a yela hajótól.
– A zsilip vezérlőtáblája a külső ajtó mellett van – szólt utánam Rigel.
Minden nehézség nélkül bejutottam a légkamrába. Egy perc alatt magamra vettem a jetpacket. Készen álltam. Megnyomtam egy gombot, s a belső ajtó bezáródott. Miután még egyszer ellenőriztem a felszerelésemet, légtelenítettem a kamrát, majd megnyomtam a külső ajtót nyitó kapcsolót. Semmi. Ott lebegtem egy pillanatig, majd ismét ráütöttem. Az ajtó nem mozdult.
– A fene beléd, Rigel – morogtam a mikrofonba –, ez az átkozott külső ajtó nem nyílik.
Csak a szívverésemet hallottam. Egy utolsó, kétségbeesett próbálkozással nyomás alá helyeztem a zsilipet. Legnagyobb megkönnyebbülésemre a lebegés megszűnt. Lábam lassan közeledett a padlóhoz. Levettem a jetpac-ket, és rátenyereltem a belső ajtót működtető gombra. Semmi. Hirtelen támadt dühömben teljes erőmből rávágtam, de most sem történt semmi.
– Halló, hall valaki? – kiáltottam. – Bent ragadtam a zsilipben! – Megint nem jött válasz. Ebben a nevetséges helyzetben egyetlen dolgot tehettem. A vágókészülék torkolatát a belső ajtó felé fordítottam és meghúztam a ravaszt. Némi szikrazuhatag után megjelent egy kis lyuk.
Két-három perccel később sikerült kijutnom. A folyosón ismét megnyomtam a belső ajtó kapcsolóját, persze eredmény nélkül.
– Dick! – kiáltott fel meglepetten Alcyone, mikor visszatértem a gépházba. – Mi történt?
– Beszorultak azok az átkozott ajtók a zsilipkamrában.
– Elvágtad a vontatókábelt? – kérdezte Rigel izgatottan.
– Nem. A külső ajtó nem nyílt ki. Amikor megpróbáltam visszajönni, az az istenverte belső is lerobbant.
– Semmi hibát nem találok az elektromos rendszernek azon a részén – nézett Rigel a különböző kijelzőkre.
A hajó váratlanul iszonyúan meglódult. Elvesztettem az egyensúlyomat, és hanyatt estem.
– Mi a pokol volt ez? – morogta Alcyone egy tartályba kapaszkodva.
– A belső tömegvonzás változása – találgattam.
– Nem, nem az volt. Maga a hajó mozdult el – állította Rigel. – Ki kell szabadulnunk, Dick – folytatta.
– Nagyon igaz, de hogyan?
– Azt hiszem, az lenne a legjobb, ha az egész szondát eltávolítanánk. A négyes torpedócső fölött van rögzítve, egy kis alagútban.
– Mennyire kicsi az az alagút?
– Körülbelül egy méter átmérőjű.
– Le tudok mászni benne. Aztán?
– Igen, de a szonda egy fémlaphoz van rögzítve, ami lezárja az alagutat.
– Szóval mit tehetünk?
– Nos – babrált egy kapcsolót –, építenünk kell egy zsilipet az alagútba.
– Az alagutat szabaddá tévő mechanizmus ugyanazt az áramkört használja, mint a zsilipajtók?
– Nem.
– Kézzel ki lehet nyitni?
– Igen.
A hajó ismét megrándult. Ezúttal a gravitáció is megnőtt a hajó belsejében.
– Ellenőrizd a pályaadatokat – lihegtem. Rigel egy kis dobozra meredt, amit konzolként használt.
– Nem lesz valami pontos, mert csak vizuális megfigyelésekre támaszkodhatom.
Hirtelen meglepődve hátrafordult. 
– Körülbelül tizenöt fokkal eltértünk a pályánkról a Göncölszekér irányában – kiáltotta rekedten.
Hosszas gombnyomogatás után sikerült üzembe helyezni egy kis képernyőt. A yela űrhajó sötét körvonalait mutatta. Aztán Rigel a Centaurus csillagképre állította a kamerákat. Valami nem stimmelt, nagyon nem stimmelt.
– Menj vissza a gömbre! – üvöltöttem.
Alcyone, Rigel és én a kis képernyő köré gyűltünk. 
– Nézzétek – folytattam izgatottan -, a gömb előttünk van. Nem mi vontatjuk. Az az átkozott vontat minket!
– Tehát ezért imbolyogtunk ennyire! – kiáltott fel Rigel.
Ott álltunk, és csak bámultunk egymásra. Tehetetlenek voltunk, és nemcsak a hajón belül. Még az útirányunkat sem tudtuk ellenőrizni. A Göncölszekér, a yelák birodalma felé tartottunk.
– Nem értem – suttogta Alcyone.
– Attól tartok, én túlságosan is jól értem – kezdtem komoran. – A yela csak abban az értelemben volt sérült, hogy égető szüksége volt energiára. Most pedig a mi generátorainkból szerzi meg.
– A vontatókábelen keresztül!
– Igen, a vontatókábelen keresztül. Így már tudja működtetni a belső rendszereit.
– Beleértve a hajtóművet is – bólintott Rigel, ismét a képernyőre pillantva. Egy darabig mindannyian csendben néztük az előttünk lévő gömböt. Aztán Rigel az egyik bonyolult elektronikus egységgel konzultált.
– A műszerek most nagyon erős hajtóerőt jeleznek a yela hajón – törte meg végül a csendet.
– Szerinted tulajdonképpen ránk várt? – kérdezte Alcyone döbbenten.
– Tovább, megyek. Azt mondom, valahogy képes olvasni a gondolatainkban, és hipnotikusan irányított bennünket.
– Hipnotikusan?
Emlékszel, milyen furcsán éreztük magunkat? Azon töprengek, hogy vajon a flotta azon a pályán volt-e valaha, amin lennie kellett volna.
– Úgy érted, hogy a yela állított minket erre a pályára?
– Igen. Úgy értem. Egyébként hogyan botlottunk volna bele ebbe a tehetetlen hajóba?
Mély hörgés tört fel Rigel torkából.
– Nem értem, hogy miért nem gyanakodtunk.
– Miért erősítettük hozzá a szondát?
– Eufórikus állapotban voltunk.
– Ő gerjesztette?
– Igen, a yela.
– Azt mondtad, hogy képes olvasni a gondolatainkban! – szakított félbe Alcyone.
– A kommunikációs rendszer elektronikus jelein keresztül. Ezért tette tönkre a létfenntartó-rendszert, hogy ránk kényszerítse az űrruhákat, s így csak elektronikus úton kommunikálhassunk, ne pedig normális módon!
– Úgy érted, hogy nem érzékeli a hanghullámokat?
– Hacsak nincs a közelben egy működő mikrofon.
– Tehát innen tudta, hogy el akarjuk vágni a vontatókábelt! – kiáltott fel Alcyone.
– Igen, szinte ugyanabban a pillanatban.
– És utasította a számítógépet, hogy zárjon be a zsilipbe!
– Pontosan így történt.
Mindannyian elhallgattunk egy pillanatra. Aztán Rigel szólalt meg: 
– Akkor most is olvas a gondolatainkban!
– Mindaddig, míg teljesen le nem árnyékoljuk a helyiséget. Meg kell tennünk, mint ahogy fel kell építenünk a saját létfenntartó rendszerünket is – vontam le a végső következtetést.
Az elkövetkező pár száz óra kényelmetlen volt és fájdalmas. Legfontosabb közlendőinket papírra vetve tudattuk egymással, kizárva annak a lehetőségét, hogy a yela olvashasson gondolatainkban. Szerencsére végre Betelgeuse is magához tért. Nekiláttunk a létfenntartó rendszer összeszerelésének. De ismerve szándékainkat, a yela kritikus szintre csökkentette a fő rendszer teljesítményét, éppen csak életben tartva bennünket – talán mint egyfajta biztosítékot, hogy kéznél legyünk, ha szüksége lenne ránk, mint ahogy szüksége volt rám is, hogy csatlakoztassam hozzá a szondát.
Szükségleteinket a lehetséges minimumra csökkentve nyolc, óránként sikerült feltöltenünk két-két tápegységet. Előbb Betelgeuse és én dolgoztunk, aztán átadtuk azokat Rigelnek és Alcyone-nak, s míg ők laboratóriumi precizitással összeillesztették a részegységeket, addig mi levegő után kapkodva feküdtünk a padlón. Vész esetére mindig kéznél tartottunk négy teljesen feltöltött telepet.
Az oxigén növekvő hiányából következően hőmérséklet-csökkenéssel is számolnunk kellett. Eleinte alig volt észrevehető. Normális esetben a hajó levegője állandóan húszfokos volt. Az első ötven óra után a hőmérők tizenkilenc és fél fokot mutattak. A következő ötven óra ismét fél fokos csökkenést hozott. És így tovább. Nyilvánvaló lett, hogy a yela a rendszer fűtőegységét is megbénította. Végül Rigel összeállított egy kézi generátort, amit a tápegységekkel és néhány üzemanyagcellával együtt vész esetére tettünk félre.
A ritkuló levegőben a legkisebb hőmérséklet-csökkenés is azonnal észlelhető volt. Az idő csak telt, és a palackokban lévő oxigén mennyisége egyre aggasztóbb lett. Többször azon vettem észre magam, hogy minden ok nélkül nevetek. Ezeket a hisztériás rohamokat egyre nehezebben fojtottam el.
Ahogy csökkent a hőmérséklet, könnyebbé vált az alvás a pihenőidőben. És sajnos nehezebb lett felkelteni egymást. Sohasem érdekelt vagy aggasztott igazán a halál. Tudtam, hogy az életműködésem előbb vagy utóbb véget ér, és meghalok. De helyzetünk furcsasága mintha felkeltette volna halálfélelmemet. Különös volt a többiek rendíthetetlen nyugalma. Egyszerűen elfogadták, hogy a yela felsőbbrendű lény, és hogy akkor végez velünk, amikor csak akar. Nem volt bennük düh vagy harci vágy. Tovább dolgoztak, mert én is tovább dolgoztam, eltökélten, mivel a pokolban akartam látni a yelát azért, amit tett. De az elszántság ragályos lehetett. Úgy tűnt, élni akarásom segített a többieknek, és végül legalább annyira, ha nem jobban kivették a részüket biztonságunk megteremtésében, mint én. Röviden, a létfenntartó rendszer egyszer csak készen állt, és végre szabadabban lélegezhettünk.
Szerencsére a berendezés működtetéséhez szükséges energiaszint igen alacsony volt, és ellátásához elég volt az a kis öntárolós generátor, amit Rigel a szükségleteknek megfelelően átalakított.
Miután összegyűjtöttünk mindent, amiről úgy gondoltuk, hogy szükségünk lehet rá, beleértve az összes elérhető kézikönyvet, elkezdtük leárnyékolni a gépházat. Aztán, mivel a létfenntartó rendszer jól működött, a következő problémát az égetően fontos hőforrás hiánya jelentette. Rigel hamarosan összetákolt egy elektromos kályhát, amit a még mindig működő világítási áramkörről próbált meg működtetni. Sajnos sokkal több energiára lett volna szükségünk, mint ami a hálózatban keringett.
Alcyone-nak sikerült megfelelő mennyiségű élelmet előállítania, s így egy ideig képesek voltunk eltűrni a hideget, de végül teljes figyelmünket e problémának kellett szentelni. Az alvás pokollá változott. A T plusz négyezerháromszázadik órában, több mint kétezer órával azután, hogy találkoznunk kellett volna a flottával, a belső hőmérséklet mínusz negyven fokra süllyedt. Kénytelenek voltunk állandóan magunkon tartani az űrruhákat, azon esetek kivételével, amikor egy műveletet csak anélkül tudtunk elvégezni. Így ismét a rádiókon keresztül kellett kommunikálnunk, s ez azt jelentette, hogy ha a sietve felhúzott árnyékolás nem volt tökéletes, akkor a yela megint lehallgathatta beszélgetéseinket.
A környezet inkább emlékeztetett egy hűtőházra, mint egy gépteremre. A falakat, a padlót, még a szerszámokat is vastag jég borította. A legfontosabb az volt, hogy a generátort működésben tartsuk, mivel enélkül leállt volna a létfenntartó rendszer. Félórás váltásokban tekertük a szerkezetet, miközben a többiek összebújva próbálták megőrizni testük melegét.
Ekkor történt, hogy Rigel észrevett egy vörös fényt, mely átütött a kis vezérlőpultot fedő jégrétegen. A jég eltávolítása után kiderült, hogy a fő létfenntartó rendszer leállt, amiből arra következtettem, hogy a yela úgy döntött végez velünk.
A hőmérséklet tovább csökkent. Végül már a kijelzők is felmondták a szolgálatot. Betelgeuse számára ez jelentette az út végét. Egy teljesen vak, irányíthatatlan hajó kapitánya lett. Kétségbeesett állapotában beleegyezett egy veszélyes tervbe, amelyet már régen fontolgattam, nevezetesen abba, hogy a hajó megmaradt vegyi üzemanyagának egy részét eltüzeljük. Mind ösztönei, mint tapasztalatai tiltakoztak az ellen, hogy nyílt lángot gyújtson a fedélzeten, de akkor, a vég kapujában, rákényszerült erre a lépésre.
Először is szereznünk kellett egy jetpacket a zsilip melletti szekrényből. Miután kinyitottuk a szigetelt ajtót, elindultam a hajó külső részei felé. Olyan volt, mintha egy hatalmas jégbarlangban járnék, a falakra és a padlóra rakódott kristályok ragyogva szórták szét lámpám fényét. Minden komoly nehézség nélkül sikerült felpakolnom és elhoznom egy jetpacket. A terv szerint a kis rakétamotor biztosította volna a nyílt lángot. Mivel a szerkezetben nagyon kevés üzemanyag volt, Rigel és Betelgeuse elmentek, hogy megvizsgálják, mi a helyzet a fő üzemanyagtartályokkal. Betelgeuse rövidesen azzal a kellemetlen hírrel tért vissza, hogy az ION-motorok leálltak. Pár perccel később megérkezett Rigel is, ő kedvezőbb eredménnyel járt. Talált egy lehetséges csatlakozási pontot, ahová azután utasításai szerint elvezettem egy szűk csövet.
Eleinte minden ragyogóan ment, de aztán a hideg kiszívta minden erőnket. Kénytelenek voltunk ismét felvenni hőszigetelt űrruháinkat, s annyi szintetikus élelmet ettünk, amennyi csak belénk fért. A nehézkes öltözet nagyon lelassította a munka kényesebb részeit.
Betelgeuse kiszerelte a jetpack motorját, és elhelyezte a munkapadon. Végül minden cső a helyén volt, és lehetőségeink szerint ellenőriztük a csatlakozásokat. Elérkezett a kritikus pillanat. Rigel bekapcsolta az üzemanyag-adagolót. Éles szisszenés hallatszott, ahogy a hidrogén-oxigén keverék a katalizátor fölé áramlott. Aztán egy éles robbanással meggyulladt a gáz. Lángoszlop tört a magasba. Gyorsan csökkentettük az üzemanyag mennyiségét, míg a lángcsóva elfogadható méretű nem lett. Aztán leültünk, s azért imádkoztunk, nehogy szivárgás lépjen fel rögtönzött rendszerünkben.
Az órák múltával emelkedni kezdett a hőmérséklet.
A csontjaimban érzett fajdalom, melyről azt hittem, soha nem fog eltűnni, valamelyest enyhült. Végre meleg ételt ehettünk. Nagyobb luxusnak tűnt, mint bármi, amire földi életemből emlékeztem.
Új keletű bizakodás ébredt mindannyiunkban. A yela karmaiból való megmenekülés esélyeiről beszélgettünk – végre nem a rádión keresztül. Rigel azt javasolta, hogy javítsuk meg a zsilip ajtaját, aztán próbáljunk meg még egyszer kijutni a hajóból. Mivel a képernyők még mindig nem működtek, legfeljebb nem tudjuk majd meghatározni jelenlegi pályánkat. Az ötletet egyhangúlag elfogadtuk, s azonnal neki is láttunk a javítási munkálatoknak.
Mivel a hajó többi részén nem működött az energiarendszer, kénytelenek voltunk a belső ajtót leszerelni és elvinni a gépházba, ahol még mindig rendelkezésünkre álltak értékes tartalékaink. Rigel szerkesztett egy kis hegesztőkészüléket. Az energiacellákkal sikerült működésbe hozni, de nagyon lassan ment vele a munka. Óvatosan mozgatta oda-vissza a lyuk szélén, s a művelet utolsó szakaszában a tápegység már majdnem teljesen kimerült.
Az ajtó visszaszerelése sokkal több időt vett igénybe, mint a leszerelés. Mikor a helyére került, egy fogaskerekes emelő segítségével ellenőriztük, hogy jól működik-e. A műveletet csak nehezítette, hogy nehézkes űrruháinkban voltunk, és megpróbáltuk a lehető legkevesebbet használni az adó-vevőket.
Betelgeuse és Rigel egy kézipumpával légtelenítette a zsilipet, míg Alcyone és én elszántan dolgoztunk a külső ajtón. Olyan érzés volt, mint amikor az ember egy nagyon nehéz kocsit próbál felemelni egy nagyon kicsi emelővel. De végül elégedetten láthattam, ahogy az ajtó centiméterről centiméterre elmozdul.
Betelgeuse belépett a zsilipbe, és mindkettőnkre ráerősített egy-egy köldökzsinórt. Aztán jött a teljes nyomáscsökkentés, és a súlytalanság. Sajgó izmokkal dolgoztunk, mivel mereven kellett tartanunk testünket, hogy ne forogjunk körbe-körbe a rúdon, miközben elforgatjuk.
Az ajtó végül elég szélesre tárult ahhoz, hogy kidughassam rajta a fejem. Éreztem, ahogy felszökik az adrenalinszintem. Megragadtam a nyílás szélét, hogy rögzítsem magam. Aztán kidugtam a fejem, és körülnéztem.
– Fekete, fekete mint a pokol – suttogtam rekedten.

8. A pokol kapujában

Döbbenten kászálódtam vissza. A rés olyan keskeny, az űrruhám pedig annyira nehézkes volt, hogy komoly gondjaim támadtak a művelettel, s egy pillanatra pánikba is estem, hogy beszorulok.
– Mi van? – suttogta Alcyone.
– Nem tudom. Jobb lesz, ha te is kinézel.
Helyet cseréltünk, s Alcyone épp azon volt, hogy áttornássza magát a nyíláson, mikor Betelgeuse hangja reccsent meg fülhallgatóinkban.
– Azonnal gyertek vissza! Minden rendszer leállt.
Miközben Alcyone visszafordult, azon töprengtem, hogy ugyan mi romolhatott még el ezen a roncson. Egy örökkévalóságnak tűnt, míg bezártuk a külső ajtót. Betelgeuse egész idő alatt sürgetett minket.
– Készen vagyunk. Bezártuk – lihegtem végül.
– Akkor kinyitjuk a belső ajtót, és behúzunk a köldökzsinórral.
– És mi lesz a nyomáskiegyenlítéssel?
– Nincs nyomás – jött a baljóslatú válasz.
Pár perccel később már Betelgeuse és Rigel mellett álltunk, lévén, hogy nem volt nehéz súlytalan testünket visszavontatniuk. A hajó belsejében ugyanúgy súlytalanság uralkodott, mint a zsilipben.
– Kikészült a hajtómű – magyarázta Rigel.
– Úgy érted, hogy a yela elvesztette energiaforrását? – kérdeztem.
– Ez a legvalószínűbb. Mivel az lON-motorok felmondták a szolgálatot, a yela sem kap energiát.
– Nincs vesztegetni való időnk – vágott közbe Betelgeuse. – A helyzetünk életveszélyes.
 – Miért?
– Szivárgás lépett fel rögtönzött kis rendszerünkben. A súlytalanságban továbbterjedhet.
Ekkor értettem meg azt, aminek már előtte is nyilvánvalónak kellett volna lennie. A súlytalanság állapotában a gépházban összeállított berendezések kötései meglazultak. Az instabil hidrogén-oxigén rendszer további szivárgása esetén nagy valószínűséggel felrobban az egész hajó.
– El kell zárnunk az üzemanyagot – mondtam.
– Igen, a fő tartálynál – értett egyet Betelgeuse. – Te csatlakoztál rá, így az lesz a legjobb, ha te mész vissza és szereled szét. Mi visszamegyünk a gépházba. Ott találkozunk.
Elindultunk külön útjainkra. Ha a jéggel borított folyosók eddig érdekesnek tűntek, akkor a jelenlegi helyzet teljességgel fantasztikus volt. Eddig többé-kevésbé normális gravitáció alatt, kényelmesen mászkálhattunk a hajó fagyos, üres folyosóin, ha űrruhát kellett is viselnünk. Most pedig fordulótól fordulóig, szintről szintre súlytalanul lebegve kellett közlekednem. Az előző alkalommal nem aggasztott, hogy egy időre tökéletesen el voltam szigetelve társaimtól – a belső kommunikációs rendszer erősítői, valószínűleg a hideg miatt, nem működtek az üzemanyagtartályok környékén. De most sokkal inkább zavart a tökéletes magány érzése. Az egyetlen használható érzékszervem a szemem volt. Az utolsó Y folyosóra fordultam be, a második és harmadik szint között, mikor a hajó belső világítása hirtelen kihunyt. A teljes sötétség megfosztott minden tájékozódási lehetőségtől, hiszen az űrruha semmilyen külső ingert nem közvetített. Csak lebegtem a súlytalanságban, nem láttam, nem hallottam, nem éreztem szagokat, és gyakorlatilag nem tudtam tapintásomat sem használni. Ilyen körülmények között az embert nem sok minden különbözteti meg egy növénytől.
Kétségbeesetten hívtam társaimat a rádión, de nem érkezett válasz. Tovább beszéltem, mert saját hangom volt az egyetlen, amit érzékeltem a körülöttem lévő hatalmas ürességben. Ha Rigel nem tévedett, akkor a yela hajónak sem volt energiája. Itt lenne a lehetőség, hogy elvágjuk a vontatókábelt, mivel semmit sem tudna tenni ellenünk. Természetesen kézzel kellene kinyitnunk a zsilipajtót, de hát épp most bizonyosodott be, hogy ez lehetséges. Az űrséta kétségtelenül kockázatos lenne, de semmi okát nem láttam, miért ne próbálnám meg. Ha elvágtuk a vontatókábelt, akkor talán visszaállíthatnánk néhány rendszert a hajón. És ha be tudnánk indítani az ION-motorokat, akkor semmi sem lenne veszve.
Hiába terveztem el mindent ilyen szépen, tudtam, hogy reménytelen. Fény, és gondos előkészületek nélkül semmi esélyünk sincs. Még az is kétséges, hogy megtalálom-e társaimat. Csak annyit tehetek, hogy elindulok az orrom után, össze-vissza a hajón, hátha találok egy olyan helyet, ahol működnek az erősítők. Aztán rájöttem, hogy energia nélkül valószínűleg egyetlen sem üzemel már.
– Hogy lehettél ilyen hülye! – kiáltottam. Hirtelen rádöbbentem, hogy a yela valószínűleg még most is érzékeli az elektromos jeleket, hiszen a rádióm telepei még működtek. De mit számít ez? A yela ugyanolyan tehetetlen, mint mi – vagy legalábbis majdnem. A gondolattal együtt egy terv halvány körvonalai is kibontakoztak agyamban.
– Egy idióta ökör vagy, semmi más – mondtam szenvedélyesen, most a yelának. – Ugyanúgy véged van, mint nekünk, csak épp a mi halálunk sokkal könnyebb lesz. Még sokáig itt fogsz rostokolni, és semmit sem tehetsz majd, azon kívül, hogy a hibáidon töprengsz. Amíg működtek a motorjaink, hozzáfértél az energiánkhoz. Minden berendezésed működött. De aztán, csak hogy elbánj négy kicsike emberrel, elkezdted zavarni a vezérlést, egészen addig, míg a hideg tönkretette a rendszereinket. A hülyeségeddel saját magad is elpusztítottad.
Egy pillanatra elhallgattam, azon gondolkodva, hogy vajon mit kezd a yela ezekkel a sértésekkel. Lehetséges, hogy miközben elszívta az energiánkat, sikerült jelzéseket küldenie társainak, és végül valahogy segítséget kap majd. Noha a dolog lehetősége fennállt, nemigen hittem benne. Ez a lény majdnem vak volt. Elveszítette külső érzékelőit, és így S.O.S. jeleket sem küldhetett. Igaz, használhatta a mi hírközlő rendszerünket. De akkor is, menynyire bízhatott meg a mi berendezéseink hatékonyságában? Reméltem, hogy nem túlságosan. Elengedhetetlenül fontos volt, hogy a yela zavarba jöjjön a helyzet miatt.
– Egyáltalán nem félek tőled. Sőt, én vagyok az a fickó, aki elűzött a lítiumbombával – folytattam elszántan. A sötétben lebegve vártam, kíváncsian, hogy vajon veszi-e az üzenetemet. Egyáltalán nem lenne energiája? Biztos, hogy van neki. Bizonyára ő is félretett egy keveset, mint ahogy mi. Aztán egy nagyon kellemetlen gondolat ötlött fel bennem. Lehet, hogy a yela már halott. Mintha csak érzékelte volna gondolataimat, a fülhallgatóimból elektronikus hangzavar tört elő. Gyorsan a minimumra csavartam a hangerőt, hogy meg ne süketítsen a zaj. Noha nem értettem az üzenetet, hisztérikus felhangokat véltem felfedezni benne. Lehet, hogy a lítiumbomba okozta napkitörés bénította félig meg, égette össze űrhajóját, és tüntette el külső érzékelőit.
– Egyikünk sem éli túl ezt a találkozást – folytattam –, ha nem indulnak be újra a hajó motorjai. És mivel ezt már nem tudja megcsinálni az automatika, az egyetlen kiutat a kézi vezérlés jelenti. És az a mi kezünkben van. Szükségünk van arra, hogy a hajó legfontosabb részei kiolvadjanak. Szükségünk van az automata vezérlésre. És mindehhez energiára van szükségünk, amit neked kell a tartalékaidból biztosítani. A vontatókábelben meg kell fordítanod az energiaáramlás irányát. Először is be kell kapcsolnod a világítást, hogy megtaláljam a társaimat, és aztán előkészítsük a létfenntartó rendszert. Egyébként halottak vagyunk – de te is.
Egyre csak lebegtem, lebegtem és lebegtem, mindig sötétben. Kétségbeesésemben nagyobb hévvel mozogtam, mint azelőtt. A rádió hangerejét a maximálisra állítottam, s így állandóan a fülemben recsegett az erősítő zúgása. Kezdtem azt hinni, hogy hangokat hallok a zaj mélyén. Először elhessegettem a gondolatot, hallucinációnak képzeltem, de aztán megpróbáltam különböző irányokba mozogni, hogy eldöntsem, merre kell mennem, hogy erősödjenek.
Egyenesen egy V alakú akadályba ütköztem, ami hatalmasat ütött rajtam, és szilárdan rögzítette felsőtestemet. Minél erőteljesebb mozdulatokkal próbáltam kiszabadulni, annál inkább beszorultam. A nehézkes űrruhában jóformán meg sem tudtam moccanni. Végül ott feküdtem, azon töprengve, hogy a tárgy úgy működik-e, mint egy szigony, ami könnyen bemegy, hogy soha ne jöjjön ki többet. Apró mozdulatokkal megpróbáltam kényelmes pozíciót felvenni, mikor hirtelen minden meglazult, s én ismét szabad voltam. Ugyanabban a pillanatban meghallottam Betelgeuse hangját. Noha halkan és gyengén szólt, már nem az, erősítő zöreje volt.
– Betelgeuse! – kiáltottam. – Hol vagytok?
Hosszú szünet után jött válasza.
– Dick, itt rostokolunk a K szinten. Ide tudsz jönni?
– Eltévedtem a sötétben.
– Sötétben! Itt most már van némi fény.
– Most már?
– Igen, egy időre kialudt. De most van annyi, hogy látunk, bár elég homályosan.
– Beszélj – utasítottam -, hogy bemérhesselek.
– Csak a legközelebbi erősítőt fogod megtalálni – vágott közbe Rigel.
– Nem hiszem, hogy egyetlen is működne.
– Akkor nagyon közel kell lenned.
– Remélem is. De ha nem, akkor is legalább újra kapcsolatban vagyunk. Ami nagy haladás.
Kínzó lassúsággal ment a társaimhoz vezető út keresése. Hangerejük döbbenetes következetlenséggel emelkedett és csökkent. Egyetlen út sem tűnt járhatónak.
A hangjuk néha teljesen elhalkult, hogy aztán hirtelen újra felerősödjön. Végül a távolban valami halvány ragyogást pillantottam meg. Egyre erősödött, ahogy átvergődtem egy halom fémakadályon. Nemsokára már én is láttam az előttem lévő térséget, s így sokkal gyorsabban haladhattam. Pár perc múlva ismét együtt voltunk.
– Dick, el nem tudom képzelni, mi történhetett! – kiáltotta Alcyone.
– Kialudtak a fények a hajónak azon a részén, ahol én voltam.
– Mi is sötétségbe borultunk.
– Aztán megint világos lett – igaz, nem túl erős a fény – tette hozzá Rigel.
– Nem tudom, miféle üzemzavar produkálhatta – mordult fel Betelgeuse.
Arra gondoltam, elmesélem a yelával folytatott kommunikációmat, de aztán úgy éreztem, hogy nemigen tudnák értékelni az ötletet.
– Nem jutottam el a fő üzemanyagtartályig. A hajónak az a része teljesen sötét – mondtam.
– Sikerült elzárnunk a vezetéknek ezt a végét – nyugtatott meg Alcyone.
– De nem ártana ezt megtenni a fő tartálynál is – folytatta Betelgeuse rosszkedvűen.
– Tehát mit kell tennünk?
– Nem tudom. Egyszerűen nem tudom – felelte csüggedten.
– Be tudunk indítani egy generátort a vegyi üzemanyaggal?
– Minek?
– Azzal az energiával újra üzembe helyezhetnénk az ION-motorokat és a fő létfenntartó rendszert.
– Megpróbálhatjuk. De ezekben az űrruhákban nehéz lesz.
– Az ION-motoroknak nagyon kevés energiára van szükségük. Talán az is elég, ami a világítási hálózatban van – vélte Alcyone.
Rigel tagadólag rázta a fejét. 
– Az ION az ellenőrzőcsatornában lévő alkatrészek szétfagyása miatt állt le. Hasztalanul próbáljuk beindítani, míg nem emelkedik a hőmérséklet.
– Ami azt jelenti, hogy először a létfenntartó rendszerrel kell foglalkoznunk?
– Igen. Kár, hogy az automata, vezérlést nem érhetjük el.
– Miért?
– Ha nem így lenne, akkor megpróbálhatnánk felhasználni a világítás energiáját – hogy legalább a hőmérsékletet beszabályozzuk.
– Nem értem.
– Ha beindítjuk a hőmérséklet-szabályozót, akkor automatikusan bekapcsol egy nagy tartalék-generátor – magyarázta Alcyone.
– Hol?
– A központi rendszerben.
– A vegyi üzemanyag felhasználásával?
– Igen.
– Akkor mi a gond? – kérdeztem.
– Az, hogy nem férünk hozzá a vezérléshez – mondta Rigel szárazon.
– A vezérlés nem működik. Semmi sem működik.
– Rendbe jönnek, amint lesz energia. Minden úgy van programozva, hogy arra az állapotra térjen vissza, ami az energiakimaradás előtt volt.
– Nem lehet megváltoztatni?
– Nem. A program bele van építve a számítógépbe. Attól tartok, azért terveztük így, mert azt hittük, hogy ez a legbiztonságosabb megoldás – szólt közbe Betelgeuse.
– Lehet, hogy nem fog működni – töprengtem.
– Miért?
– Nos, ügy tűnik, semmi sem működik rendesen, nem?
– Érdemes lenne megpróbálni – értett egyet Betelgeuse. Hatalmas kő esett le a szívemről. Reméltem, hogy a yela beállítja a vezérlést, de még mindig nem akartam felfedni ezt a többieknek.
– Az egészet irányíthatjuk gépházból. Végre csinálunk, valamit – sóhajtott Betelgeuse.
A fagyos folyosókon visszalebegtünk a gépterembe. Rigel különböző kapcsolókat és gombokat kezdett nyomogatni, az űrruha engedte lehető legnagyobb sebességgel. Ismét kialudt a világítás, ahogy az energia más áramkörbe terelődött. Egy pillanatra felvillant a fény, sokkal erősebben, mint azelőtt. A mindent beborító sötétség visszatértével tudtuk, hogy első kísérletünk a tartalékgenerátor beindítására kudarcot vallott. Rigel tovább dolgozott a második próbálkozáson, Betelgeuse segített neki, amiben csak tudott. Alcyone és én lehorgonyoztunk az egyik munkapadnál – és vártunk. Nem kívánom részletezni az elkövetkezendő óra idegességét, sem Rigel erőfeszítéseit, mellyel a hajó legeldugottabb energiatartalékait a hálózatba pumpálta. A világítás végül rendbe jött és úgy is maradt.
– A tartalék generátor működik – jelentette be Rigel kimerülten, de elégedetten.
– Akkor most lássuk az automata, vezérlést – morogta Betelgeuse.
Ott lebegtünk a falak mentén feltornyozott kijelzők és kapcsolók előtt. Mindnyájan tudtuk, hogy közeleg a krízis, hiszen űrruháink tartalékai kimerülőben voltak. Alcyone váratlanul felsikoltott. és mi feléje irányítottuk magunkat, mert azt hittük, elfogyott a levegője. Hatalmas megkönnyebbüléssel hallottam Betelgeuse kiáltását.
– Emelkedik a hőmérséklet!
– Hol? – vakkantottam. A gépház egyáltalán nem tűnt melegebbnek, mint eddig. Mindannyian dermedtek voltunk a hidegtől.
– A vezérlőteremben – válaszolta Rigel.
Láttam, ahogy a fény kigyullad a vezérlőegységen, és néhány műszer mutatója kilendül a nulla pontról.
– Szóval az automatikának ahhoz a részéhez már hozzáférünk?
– Úgy tűnik – morogta Betelgeuse.
– Nem kellene felmennünk?
– Induljatok Alcyone-nal. Nekünk még el kell végeznünk néhány beállítást.
– Ellenőrizni kell a vegyi üzemanyag áramlását – magyarázta Rigel.
A kivilágított folyosókon minden nehézség nélkül elértük a vezérlőtermet. Tudtam, Betelgeuse még mindig kétségbeesetten aggasztja az üzemanyag-szivárgás, ami könnyen véget vethet mindennek. Én viszont inkább az űrruhák tartalékainak kimerülése miatt voltam ideges. Csalóka megkönnyebbülést hozott a hőmérséklet hétfokos emelkedése. Szerencsére néhány ponton az oxigéntartalékokra is rá lehetett csatlakozni. Mire Betelgeuse és Rigel is feljöttek, Alcyone-nal mind a négyünk számára előkészítettünk egy-egy oxigénmaszkot. Az űrruhákban kellett maradnunk, míg a hőmérséklet jelentősebb mértékben meg nem emelkedett, de a maszkokkal átvészelhettük ezt az időt. Sajnos az arcunkat egy rövid időre ki kellett tennünk a csípős hidegnek. Eszembe jutott, milyen ironikus vég lenne, ha épp akkor fagynánk meg, mikor a körülmények kezdenek elviselhetővé válni.
Mindazonáltal Rigelnek volt még egy-két trükk a tarsolyában. A generátor energiáját felhasználva felmelegített egy hosszú fémrudat. A maszkokkal az arcunkon körbeálltuk, s így sikerült legyőznünk a fagyot, míg végül a hőmérséklet megfelelő nem lett ahhoz, hogy levethessük űrruháinkat. Akkorra már minden ajtót légmentesen lezártunk, így elég oxigén jutott a levegőbe. Hosszú idő után először, szabadon mozgathattuk végtagjainkat.
Az újonnan talált kényelem közepette ellenállhatatlan késztetést éreztem az alvásra. A többiek azonban hallani sem akartak a pihenésről. A hajó többi részén még mindig hideg volt, és a generátor bármikor leállhatott. Betelgeuse és Rigel tűrőképességük határát ostromolva próbálták beindítani az ION-hajtőművet. Közben Alcyone és én mindent megtettünk, hogy a vezérlőterem szegleteiből áradó víz ne okozzon problémát.
Annyira elmerültem ebben a munkában, hogy csak akkor vettem észre: újabb lépést tettünk a túlélés felé, amikor Alcyone csatlakozott a vezérlőpult előtt dolgozó Rigelhez és Betelgeuse-hoz.
– Működik? – kérdeztem.
– Igen, de nagyon alacsony hatásfokkal – válaszolta Rigel.
– Nem elég arra, hogy eloldja a vontatókábelt?
– Nem. Kockázatos lenne. Az egész orr-részt elveszítenénk – magyarázta Betelgeuse. – Érdekelne, vajon mit csinál most a yela – tette hozzá.
Lett volna néhány tippem a kérdéssel kapcsolatban, de inkább hallgattam. Mindenesetre nem sokáig kellett találgatnunk. Miközben Alcyone valami ételt állított össze, azon vettük észre magunkat, hogy fokozatosan a padló felé süllyedünk. Ismét vontattak bennünket.
– Még mindig azon töprengek, hogy miért van szüksége a yelának a mi energiánkra. Azt hinné az ember, hogy van valamilyen energiatárolója, vagy valami hasonló – jegyeztem meg.
– Biztos, hogy van – szólt Rigel, miközben az Alcyone által előszedett leveleken rágódott. – De sérülést szenvedett. Az energia-visszacsatolási rendszere mehetett tönkre.
– Úgyhogy ott külső energiára van szüksége.
– Azt hiszem.
Evés közben egyre álmosabb lettem, míg végül már képtelen voltam tovább ébren maradni. A többiek folytatták a vezérlőterem rendbehozatalát. Űrbéli életük, őseik élete sokkal alkalmasabbá tette őket arra, hogy huzamosabb ideig talpon legyenek, mint egy földi ember. Mikor mintegy ötven órával később felébredtem, a vezérlőfülke sokkal jobban nézett ki. Alcyone és Betelgeuse már aludtak, de Rigel még mindig a vezérlőpultot vizsgálgatta.
– Kíváncsi voltam, meddig durmolsz – mondta.
– Felváltalak. Már alig állhatsz a lábadon. – A megjegyzésem ébresztett rá, hogy a gravitáció jelentős mértékben nőtt. Nyilvánvaló volt, hogy a yela felgyorsított. Hová siet, és miért?
– Nincs túl sok tennivaló, legalábbis pillanatnyilag.
Később, ha mindnyájan kipihentük magunkat, kitakarítjuk az egész hajót.
– Mi van a külső érzékelőkkel?
– Azokat is megpróbáljuk majd rendbe szedni.
Rigel láthatóan nagyon kimerült volt, így nem kérdezősködtem tovább. Villámgyorsan elhelyezkedett az egyik ágyon, és már aludt is – mintha csak egy gombot nyomott volna meg.
Először szerettem volna egy felfedezőutat tenni a hajón. Sohasem rajongtam a folyosók, laboratóriumok, elágazások és kapcsolótáblák kifürkészhetetlen labirintusában való sétálásért. Nem is ezért akartam kimenni. Egyszerűen kíváncsi voltam, milyen állapotban van a hajó. Kíváncsi voltam, hogy teljesen rendbe lehet-e hozni. De mivel szóba sem jöhetett, hogy elhagyjam a vezérlőpultot, azzal foglaltam el magam, hogy a képernyőn megjelenő információk alapján ellenőriztem a hajó összes rendszerének állapotát.
A fő létfenntartó rendszer majdnem az egész hajón működött, kivéve a zsilipeket és a vontatókábel rögzítésének helyét. Ezek szerint ismét fel kell majd vennünk az űrruhákat, ha el akarjuk vágni a kábelt. Csak a beépített rádiókon keresztül tudunk majd kommunikálni, s így a yela ismét minden szavunkat hallani fogja. Érdekes.
Aztán a fekete égen kezdtem el töprengeni, amit a zsilipből láttam. Nagyon összezavart, és végül bonyolult számításokba kezdtem, melyekben a yela útiránya volt a legkritikusabb pont.
Még mindig ezen törtem a fejem, mikor Alcyone felébredt. Csendesen odalépett hozzám. 
– Min dolgozol, Dick? – kérdezte végül.
– Csak egy kósza ötlet. Semmi különös, tényleg.
– Nem úgy néz ki. Eléggé elmerültél benne.
– Ó, igen, talán egyszer a végére érek, azt hiszem. De még semmire sem jutottam, hidd el.
– Történt valami?
– Tudomásom szerint nem. Szerettem volna körülnézni a hajón.
– Nemsokára arra is sor kerül. Nem kevés tennivalónk lesz.
Betelgeuse ébredéséig beszélgetéssel töltöttük az időt. Most sokkal könnyebb volt népe hitéről, filozófiájáról beszélni, mint bármikor azelőtt.
– Nem, a szó, hagyományos értelmében nincs vallásunk – kezdte. – Számunkra talán maga a túlélés a vallás. Szigorú szabályok irányítják viselkedésünket, de mivel ezek általában arra az esetre vonatkoznak, mikor a flotta együtt van, nehéz lenne most megmagyarázni őket.
– Azért, mert egyedül vagyunk? Mert a hajó egyedül van?
– Igen. Az, hogy elszakadtunk a flottától, nekünk is furcsa érzés. Néha vannak magányos útjaink, de sohasem indulunk el ilyen hatalmas távolságokra egyedül, mint amilyennek ez ígérkezik.
– Félsz?
– Attól, hogy nincs más hajó a közelünkben?
– Nem erre gondoltam. Inkább az út végétől.
– Nem tudjuk, mi lesz a vége. Hogyan félhetnék valamitől, amiről nem tudok?
– Nos, nem félsz attól, hogy a hajó teljesen tönkremegy?
– Ha a félelmet úgy értelmezed, hogy valami arra ösztökél, hogy tedd meg, akármit is kell tenned, nos, akkor igen, akkor félek.
– De csak akkor, ha valamit meg kell tenned?
– Természetesen. Egyébként hogyan lehetne értelmezni a félelmet?
– Az erő, hogy túlélj mindent, akkor is hajtana, ha a yelák kezére kerülnél?
– Nehéz erre válaszolni, de azt hiszem, nem.
A yela hajót hozzánk kötő kábel képe villant az agyamba. A yelák birodalma felé tartunk, hová máshová mehetnénk? Azon töprengtem, hogy vajon képes leszek-e valaha is rávenni Alcyone-t, hogy harcoljon, hogy győzze le a yelákkal szembeni kisebbségi érzését, a félelmet, amit gyerekkorától fogva beléneveltek.
– Szembeszállunk velük, ha arra kerül a sor – mondtam gyengéden.
– Mivel szállunk szembe? – kérdezte Betelgeuse. Abban a pillanatban ébredt fel, beszélgetésünknek csak az utolsó mondatát hallotta.
– Ó, semmivel. Csak beszélgettünk mindenféléről – válaszoltam zavartan.
– Elég sok mindennel kell most szembeszállnunk – folytatta Betelgeuse. – Felváltalak a vezérlőpultnál, ti pedig tesztek egy kört a hajón. Mindannyiunknak sok munkája lesz.
– És Rigel?
– Hagyjuk aludni. Nagyon kimerült az elmúlt ezer órában.
– Mit csináljunk?
– Teljes jelentést kérek a hajó állapotáról. Alcyone tudja, mit kell tennetek.
Először is ellenőriznünk kellett, hogy nem szivárog-e a vegyi üzemanyag a tartályokból. Az ION-motorok beindítása után Rigel kikapcsolta a tartalék-generátort, ami olyan nagy segítségünkre volt. Így nem fogyott tovább a vegyi üzemanyag – feltéve, ha nem lépett fel szivárgás, amit épp akkor kellett ellenőriznünk. Szerencsére az üzemanyag-tartályokhoz vezető út a hajónak azon a részén volt, ahol működött a létfenntartó rendszer. Ez azt jelentette, hogy első feladatunkat elvégezhettük anélkül is, hogy felvettük volna az űrruhákat.
Csodálkoztam, hogy a jég milyen hamar eltűnt a folyosókról. Néhány tócsától eltekintve az összes víz visszafolyt a tartályokba. A fémborítás teljesen felszáradt, és mivel rozsdaálló acélból készült, nem kellett bajlódnunk megtisztításával sem.
A hajó többi része teljesen más lapra tartozott. Még mindig jég borította a járatokat. Űrruháinkat felvéve a lehető legalaposabban átvizsgáltuk ezt a környéket is. Működött a világítás, a tömegvonzás, az űrruhák palackjait teljesen feltöltöttük. Mégsem mondanám, hogy kellemesen éreztem magam – legutóbbi ittjártam kellemetlen emlékei még igen erősen éltek bennem.
Amikor elmentünk a zsilip lezárt ajtaja mellett, Alcyone hangját hallottam a rádióban.
– Dick, nem gondolod, hogy meg kellene vizsgálnunk, hogyan vághatjuk el a kábelt? Előbb vagy utóbb, de meg kell tennünk!
– Szerintem már túl késő.
– Túl késő mihez?
– A yela hajó hajtóműve sokkal erősebb, mint a miénk. Azt hiszem, már olyan sebességre gyorsított fel, amiről mi sohasem tudnánk lefékezni.
– Úgy érted, hogy szükségünk van rá, hogy le tudjunk lassulni?
– Pontosan. Neki energiára van szüksége, nekünk fékezőerőre. Attól tartok, kölcsönösen egymásra vagyunk utalva.
– Nem egy kellemes gondolat – vágott savanyu képet Alcyone.
Miközben visszamentünk a vezérlőterembe, egész úton azon töprengtem, hogy vajon az előbb elmondottak menynyire lehetnek igazak. Azért találtam ki az egészet, hogy visszatartsam Alcyone-t attól, hogy a kábel elvágásának kérdését feszegesse, mivel nem akartam, hogy a yela megint kikapcsolja a létfenntartó rendszert. Nem hagyott nyugodni a gondolat, hogy egyszer kénytelenek leszünk használni a rádiót a művelet közben, s akkor a yela előre tudni fog mindenről. Mellesleg a történet igaz is lehetett, különösen ha az óráink rosszul jártak. És már annyi mindenről derült ki ezen az úton, hogy rossz. Lehet, hogy sokkal hosszabb időt töltöttünk abban a kíváncsi, hipnotizált állapotban, mintsem gondolnánk. A gondolat érdekes lehetőségeket rejtett magában, amik teljesen lekötöttek, míg vissza nem értünk Betelgeuse-hoz.
Ő épp a képernyőkön dolgozott, beléptünkkor csatlakozott hozzá Rigel, aki nem sokkal korábban kelhetett fel.
– Dick, a legjobbkor jöttél! – kiáltotta, olyan lelkesedéssel, amit már rég nem láttam tőle. – Azonnal szereznünk kell néhány külső adatot.
– Hogyan?
– Úgy tűnik, minden részegység működik. Most már csak össze kell huzalozni az egészet.
Rigel hatalmasat ásított. Gyanítottam, hogy Betelgeuse mégis felébresztette.
Mindannyian a monitor köré gyűltünk. Betelgeuse elvégzett még néhány végső beállítást.
– Ellenőrizd még egyszer, hogy minden részegység működik.
– Minden részegység működik – válaszolta Rigel, miután gondosan megvizsgált egy halom bonyolult berendezést.
A képernyő sötét maradt.
– Különös – morogta Betelgeuse. – Esküdni mernék, hogy minden rendben
– Mondtam neked, ugye? Fekete. Az ég olyan fekete, mint a pokol! – kiáltottam.
– Igen, mondtad – ismerte el Betelgeuse –, de attól tartok, nem hittem neked.
– Merre néznek az érzékelők? – kérdeztem, figyelmen kívül hagyva utolsó mondatát.
– Hátrafelé – már a haladási irányhoz képest.
– Fordítsd előre őket, hogy pontosan arra álljanak, amerre haladunk.
Vártam, amíg Rigel végrehajtja a módosításokat. Ahogy az antennák forogni kezdtek, tízfokonként bejelentette a mozgásiránnyal bezárt szögüket.
Százhetven fok, százhatvan fok... harminc tok, húsz fok.
Az ég még mindig fekete volt.
Tíz fok.
Semmi változás. Aztán hirtelen vakító ragyogás töltötte be a monitort, majd megint teljes lett a sötétség.
– Fényszűrőt! – üvöltötte Betelgeuse.
– Kiégett a képernyő! – kiáltottam én.
– Nem, az erősítőket hatalmas túlterhelés érte. de teljes védelemmel vannak ellátva – mondta Rigel zavart, halk hangon. – Egy-két percen belül megint működni fognak.
– Vedd le a fényerőt! – utasította Betelgeuse.
– Persze – értett egyet Rigel.
Egészen fantasztikus kép jelent meg. Pontosan előttünk egy sűrű csillagfürt ragyogott, melynek minden csillaga acélkék fényt szórt magából. Fagyos csendben hallgattam a többiek kiáltásait. Valami rettenetesen rossz volt, nem a csillagok, valami más. A yela hajónak előttünk kellett volna lenni. A hatalmas gömbnek el kellett volna takarni a csillagkép közepét. De nem látszottak a körvonalai. A yela már nem volt ott.

9. Keresztül a Galaxison

– Hol van a yela hajó? – kérdeztem. A többiek a képernyő elé sereglettek. Rigel döbbenten felkiáltott: – Szabadok vagyunk! Nem tudom, hogy történt, de ismét szabadok vagyunk.
Betelgeuse csak hümmögött. Én továbbra is kételkedtem, Alcyone egyszerűen csak tovább bámulta a monitort.
– Nos, van egy mód, hogy kitaláljuk – folytatta Rigel.
– Hogyan?
– Megnézzük a kábelt az orrban.
– A létfenntartó rendszer nem működik a hajónak azon a részén. Űrruhát kell vennünk.
– Tudom – bólintott Rigel. – Azonnal utána is járok.
Örültem, hogy Rigel elvállalta a feladatot, mivel ekkorra már teljesen neurotikus lettem az esetlen űrruhának még csak a gondolatától is. Azok az átkozottak egyre inkább a koporsómnak tűntek, noha be kellett ismernem, hogy nem egyszer mentették meg az életemet. Azonkívül még szerettem volna elvégezni néhány számítást. Gyanítottam, hogy a dolgok egyáltalán nem olyan egyszerűek, mint amennyire egyszerűnek tűnnek. Betelgeuse átvette az ügyeletet a vezérlőpultnál, Alcyone folytatta látszólag soha véget nem érő munkáját, ami a hajón előforduló száz és száz apróság intézését jelentette, Rigel pedig elindult önkéntes küldetésére a zsilip felé. Majdhogynem lustán kezdtem el a szórakozott firkálgatást. Ahogy az a hasonló körülmények között gyakran meg szokott történni, a döntő ötlet villámcsapásként villant át az agyamon – olyan rövid idő alatt, hogy fel sem tudtam becsülni, talán egy másodperc töredéke lehetett. Most már komolyan számoltam, nemcsak firkálgattam.
Az ötlet még a matematika tengerében úszott, amikor felfigyeltem a körülöttem támadt zűrzavarra. Rigel visszatért útjáról. Betántorgott a vezérlőbe, aztán lerogyott a padlóra. Betelgeuse és Alcyone kétségbeesett erőfeszítéssel igyekezték kihámozni a nehéz űrruhából, ami láthatóan akadályozta a légzésben. Csatlakoztam hozzájuk, és hármunknak végre sikerült kiszabadítani a fullasztó öltözékből.
– Mi történt? – kérdeztem.
– Fogalmam sincs – csattant fel Betelgeuse.
– Súlyos sokkot kapott – mondta Alcyone. Valóban, eszelős félelem tükröződött Rigel arcán. Valamit azonnal el akart mondani nekünk, de képtelen volt megszólalni, csak a fogai vacogtak.
– Fázik? – kérdeztem ismét.
– Igen, a sokk hatása – válaszolta Alcyone. Tudtam, mire gondol. Elvette Betelgeuse-tól a felé nyújtott fecskendőt, s Rigel vénájába pumpálta a nyugtatót, amitől az láthatóan rögtön jobban lett. Szerencsétlenül járt társunkat lefektettük egy ágyra, és bebugyoláltuk egy fűtött hálózsákba.
– Eddig azt mondtam volna, hogy Rigel a legflegmább ember, akivel valaha is találkoztam. Sohasem hittem volna, hogy bármi is ilyen hatással lehet rá – mondtam halkan.
Betelgeuse szelíden bólintott.
– Én is ezt gondoltam.
– A szeme sem rezzent, még a legszörnyűbb pillanatokban sem.
– Ez nem fizikai jellegű dolog volt – vágott közbe Alcyone. – Valami más.
– Más?
– Igen, más. Ne kérdezd, hogy mi. De más volt. Nem fizikai. Valami a tudatában.
Betelgeuse tovább bólogatott. 
– Alcyone tudja. Látott már ilyet – mondta legmélyebb basszus hangján.
– Lehet, hogy a hajó megrepedt az orrnál.
– Lehet. Meg kell tudnunk. Én magam megyek.
– Nem, én megyek. Te vagy a kapitány. Itt kell maradnod.
– Dicknek igaza van – értett egyet Alcyone. Betelgeuse felmordult. 
– Nem szép dolog arra kérni Dicket, amit én sem tennék meg – mondta.
– Nem kétlem, hogy legszívesebben magad mennél – mosolyodtam el –, de nem lenne semmi értelme. Én megyek. Egyébként is, épp elégszer átmentem már a zsilipen.
– Igaz. De légy óvatos! Tartsd be az óvintézkedéseket!
– Ne aggódj, minden rendben lesz.
Az űrruha felvételével és a nyomástalanítással járó procedúra már reflexszerű lett, teljesen eltűnt a hajdanvolt kezdeti napok esetlensége. De annak ellenére, hogy rutinosabbá váltam, sokkal kevésbé szerettem a dolgot, mint valaha.
Többször leírtam már, hogy a létfenntartó rendszer csak a hajó bizonyos részein működött. A maradék, a Q szinttel kezdődően teljesen más világ volt, az abszolút nulla fok világa, levegő nélkül. Nem mintha a levegő jelenléte bármit jelentett volna. A hajónak ezen a részén nem voltak érzékeny műszerek, de ez alkotta a teljes térfogat nagyobbik felét, a hatalmas raktárakat, illetve a külső és belső burok közötti teret. Az én dolgom az volt, hogy felderítsem ezt a szögletet, és nemcsak felületesen, hanem minden részletre kiterjedően, hogy megtudjam, mi készítette ki annyira szegény Rigelt.
Nem régen kószáltam, mikor Betelgeuse hangja csendült fel a fülhallgatómban. 
– Dick, Alcyone ragaszkodott ahhoz, hogy utánad menjen. Találkoztok az U folyosó és az S szint csatlakozásánál, nem messze az alfa oszloptól. Vétel.
– Mi jutott eszébe? Egyedül is boldogulok.
– Úgy gondolja, hogy jobb, ha ketten vagytok, és én is egyetértek vele. Vétel.
– Akkor rendben. Úton vagyok. Vége.
Ez azt jelentette, hogy egy darabon vissza kellett mennem, s nem voltam túl boldog a gondolattól. A tömegvonzás meglehetősen nagy volt, és egyáltalán nem ment könnyen a létramászás a nehéz űrruhában. Normális körülmények között nem merültek fel ilyen problémák. Normális körülmények között a létfenntartó rendszer az egész hajón működött, és nem kellett felesleges terhet cipelve dolgozni. Még csak nem is az volt a legrosszabb, hogy a túlméretezett csizmákban botladoztam. A kézügyesség elvesztése bosszantott leginkább. Percekig tartott elvégezni egy olyan műveletet, ami egyébként másodpercek alatt ment volna. Egyébként örültem, hogy Alcyone csatlakozik hozzám. Lekászálódtam a Q szintre. Ketten gyorsabban végzünk a terület átfésülésével.
Az alfa oszlop mellett találtam rá. Nehézkesen közeledett felém.
– Az oxigénpalack. Valami gond van vele. – Nagyon halkan hallottam.
– Átkapcsollak a tartalék palackra – válaszoltam. Mivel az űrruhába öltözve nem lehetett semmilyen finom mozdulatot elvégezni, a tartalékpalack bekapcsolását egyetlen gomb megnyomásával oldották meg. Gyorsan odamentem Alcyone-hoz, és megnyomtam a gombot, de az nem mozdult. Mindig gondosan ellenőriztük, mikor beöltöztünk. Nem értettem a dolgot, és nem volt idő töprengeni, hogy mi történhetett. Még egyszer megnyomtam azt az átkozott gombot, de most sem moccant, még egy millimétert sem. Teljesen befagyott.
– Nem kapok levegőt! Nem kap... – hallottam Alcyone eltorzult, rémült hangját. Még erősebben nyomtam a gombot. Majd megpróbáltam kihúzni a csövet a palackból, de képtelen voltam rá. Alcyone lélegzetét rövid, kétségbeesett sikolyok szaggatták. Megpróbálta letépni a sisak elejét. Meg akartam állítani, még mielőtt az utolsó remény is odalenne. Hirtelen megpillantottam halálos agóniától eltorzult, sötét arcát és kék ajkait. Mindent elsöprő, őrült vágy támadt bennem, hogy én is levegyem a sisakot, mintha az én oxigénem elég lett volna kettőnknek. Ahogy a sisakhoz ért a kezem, egy hang, a saját, eltorzult hangom szólalt meg bensőmben, és rám kiáltott, hogy hagyjam abba, magamat mentsem. Azonnal elájulnék, ha levenném a sisakot. Mindketten meghalnánk. Semmit sem nyernél vele, üvöltötte a hang. Ott álltam, lelkem mélyéig szégyennel eltelve, miközben Alcyone meghalt. Gyáva... gyáva... gyáva... suttogtam magamnak. Megpróbáltam végigvonszolni ernyedt, az űrruhától nehéz testét a folyosón. Reménytelen. A veszélyek után, amiken együtt átmentünk, ez annyira kegyetlen és felesleges volt. Átkoztam a hülyeségem. Megátkoztam a sorsot, és visszaindultam a vezérlőterembe – egyedül.
A nyomáskiegyenlítés után magamon hagytam a ruhát, mivel mindannyiunknak vissza kell majd térnie az alfa oszlophoz. Betelgeuse, Rigel és én visszamegyünk oda, hogy elhozzuk Alcyone testét. Ha elég gyorsak vagyunk, talán még lesz esély a szívműködés újraindítására. Berobbantam a vezérlőbe, érezve, hogy egyetlen másodpercet sem veszíthetek.
– Gyorsan – kiáltottam Betelgeuse-nak – Alcyone ott van kint. Elromlott az oxigénpalackja.
– De hát Alcyone itt van – válaszolta Betelgeuse nyugodtan.
– Nem. Ott van. Halott! – kiáltottam ismét.
– Nem, itt van. A konyhában. – És valóban ott volt, űrruha és oxigénpalackok nélkül. Ahogy felém indult, a fogam ellenállhatatlanul vacogni kezdett. A szoba elszürkült, majd hirtelen minden sötétbe borult.
Pár órával később furcsán zúgó fejjel ébredtem. Nem volt rajtam az űrruha. Csukott szemmel az ágyon feküdve próbáltam felidézni a közelmúlt eseményeit. Halványan rémlett, hogy valami erős nyugtatót kaptam. Legjobb lenne pihenni, feledni. De nem volt jellemző rám, hogy felfedezetlenül hagytam volna agyam zugait. Tudnom kellett, mi történt, így hát kétségbeesetten próbáltam emlékezni, ami lehet, hogy nem volt bölcs dolog. Ahogy a világítótorony fénye hasít a szürkületbe, úgy hasított belém Alcyone elsötétedő arcának képe.
– Alcyone! – hörögtem, és felültem az ágyban. – Kint a folyosón, az alfa oszlopnál.
– Alcyone itt van – hallottam Betelgeuse halk, szelíd hangját. És valóban, Alcyone ismét a konyhából jött ki. Kétségtelen, hogy ő volt az.
– De hát halott – tiltakoztam -, ott van kint az alfa oszlopnál.
Alcyone odajött hozzám, megragadta a vállamat és gyengéden megrázott.
– Dick, úgy nézek ki. mint aki halott?
– De ott ugyanolyan valódi voltál, mint most.
– Rigel volt ott kint. Emlékszel.
– Én is Rigel miatt mentem ki.
– Pontosan. Rigel most a Hallucinációk Birodalmának hívja azt a helyet.
– Már hallottunk róla a történelmünk folyamán. Egy valóság, ami nem valós – magyarázta Betelgeuse gyengéden.
– Hol van most Rigel?
– Alszik. Neked is aludnod kell – mondta Alcyone határozottan, és elővett egy fecskendőt.
– Ne, ne – szóltam rekedten, de erős hangon. Bizonytalanul kiugrottam az ágyból, hogy elkerüljem az injekciót. – Szembe akarok nézni ezzel a dologgal.
– Nagyon makacs vagy.
– Egy valóság, ami nem valós – motyogtam. Aztán eszembe jutott a hang, ami bennem beszélt, arra biztatva, hogy a saját életemet mentsem. Vajon az a hang tudott valahonnan a hallucinációról? Volt bennem egy mag, ami érintetlen maradt? Odafordultam Betelgeuse-hoz. – Azt akarod mondani, hogy ha visszamegyünk az alfa oszlophoz, nem találunk ott semmit?
– Nem tudom, mit kellene hinnünk, mit találunk ott. De miért lenne valós a vezérlőfülke, és miért ne lenne az az alfa oszlop környéke?
– A yela műve, hogy távol tartson minket a hajónak attól a részétől.
Visszagondoltam azokra a furcsa eseményekre, amik még azelőtt történtek, hogy találkoztunk volna a yela hajóval. Össze sem lehetett őket hasonlítani a legutóbbi tapasztalatok vérfagyasztó szörnyűségeivel.
– De ha a yela képes ilyen dolgokat létrehozni, akkor miért foglalkozott a létfenntartó rendszerrel – miért zavarta meg a működését? Miért volt ilyen kegyetlen eddig?
– Ne feledd el, hogy egy sérült lénnyel van dolgunk. Talán most már működik benne valami, ami eddig nem.
– Akkor nem szeretnék egy teljesen ép yelával találkozni.
– Végre kezded megérteni – mondta Alcyone halkan, és megpróbált visszafektetni az ágyba.
– Nem, mindjárt rendbe jövök – tiltakoztam kissé nyersen. – Szeretnék vetni egy pillantást a képernyőkre.
– Pihenned kell. Az idegrendszeredet súlyos sokk érte.
– Jobb lesz, ha szembesülök vele – makacskodtam.
– De lehet, hogy nekünk nem – morogta Betelgeuse. – Ha a legénységhez tartoznál, most megparancsolnám, hogy pihenj.
– Látni akarom a képernyőket.
– Rendben, de nem hiszem, hogy azok megvigasztalnának.
A nyelvem hegyén volt, hogy nem vigasztalódni akarok, hanem megérteni a dolgokat. De lenyeltem a mondatot, mert észrevettem, hogy Alcyone és Betelgeuse teljesen meg van rémülve attól, ami Rigellel és velem történt, és talán attól is, hogy bármelyik pillanatban teljes öntudatlanságba zuhanhatunk.
Hogy jobb kedvre derítsen, Betelgeuse bekapcsolta a képernyőt, amelyek ismét az űrhajó előtti tért mutatták.
Megint feltűntek a ragyogó, acélkék csillagok. Most sem volt semmi nyoma a yela hajónak.
– Ez igazi, vagy csak hallucináció? – kérdeztem.
– Micsoda?
– A yela hajó hiánya.
– Nem értem én ezt – csóválta fejét Betelgeuse hevesen. – A yela elment. A yela mégis itt van. Egyébként honnan származnának a hallucinációk?
– Szerinted a yela itt van? Itt a hajón?
– Honnan tudhatnám? – vonta meg a vállát.
Szóval ezért voltak ilyen nyugtalanok. Azt hitték, hogy a yela talán valahol itt kószál a hajón, mint ahogy én hittem az utazás első napjaiban.
– Kétlem – mondtam határozottan. – A hatása itt van, de ő maga nincs.
– Honnan tudod?
– Nem tudom. Csak sejtem. Szeretném, ha megfordítanád az érzékelőket.
– A mozgásunkkal ellentétes irányba?
– Pontosan.
– De ott semmi látnivaló nincs. Az ég sötét. Te magad mondtad.
– Akkor is szeretném még egyszer megnézni. Az ég valóban sötét volt. Semmit sem láttunk.
– Mit jelent ez? – suttogta Alcyone.
– Megnézzük. Kapcsold be a keresőfényeket.
– Miért?
– Csak egy megérzés.
– Nem szeretem a megérzéseket, Dick.
Betelgeuse láthatóan ideges volt, mintha attól tartott volna, hogy a fények bekapcsolása véglegesíti a helyzetet – mintha még nem tudtuk volna, mi a helyzet!
– Bekapcsolod a reflektorokat, vagy inkább én csináljam?
A tekintélyét ért támadásra Betelgeuse kiadta a megfelelő elektronikus utasításokat, s a yela hajó azonnal feltűnt a képernyőn. Ott lebegett a narancssárga gömb, reflektoraink fényében fürödve.
– Nagyon egyszerű – mondtam. – Már nem gyorsulunk. Lassulunk.
Betelgeuse azonnal feléledt, félretéve aggodalmait. Ezt könnyen ellenőrizhetjük, ha meghatározzuk a hajó pozícióját.
Már említettem, hogy az érzékelők olyan antennák voltak, amelyek több kilométerrel a hajó mellett repültek. Az irányunknak megfelelően helyezkedtek el, ami nem feltétlenül jelentette azt, hogy a hajóval párhuzamosan álltak. Gyorsulás közben tengelyünk a menetirány felé, lassulás közben viszont fordítva, azaz visszafelé nézett. Ez volt az az elhelyezkedés, amit Betelgeuse ellenőrizni akart. Egy pár percig otthagyta a monitorokat. Aztán hevesen bólogatva tért vissza.
– Igazad van, Dick.  A csillagok mögöttünk vannak, nem előttünk. Minden megfordult.
– Rájöttem, miért látjuk a csillagokat, és miért sötét az ég – jelentettem be diadalmasan.
– Nem hallucináció?
– Nem, nem hallucináció. Egyszerű relativitás. Nagyon gyorsan mozgunk, sokkal gyorsabban, mint hittük, közel a fénysebességhez.
Betelgeuse rámutatott az órára. T plusz ötezer-százhetvenhat. 
– Nem volt elég időnk, hogy ilyen sebességet elérjünk.
– Az óra nem pontos – makacskodtam.
– Semmi jele, hogy megálltak.
– Vagy megállt, vagy visszaállította valamelyikünk.
– Miért tettük volna?
– Úgy értem anélkül, hogy tudta.
– Egy másik hallucináció?
– Igen, az. Sokkal régebben repülünk. Legalább háromszor annyi ideje.
Betelgeuse nem volt meggyőzve. Kiment Alcyone-hoz a konyhába.
– Dick szerint rossz az óra – magyarázta.
– Az hogy lehet?
– Nem tudom.
Aztán Alcyone karon fogta Betelgeuse-t, és odavezette hozzám, a vezérlőpult és az óra mellé.
– Tudod – mondta -, hogy Rigel vizsgálgatta az órát. Mielőtt kiment volna.
Mindannyian az ágyra néztünk, ahol Rigel az igazak álmát aludta.
– Kíváncsi vagyok, mit akart. Kiment oda. Bizonyára volt valami célja – mondtam.
Betelgeuse némi keresgélés után fölmutatott egy csomó papírt. 
– Amikor visszajött, ezt találtam a zsebében. Nem is törődtem velük, hiszen olyan rossz állapotban volt – magyarázta.
Átugrottam néhány lapot, aztán négy alacsony szórású spektrogramot találtam, egyértelműen csillagokét. Hármon egyetlen vonal sem volt. A negyediken ismerős jeleket fedeztem fel, a hidrogén és a kalcium H illetve K Balmer-vonalait. De a sztenderd összehasonlító vonalak furcsának tűntek. A mintájuk minden színképen másképp alakult. Ebből értettem meg, mit akart Rigel. Rámutattam az egyik színképre. 
– Nézd, itt az összehasonlító vonalak jó helyen vannak.
– De semmi sincs a csillagban, a folytonos fényt kivéve – kiáltotta Betelgeuse zavartan.
– És itt sincs semmi – vettem fel egy másik lapot –, pedig ezen az összehasonlító vonalak az ultraviola tartományban vannak.
– Kezdem érteni, hová akarsz kilyukadni, Dick!
A harmadik negatív esetre mutattam. 
– Nem látok összehasonlító vonalakat, de azt hiszem, megtalálnánk őket a röntgen tartományban.
Betelgeuse felkapta a negyedik spektrogramot, amelyiken a hidrogén és a kalcium volt. 
– És itt is a röntgentartományban vannak az összehasonlító vonalak. Értem már – kiáltotta. – Rigel úgy végzett színképelemzést, hogy egyre csökkentette a hullámhosszt.
– Amíg normális vonalakat nem talált a csillag színképében – tettem hozzá.
– Ami azt jelenti, hogy fénysebességhez közeli sebességgel száguldunk a csillag felé. Pontosan ahogy mondtad, Dick.
– Az előttünk lévő csoport egyik csillaga? – kérdezte Alcyone.
– Annak kell lennie – válaszoltam. – Egyébként nem lenne magyarázat a hidrogén és kalcium vonalainak óriási kék-eltolódására.
Betelgeuse mélyen gondolataiba merülve járkált a vezérlőpult előtt. Végül felénk fordult, és tovább tanulmányoztuk Rigel színképelemzéseit. 
– Ez természetesen azt is jelenti, hogy az utazásunk sokkal hosszabb volt, mint gondoltuk.
– Száz fényév nagyságrenddel nagyobb – tettem hozzá.
– Erre hogy jöttél rá? – kérdezte Alcyone.
– Nos, a Balmer-vonalak kék-eltolódásából. A H-alfa normális esetekben több mint hatezer angström hullámhosszú.  Itt, ezzel az óriási kék-eltolódással kevesebb, mint hatvan angström. Tehát legalább százszoros relativisztikus tágulással kell számolnunk.
– Ami természetesen azt jelenti, hogy ha egy éve repülünk, akkor legalább száz fényévet kellett megtennünk – vonta le a következtetést Betelgeuse.
– Vagy legalábbis fogunk megtenni a fékezés végére – értettem egyet.
– Sohasem hittem igazán ebben a relativisztikus tágulásban – rázta a fejét kételkedve Alcyone.
– Van egy nagyon egyszerű szabály – mondtam neki. – Szorozd meg az eltelt időt a tágulási faktorral. Ez megadja a megtett utat.
– Tudom, de még mindig nem hiszek benne.
– Majd meglátjuk.
Betelgeuse felemelte a kezét. 
– Ennek nagyon komolyak a következményei – jelentette be komoran. – Most már nem válhatunk el a yelától. Ha megtennénk, sohasem lennénk képesek lelassulni, mivel a mi hajtóművünk sokkal gyengébb, mint az övé. Ha pedig kivárjuk, míg lelassít, és akkor sikerül megszabadulnunk...
– Képtelenek leszünk visszatérni! – vágott közbe Alcyone.
– A mi életünkben – tettem hozzá.
– A helyzet nagyon komoly – morogta Betelgeuse. – Még sohasem tapasztaltam ilyet.
Odamentem a képernyőhöz, és addig nyomogattam a gombokat, míg feltűntek azok a ragyogó csillagok. 
– Természetesen ugyanez a relativisztikus tágulás okozza, hogy az égbolt sötétnek tűnik. Csak szemből jut el hozzánk a fény.
– Kúp alakban? – kérdezte Alcyone.
– Igen, kúp alakban, aminek a szögfelezője mindössze körülbelül egy fok. A kúpon belül lévő csillagok kékebbek és sokkal ragyogóbbak – eltekintve attól, hogy fényük nagy része most a nem látható tartományban van. Az ultraviola spektrumban bizonyára sokkal fényesebbek.
– Figyelemre méltó, hogy Rigel nem égette ki az érzékelőinket – értett egyet Betelgeuse.
– A következő tennivaló az – folytattam -, hogy azonosítsuk ezeket a csillagokat. Az történt, hogy a csillagok, egy meglehetősen széles tartományból, látszólag egy sűrű tömbbe tömörültek. Ahogy lassítunk, a tömb úgy fog majd ismét kitágulni.
– Ezek a megszokott csillagképek? – kérdezte Alcyone.
– Igen, annyi eltéréssel, hogy most nem mindennapi módon látjuk őket a hatalmas sebesség következtében. Át kell raknunk őket a megszokott képbe.
– Ehhez nagyon pontos mérésekre lesz szükség – bólintott Betelgeuse.
– Meg tudjuk csinálni?
– Ó, persze, de nagyon gondosnak kell lennünk.
– Mivel sok csillagnak ismerjük a távolságát, meg tudjuk határozni a helyzetünket.
– A szögek segítségével?
– Igen, az elhajlási szögek némileg másak lesznek csillagról csillagra. Ha igazán jó munkát végzünk, akkor pontosan meg tudjuk mondani, hogy hol vagyunk, és mekkora a sebességünk.
Úgy gondoltam, hogy ott rögtön nekilátunk a méréseknek, azonban a sokk utóhatása kezdett működésbe lépni bennem. 
– De most egy hosszú alvásra van szükségem, mielőtt dolgozni kezdenék –jelentettem ki.
– Bölcs gondolat – értett egyet Alcyone. – Harmadik fokozatú alvást rendelek el.
Ez nem hangzott túl jól, de tudtam, hogy a legjobbakat akarja, így lefeküdtem az egyik ágyra. Alcyone hozott nekem egy nagy, sárga pirulát, amit valami szintetikus itallal öblítettem le. Mint egy reggeli egy kifőzdében. Milyen messzire került a Föld az űrben és a gondolataimban, merengtem, miközben hanyatt dőltem. Perceken belül mély álomba zuhantam.
Mikor negyven órával később felébredtem, Betelgeuse és Alcyone aludtak, Rigel pedig szolgálatban volt. Körülötte mindenhol szétszórt papírok, ő maga teljesen elmélyedt egy számításban.
– Felfedeztél valamit? – kérdeztem.
– Azonosítási program – válaszolta kurtán, amiből rájöttem, hogy a jelenlegi méréseket veti össze a normális adatokkal. Ennek érdekében összeállította a csillagok katalógusát, és összehasonlította jellemzőiket a megszokott értékekkel.
– Használható a számítógép?
– Úgy tűnik.
– Semmi nehézségbe nem ütköztél?
– Eddig nem.
Ez jó hír volt, hiszen így a számításokkal való munka mennyisége óriásit csökkent.
Annak ellenére, hogy Rigel teljesen a munkájára koncentrált, sikerült bekapcsolódnom a folyamatba. Fokozatosan elértünk arra a pontra, hogy úgy is megértettük a minket körülvevő világot, ahogy láttuk. Az aritmetikai számítások során olyasmibe botlottam, ami először hibának tűnt. Az egyik csillagot túl fényesnek találtam, méghozzá annyira, hogy nem tulajdoníthattam az előző mérések hibáinak. Az eltéréssel szembesülve úgy döntöttünk, hogy új megfigyeléseket végzünk el, és aztán az egészet de novo számítjuk ki. A művelet több óra pluszmunkánkba került, és az eredmény csak újabb hibának tűnt. Ez alkalommal a csillag még fényesebbnek látszott, mint az előző két esetben. Némi zavart vita után Rigel így szólt: 
– Nem lehet, hogy ez egy változó csillag?
– Egy nova vagy egy szupernóva?
– Nos, tételezzük fel, hogy a számításaink helyesek. Akkor micsoda?
– Akkor azt kell mondanunk, hogy a csillag kétszer olyan fényes, mint egy órával ezelőtt.
– De a mi időnk szerinti egy vagy két óra a csillagnak több száz órát jelent.
– A tágulás miatt?
– Igen, és az eredmény így megfelel egy nova vagy egy szupernova jellemzőinek. Valószínűleg szupernova.
Rigel néhány percig figyelmesen tanulmányozta az óriási katalógusokat, és összehasonlította őket azzal a hatalmas mennyiségű papírral, amin az ő számításai álltak. Érdekes vonása volt ez az űrbéli népnek – Betelgeuse, Alcyone és Rigel teljesen egyformák ebből a szempontból –, hogy sokkal többet írtak és számoltak, mint bármely földi ember. Imádták a hatalmas lapokat, és mindig szörnyen nagy betűket használtak. Ez arra kényszerítette őket, hogy egy bonyolultabb számítás esetén az egyik ívről a másikra vándoroljanak. Mikor Rigel végre befejezte a vizsgálódást, megkérdeztem:
– Nos, mit találtál?
– A csillagot a földiek a Göncölszekér gammájaként ismerik.
– És mit szólsz hozzá?
– Egyáltalán nincs még abban a fejlődési szakaszban, hogy szupernóvává válhasson.
Odamentem, hogy belenézzek Rigel könyvébe, mely a csillagok színképeit tartalmazta. Kétségtelen, a Göncölszekér gammájának színképében semmi jel nem utalt arra, hogy nemsokára felrobban.
– Akkor ez egy újabb rejtély. Rajta kell tartanunk a szemünk.
És rajta tartottunk a szemünk. Ahogy múltak az órák, a csillag egyre fényesebb lett, aztán elhalványult. Nem hasonlított a szupernóvákra, mert a végén semmi sem maradt belőle. Nem volt sem kialakuló fehér törpe, sem pulzár.
Végül a többiek is felkeltek és csatlakoztak hozzánk. Miután elmondtuk, mit fedeztünk fel, Betelgeuse megjegyezte: 
– Nos, azt hiszem, pillanatnyilag emiatt kell a legkevésbé aggódnunk.
Mint később kiderült, hatalmasat tévedett. Itt volt elrejtve a kulcsa azoknak az eseményeknek, amiken a Föld elhagyása óta átmentünk. És ez volt a kulcs a jövőnkhöz, de akkor azt sokkal nehezebb lett volna megfejtenünk, mint utazásunk célját.

10. A yelák birodalmában

Az órák sokkal nagyobb kényelemben, és sokkal kevesebb problémával teltek, mint bármikor az utazás során. Az elvégzett aprólékos mérésektől eltekintve egyébként is könnyen észrevehettük folyamatos lassulásunkat, mivel az előttünk lévő csillagok ragyogása fokozatosan halványult. A fényes pontok szétszóródtak az égen, normális pozíciójuk felé tartottak. Egyértelmű volt, hogy lassan elérjük úti célunkat.
Hiába végeztünk el méréseket az ultraviola – és a röntgentartományban, képtelenek voltunk bármiféle csillagtevékenységet érzékelni a Göncölszekér térségében. Ebből arra kellett következtetnünk, hogy az a furcsa égitest valahogy felrobbant és szétoszlott. Sikerült megerősítenünk ezt az elképzelést, mivel a kérdéses helyen egy táguló gázfelhőt jeleztek a műszerek. Az viszont meglepett minket, hogy a gáz igen hideg volt, ami egyáltalán nem illett bele a szupernovák viselkedéséről kialakított képbe. Mindenesetre az infravörös érzékelők sem cáfolták meg ezt a különös tényt.
A rejtélyt csak tovább növelte két másik csillag eltűnése. Ahogy az égbolt visszanyerte szokásos képét, nem találtunk egy kilences- erősségű Napot a Cygnus csillagképben, és egy közepes fényességűt a Cassiopeiában. És a helyükön most is táguló gázfelhőket jeleztek az infravörös műszerek. Ez azt jelentette, hogy három csillag minden ok nélkül váratlanul elpárolgott. Rengeteget töprengtünk a lehetséges magyarázatokon, de egyikünknek sem sikerült felmutatni egy helytálló hipotézist.
Jelenlegi helyzetünkről is hosszú beszélgetéseket folytattunk, melyeknek az volt a vezérfonala, hogy még ha el is szakadnánk a yelától, akkor sem tudnánk visszatérni sem Betelgeuse vándorló flottájához, sem a Földre. Másfelől ha tovább követjük a yelát, akkor biztos, hogy oda érkezünk, ahol egyikünk sem szeretett volna lenni: a yelák otthonába, mivel nem volt kétséges, hogy a sérült hajó valamelyik hazai bázisa felé tart.
A többiek inkább kivárták volna, míg a fékezés teljesen befejeződik. Azzal érveltek, hogy így még mindig találhatunk egy naprendszert a Göncölszekér valamelyik csillagja körül. Nekem ez nagyon távolinak tűnt, de legalább ösztönzést adott arra, hogy csináljunk valamit, ne csak a túlélésért harcoljunk, így hát nem tiltakoztam a terv ellen, noha olyan következményei lehettek, hogy később ezerszer megbánhattuk ezt a lépést. Betelgeuse azzal a gondolattal játszadozott, hogy nem egyszerűen elszakadunk a yelától, hanem egy sereg torpedót is rászegezünk. Azzal érvelt, hogy kézzel is előkészíthetjük a torpedócsöveket, s így a művelet rejtve marad. Aztán már csak egy gombot kell majd megnyomnunk. Mire rájönne a dologra, már túl késő lenne, a torpedók elindulnának. A terv elméletileg működhetett, de a yelával kapcsolatos tapasztalataim komoly kétségeket támasztottak bennem. Jobban szerettem volna, ha hagyjuk a dolgokat a saját útjukon menni.
Mindig meglepett, hogy sohasem veszekedtünk egymással, noha alkalmanként igen eltérő véleményeket fogalmaztunk meg. Nem kételkedtem benne, hogy ezt a többieknek, és nem nekem köszönhettük. A földi emberek, akiknek rengeteg helyük volt az egyedüllétre, megengedhették maguknak, hogy veszekedésbe bocsátkozzanak. Betelgeuse és népe viszont ahhoz szokott hozzá, hogy állandóan össze vannak zárva, s ezért sokkal érzelemmentesebben oldották meg a köztük lévő ellentéteket. Nagyon is erőteljesen reagáltak az egymással tartott kapcsolat körülményeire, de nem a köztük lévő vitákra. A személyes feszültségeket energiáik teljes és felesleges pazarlásának tartották. A földi értelemben vett drámák nem léteztek világukban.
Megegyeztünk, hogy Betelgeuse és én előkészítjük a torpedókat, miközben Rigel az elektronikát veszi gondjaiba. Eleinte úgy tűnt, ez így rendben is lesz, de amikor a második ajtót nyitottam ki az orrba vezető úton, a karom és a hátam iszonyúan fájni kezdett. Betelgeuse olyan kijáratot keresett, ami messze van a zsiliptől és a vontatókábeltől.
– Hogy haladsz? – kérdezte.
– Lassan.
– Még két ajtó, és a fegyverteremben leszel.
– Jobb lesz, ha kikapcsolod az adó-vevődet. Egyébként nagy bajba kerülhetünk.
– Még szerencse, hogy a torpedók felét a mi részlegünkből is elérhetjük – morogta Betelgeuse.  Tudtam, hogy a mi részlegünk alatt azt a normális hőmérsékletű részt érti, amit a yela nem zárt el előlünk.
– Miért nem nyithatjuk ki a torpedócsöveket belülről? – kérdeztem. Betelgeuse-nak szinte a mániája lett az az irracionális vágy, hogy találjon egy kijáratot, amit a zsilip helyett használhatunk.
– Nem szeretem, ha be vagyok zárva a saját hajómba –válaszolta.
– Ilyen erős lassulás mellett nagyon kockázatos kimenni.
– Megvárjuk, amíg teljesen le nem lassulunk.
Erős gyorsulás vagy erős lassulás közben előfordulhatott, hogy az ember olyan katasztrofális gyorsasággal távolodott a hajójától, mint amikor lezuhan egy sziklaszirtről. Nem volt kellemes arra a helyzetre gondolni, amikor valaki egyedül kering az űrben, miközben az űrhajó sebesen távolodik űrruhája hajtóművének hatósugarából. Normális körülmények között számíthatott arra, hogy kikapcsolják az ION-motorokat, s aztán gond nélkül felszedik. Ez most lehetetlen lett volna, hiszen a yela vezérelte a hajtóműveket. Minél többet gondoltam arra, hogy ilyen körülmények között elhagyjam a hajót, annál kevésbé tetszett az ötlet.
Miután beállította űrruháját, Betelgeuse folytatta útját, én pedig visszatértem a fáradságos ajtónyitogatáshoz. Valamivel később Alcyone hozott némi ennivalót, amit örömmel fogyasztottam el – főleg azért, mert addig is megszabadultam a nehéz munkától.
– Még mindig nem tetszik a torpedók ötlete? – kezdte.
– Nem igazán. Jobban szeretném, ha hagynánk a dolgokat menni a saját útjaikon.
– Aminek biztos, hogy rossz vége lenne.
– Nem tudhatjuk.
– Elég valószínű.
– Nem vagyok ebben annyira biztos. Mit gondolsz azokról az eltűnt csillagokról?
– Azt hiszem, valami köze lehet a yelákhoz.
– Nem egy természeti jelenség? – kérdeztem.
– Nem. Utánanéztem a szétoszlott csillagok várható élettartamának. Még sok millió évük hátra volt a természetes kihunyásig.
– Nagyon különös. El fogok töprengeni ezen, ha egyszer végzek ezekkel az átkozott ajtókkal.
– Szegény Dick. Nemsokára alhatsz egy jót. Egyáltalán nem sürgős most befejezned.
– Talán nem. De szeretem végigcsinálni azt a munkát, amibe belekezdek.
– Nem a legjobb nézőpont. Inkább a folyamatra gondolj.
– Szóval azt hiszed, hogy a yela csinált valamit azokkal a csillagokkal? Miért?
– Miért ne? Ha valami rosszal találkozol, az mindig a yela miatt van.
Felnevettem. Mennyire hasonló a földi viselkedésmódhoz, hogy mindig kéznél van valaki, akire mindent rá lehet fogni.
– Nem értem – mondtam. – Fantasztikus mennyiségű energia szükséges egy csillag felrobbantásához. Akármennyire is fejlettek technikailag a yelák, egyszerűen nem tudom elhinni, hogy képesek lennének az előállítására.
– Nos, ha nem ők tették, akkor ki?
– Jó kérdés. Tudod, lehet hogy furcsán hangzik ez az ötlet. De elképzelhetőnek tartod, hogy megtámadta őket valaki?
– Hogy érted ezt? – kérdezte Alcyone meglepődve.
– Természetesen nem hozzánk hasonló, apró lényekre gondolok. Egy sokkal magasabb intelligencia.
– Egy intelligencia, ami képes csillagokat felrobbantani?
– Folyamatosan ezt kérdezem magamtól. Nehezen hihető. De sok mindent megmagyarázna.
– Mint például?
– Nos, például a yelák hirtelen visszavonulását a Naprendszerből. Tudom, hogy mi ezt a saját tevékenységünknek tulajdonítjuk. A Nap aktivitásának növelése, meg ilyenek. De tegyük fel, hogy a visszavonulás valami sokkal nagyobb léptékű dolognak volt a része. Tegyük fel, hogy az egész Göncölszekér ostrom alatt áll, és hogy a barátunk ott kint lélekszakadva rohan a hazai bázisa felé.
– Mert megtámadták a bázist?
– Csak egy ötlet, ne vedd túl komolyan.
– Az, hogy valaki csillagokat olt ki, körülbelül annyira valószínű, mint hogy Jupiter a Vulcanus kovácsolta villámokat dobálja. Azt hiszem, jobb lenne, ha aludnál egyet – zárta le Alcyone a vitát egy csókkal.
Visszamentem a vezérlőterembe, és lefeküdtem az egyik ágyba. Érzésem szerint a következő pillanatban Rigel rázogatta vállamat.
– Itt már pihenni sem hagyják az embert? – dünnyögtem, miközben próbáltam egészen kicsire összegömbölyödni.
– Majdnem tíz órája heverészel – hallottam Rigel gúnyos válaszát.
– Micsoda! – kiáltottam, gyorsan felülve. – Mit kell még megcsinálni?
– Be kell rakni a torpedókat a csövekbe, le kell zárni a csövek belső végét, és ki kell nyitni a külső ajtókat.
– A te munkád hogy halad?
– Átállítottam a torpedókat kézi vezérlésre. Vizuálisan kell majd irányítani őket.
– Hm – dörmögtem rosszkedvűen. – Valami zavarás a gömbről?
– Semmi, amennyire észleltem. Betelgeuse szerint ki tudunk menni.
– Gondolom, azért, hogy kinyissuk a torpedócsöveket.
– Pontosan. Ehhez segítségre lesz szükséged.
Ismét felmordultam. Pont ettől féltem, a munkának ez a része nem tetszett.
– Mekkora a lassulás?
– Körülbelül fél g.
Keményen nekifeszítettem a lábam a padlónak, és könnyedén elrugaszkodtam párszor. Fél g, igen, körülbelül annyinak tűnik. Izomerő szempontjából nem rossz, de még mindig túl van a jetpackek hatósugarán, ha elszakadunk a hajótól.
– Rögzíteni kell majd magunkat a hajóhoz – morogtam.
– Betelgeuse mágnescsatlakozással akarja megoldani a dolgot.
Mágnescsatlakozók, a fene egye meg. Az űrruhák épp elég nehézkesek a rájuk aggatott mágnescsatlakozók nélkül is. Tudtam, hogy nagyon nem fogom szeretni ezt a feladatot.
A torpedók a csövek előtt hevertek, egy-egy mozgatható ágyban. Rigel szerkesztett egy kézi indító berendezést a torpedók motorjaihoz. Az indító berendezést egy nagy kar hozta működésbe, ami a cső falára volt erősítve, úgyhogy mikor a torpedó elhaladt alatta, akkor az beindította a motort. Az újratöltéshez mindössze be kellett tolni egy újabb torpedót a csőbe. A megoldás durva volt, de egyszerű.
Ügy döntöttünk, hogy Rigel és Alcyone végzi el az utolsó simításokat a belső rendszeren, míg én Betelgeuse-szal kimegyek, és kinyitjuk a külső ajtókat. Visszagondoltam, hogy milyen régen volt az, amikor az út első szakaszában önként jelentkeztem a külső munkára, és azon töprengtem, hogy miképp lehettem annyira vak.
Addigra Betelgeuse talált egy kijáratot a hajóból, ami úgy tűnt, megfelel igényeinek. Nem volt ugyan olyan precíz, mint a zsilip, de a feladatát ellátta. Mikor kint voltunk az űrben, ellenőriztük óráinkat, és a mágneskapcsolók segítségével elindultunk. Nem használtunk jetpacke-ket, mert mindenáron el akartuk kerülni, hogy a yela felfigyeljen tevékenységünkre. A rádiókat sem kapcsoltuk be – de vész esetére elérhetővé tettük őket.
Elérve a hajó orrát, elfoglaltuk helyünket az egyik torpedócső fölött. Sokkal nehezebb volt kinyitni, mint hittem volna. Valahányszor nekifeszültem a nyitókarnak, egyszerűen csak körbefordultam. Még az sem segített, hogy nekitámaszkodtam a hajótestnek, mindössze a karizmaim kezdtek el sajogni. Amíg azon törtem a fejem, hogy most mit csináljak, Betelgeuse az orr felé indult. Megrázta a fejét, és jelezte, hogy maradjak ott, míg visszamegy a kijárathoz.
Elég sokáig kellett várakoznom. Több kilométerrel arrébb lebegett a yela gömb, körvonalai élesen kirajzolódtak a csillagokkal teli égbolt előtt. Most, hogy lassítottunk, a csillagok ismét szétrajzottak az égen, de mintázatuk még mindig furcsa volt. A több mint száz fényévnyi megtett út nem változtatta meg teljesen az ismert konstellációkat, de épp eléggé eltorzította alakjukat ahhoz, hogy kényelmetlen érzéseket támasszanak bennem. A legnagyobb változás magában a Göncölszekérben, az úti célunkban volt. Az egész Nagymedve eltűnt. Másfelől az ellenkező irányban tisztán kivehettem a Vízöntőt és Halakat. Ez még jobban zavart, hogy semmit sem változtak.
Éles rántást éreztem a köldökzsinóromon, és gyakorlatilag majdnem kiugrottam a bőrömből – pontosabban majdnem elszakadtam a hajótól. Betelgeuse közeledett, egy csomó elektromos berendezést cipelve. A kezembe nyomta az egyiket a tápegységével együtt, és határozottan a nyitószerkezetre mutatott. Keményen odaszorítottam a szerszám végét, és reménykedve megnyomtam a gombot, hogy aztán őrülten elkezdjek pörögni. Nem láttam az arcát, de tudtam, hogy Betelgeuse úgy nevet, hogy a könnye is kicsordul. Végül megállított forgásomban, egy kicsit arrébb tette a mágneskapcsot, majd rögzített hozzá. Aztán elmutogatta, hogy öleljem át a derekát. Ismét bekapcsoltam a szerszámot. Ez alkalommal mindketten elkezdtünk forogni, igaz, sokkal lassabban, mint az előbb. Betelgeuse a saját mágnesét is arrébb tette, így sikerült kontrollálnia a mozgást, s a kerék végre fordult egyet.
Amikor az első csövet kinyitottuk, gyorsan átmentünk a másodikhoz. Noha elég kényelmetlen volt Betelgeuse-ba kapaszkodni, még mindig sokkal jobban éreztem magam, mint amikor motollaként pörögtem.
Az ötödik csőnél a tápegység lemerült, de Betelgeuse hozott egy tartalékot – ez volt az oka, hogy olyan sok mindent cipelt. Aztán, miközben kicserélte a két telepet, váratlanul egy elektronikus sikolyt hallottam fülhallgatóimban. Egy pillanatig azt hittem, hogy véletlenül bekapcsoltam a rádiómat, de Betelgeuse is hallotta ezt a vérfagyasztó üzenetet. Mutatta, hogy gyorsan nyissuk ki a csövet, és térjünk vissza a hajóra.
Már visszafelé mentünk, mikor bekövetkezett az, amitől tartottunk. A hajó erősen megrándult, s mágneseink elszakadtak felszínétől. Rés nyílt köztünk és az űrhajó között, mely minden pillanattal egyre tágult. Ösztönösen be akartam kapcsolni a jetpacket, de ez csak elszakított volna minket egymástól.
– Betelgeuse! – kiáltottam. – Hol vagy?
Egy hosszú percig kellett várnom a válaszra.
– Dick, meg kell találnunk egymást, mielőtt megpróbálnánk elérni a hajót. Kezdj el számolni.
Így elkezdtem számolni, olyan egyenletesen, ahogy csak tudtam. 
– Egy - kettő - három - négy - öt - hat - hét - nyolc - kilenc - tíz. Egy - kettő -
Betelgeuse sokkal ügyesebben használta a jetpacket, mint én. Először meghatározta az irányomat, aztán a lehető leglassabban elkezdett közeledni.
Végül megpillantottam a kis rakéta fényét. Gyorsan felvillantottam saját motorom lángcsóváját, hogy láthasson. Egy évezrednek tűnő várakozás után végre ott lebegett mellettem.
– Mi történt? – kérdeztem.
– Kilőttek a torpedók.
– Micsoda?
– A torpedók visszarúgása szakított el minket a hajótól.
– De hogyan...?
– Nem tudom. El sem tudom képzelni, hogy Rigel hibázott volna.
– Igen, már ami a torpedó hatását illeti. Sokkal jobban aggódom a yela gömb ereje miatt. Mellesleg, azt sem tudjuk, hol a hajó.
Engem is épp ez aggasztott. Nem volt túl könnyű felfedezni a hajó sötét körvonalait, különösen a távolság fokozatos növekedésével. Normális esetben az űrséta alatt a hajó fényei be lennének kapcsolva, de normális esetben nem is lenne vontatókötélen.
Ahogy ezek a gondolatok felötlöttek bennem, az első probléma már meg is oldódott. Kigyulladtak a hajó reflektorai. Becslésem szerint húsz és harminc kilométer közötti távolságra lehetett tőlünk. De ez az érték másodpercről másodpercre nőtt. Ha azonnal nem teszünk valamit, akkor végleg elvesztünk.
– Nézd csak, a torpedók nyomvonala – mondta Betelgeuse meglepően nyugodt hangon. Valóban, a reflektorok felfedték a három sávot, amelyek zavarbaejtően emlékeztettek a földi sugárhajtású repülőgépek kondenzcsíkjaira, attól eltekintve, hogy ezek vörösek voltak.
– Nem hiszem, hogy bármit is eltalálnának – válaszoltam. 
– Épp ez a kérdés.
– Mi?
– Azt hiszem, a yela lőtte ki őket. Igazad volt, Dick, sohasem lett volna szabad belekezdenünk ebbe az őrültségbe.
– Ezen most nem érdemes rágódni.
Váratlanul Rigel hangja reccsent fülhallgatóimba. 
– Betelgeuse, határozd meg a helyzeted. Betelgeuse, határozd meg a helyzeted...
– Rigel, itt Betelgeuse. Itt Betelgeuse. Vétel.
– Betelgeuse, hol vagy? Vétel.
– Együtt vagyunk Dickkel. Nem sérültünk meg. A hajóval összekötő vonal meghosszabbítása nagyon közel van a Hercules csillagkép gömbjéhez. Körülbelül harminc kilométernyire vagytok, de a távolság gyorsan nő. Ismétlem, a távolság gyorsan nő. Vétel.
– Megpróbáljuk elvágni a kábelt. Tartsátok készenlétben a jetpackeket. Vétel.
– Készenlétben tartjuk őket. Javaslom, a kábelt a hajón belülről vágjátok el. Egyébként lehet, hogy még több torpedó indul el.
Alcyone izgatott hangja csendült fel. 
– Azonosítatlan tárgyak tűntek fel a yela mögött!
– Világítsatok rájuk – kértem.
Lassan forogva vártunk egy ideig – talán maga a mennyország keringett körülöttünk. Aztán megláttam, s ugyanabban a pillanatban Betelgeuse is felkiáltott: – Ördög és pokol! Ez egy másik yela hajó!
Láttam, ahogy a második ragyogó gömb feltűnik az első mögött. Ez sokkal egyenletesebben ki volt világítva, mint az első, mert annak ellenére, hogy a felülete teljesen simának tűnt, csillogó tárgyak és gyűrűk keringtek körülötte. Valahogy a Szaturnuszra emlékeztetett.
– Ezek meg mi a fenék?
Válaszul Betelgeuse egyik szokásos morgását hallottam.
Egy darabig még tanulmányoztuk az ismeretlen járművet.
– Szerintem azok a yela külső érzékelői – jelentette ki Betelgeuse.
– Amelyekkel a megfigyeléseit végzi?
– Igen, és minden hullámhosszon – röntgen, ultraviola, vizuális, infravörös, rádió. Tökéletes az elektromágneses látása.
– Tehát a yela, ami idehozott bennünket, ismét otthon van, a sajátjai között – mondtam.
– Úgy tűnik. A Göncölszekérben vagyunk, a yelák birodalmában.
Képtelen voltam hozzátenni, hogy ezen kívül még a hajón is kívül rekedtünk, alig egy pár órára elegendő oxigénnel a palackjainkban. Nem sok kiutat láttam azon kívül, amitől társaim annyira rettegtek, hogy a yela hajó felszed bennünket. Mindvégig gyanítottam, hogy ez végül be fog következni. Elkerülhetetlennek tűnt azóta, hogy a vontatókábelt a gömbhöz erősítettem, a vontatókábelt, ami minden bajunk okozója lett. Anélkül az átkozott kábel nélkül most kényelmesen repülnénk Betelgeuse flottájával – vagy talán egy whiskyt kortyolgatnánk szódával, otthon, a Földön.
Egy lángoszlop szelte keresztül az eget. Az egyik torpedó nyomvonalát követte, ami most ragyogó lilában tündökölt, nem az egy órával ezelőtti tompa vörösben. Először azt hittem, hogy az új yela hajóról jött. Végigszaladt a nyomvonalon, és villódzó fényekkel borította el űrhajónkat. Aztán a tüzes lila sáv átlódult járművünkről a sérült yela gömbre, mintha csak Rigel és Alcyone vetettek volna be egy új, halálos fegyvert. A yela körül is pompázatos színkorona bontakozott ki egy hosszú percre, hogy aztán végül hatalmas villanással szétpukkadjon.
Most csillogó fények között lebegtünk, szemfájdítóan csillogó fények között, amelyek ragyogó folttal fedték az égnek azt a részét, ahol a yela hajó volt. A folt rohamosan növekedett, míg végül be nem töltötte az égbolt felét. Aztán az egészet. Ahogy tovább lebegtünk és pörögtünk, mindenhonnan ragyogás áradt. Lassan észrevettem, hogy egy hatalmas gázfolyam vesz körül, és ebből végre megértettem, hogy a yela megsemmisült. A yela volt ennek a hatalmas holocaustnak a forrása, a yela, ami száz fényévnyire vontatott el minket útvonalunktól.
A várakozáson kívül semmit sem tehettünk. Lassan elszakadtunk ugyan, de a fényözön szétosztása után minden nehézség nélkül megtalálhattuk egymást. Ha a hajónk sértetlen volt, akkor még akár vissza is juthattunk rá, hiszen a yela elpusztult, és így talán a vontatókábel is. Az a táncoló fény valahogy megtalálta a lényt, s ezt a kábel okozta. Ahogy ránk katasztrófát hozott, úgy a végén ő is neki köszönhette halálát. Honnan jött ez a mindent elpusztító fény? A másik hajóról? Az egyik elpusztította a másikat? Rengeteg kérdés forgott az agyamban, de a legfontosabb az volt, hogy mi történt a mi hajónkkal. Megpróbáltam elérni Alcyone-t és Rigelt az rádión keresztül. A kudarc önmagában semmit sem jelentett, hiszen még Betelgeuse-zal sem tudtam kapcsolatot teremteni a mindent elnyomó statikus zaj miatt.
Végre ismét megpillantottam a csillagokat. Teljesen meglepett a megkönnyebbülés érzése. A helyzetem kétségbeejtő volt, mégis, mintha a csillagok látványa újra hitet varázsolt volna a jövőbe. Lenyűgözött, hogy az utazás során mennyire függővé váltam a csillagokkal tarkított égtől. Ahogy a mindennapi fizikai cselekedetek függtek a távoli világmindenség hátterétől, úgy függtem én is pszichológiailag ugyanettől a háttértől.
A statikus zaj csökkenésével újra megpróbáltam kapcsolatot teremteni a többiekkel. Végül sikerült elcsípnem egy jelzést. Nem emberi hangot, hanem az űrbéli vészjelzést. A jel nagyon gyenge volt, s így nehezen lehetett irányát meghatározni. Tudtam, hogy a jetpack kezelésében meglévő hiányosságaim miatt könnyen katasztrófával végződne, ha kézi vezérléssel próbálnám meg elérni a jelforrást, így nem tehettem mást, mint hogy rábízzam magam az automatikára. Elméletileg csak a megfelelő irányba kellett fordulnom, s aztán beindítani  a hajtóműveket.
A műveletet arra tervezték, hogy a bajba jutottak könnyen visszatérhessenek az űrhajóra. Azaz normális esetben a hajó lett volna a célpont, de most azt sem tudtam, hogy Betelgeuse-tól vagy Rigeléktől jön-e a jelzés. Az utóbbi esetben a helyzetem végzetes lehetett, hiszen az impulzus gyengesége azt jelentette, hogy nagyon messze vannak tőlem, s így soha nem érhettem el őket a jetpack segítségével. Ottmaradtam volna az űrben, és semmi esélyem nem lett volna a megmenekülésre.
Bekapcsoltam az automata hazavezérlő berendezést. Ilyen esetekben az ember tudja, merre löki a hajtómű. Ha a tolóerő iránya nem változik, akkor elméletileg a mozgásirány is állandó. De ha több irányból is lökések érik, akkor nehéz megállapítani a mozgásirányt – csak a különböző impulzusok durva átlagolása adhat némi támaszt, magát a mozgást ugyanis nem lehet fizikailag érzékelni.
Ebbe a helyzetbe kerültem én is. Az automatika körözni kezdett, talán azért, mert a jel annyira gyenge volt. Attól tartottam, az összes üzemanyagom rámegy erre a céltalan bolyongásra. De a hátamat érő lökések végül kétségtelenül a Nyilas távoli csillagképének irányába mutattak, így a rendszer már inkább úgy viselkedett, mint egy hazatérő postagalamb. Addig körözött, míg meg nem állapította a megfelelő irányt, s aztán határozottan elindult arra.
De vajon jól döntött-e? Izgatottan hallgattam a jeleket, várva, hogy erősödjenek, ami – igaz, kínzóan hosszúnak tűnő idő után – be is következett. Úgy gondoltam, hogy a legkisebb, szubjektív hangerősödés is azt jelentette, hogy a forrásuktól elválasztó távolság jó részét megtettem, legyen a forrás akár Betelgeuse, akár a hajó. Egy pillanatra eszembe jutott, hogy használom a rádiót, de aztán elvetettem az ötletet, attól tartva, hogy zavarná az automatika keresőjét.
A hátamat érő lökések most a Nyilas csillagképpel ellentétes irányt vettek fel, ami azt jelentette, hogy lassulni kezdtem. A jelek igen erőssé váltak, s eljátszadoztam a gondolattal, hogy átallok kézi vezérlésre. Azonban bármennyire csábítónak tűnt is az ötlet – használhattam volna a rádiót –, végül letettem róla. Az út hátralévő részén bármikor megtehetem még, nyugtatgattam magam.
A döntés helyesnek bizonyult, míg a rendszer újból körözni nem kezdett. A jelzés akkor már hangosan és tisztán hallatszott, ezért úgy döntöttem, semmi bajt nem okozhat, ha átallok kézi vezérlésre. Vártam, míg fel nem erősödött a sípolás. Akkor kikapcsoltam az automatikai és a hajtóműveket. A rádión keresztül megpróbáltam elérni Betelgeuse-t. Pár perc múlva megkönnyebbülten hallottam meg hangját.
– Ördög és pokol! De örülök, hogy hallak, Dick!
– Mi a gond? Vétel.
– Elvesztettem két üzemanyagtartályt. Vétel.
– Van még valamennyi hajtóanyagod?
– Egy kevés.
– El tudsz érni? Nem lehetünk túl messze egymástól.
– Küldj folyamatos jelzést, megpróbálom. Betelgeuse perceken belül mellettem lebegett. Végre megtettük azt, amit már sokkal korábban meg kellett volna tennünk: összekapcsoltuk magunkát egy műanyag zsinórral.
– Bizonyára annak a hatalmas robbanásnak a szele sodort el minket egymástól – morogta Betelgeuse. – Mit gondolsz róla, Dick?
– A yela valamitől felrobbant.
– És a hajónk?
– Nem vagyok túl optimista. Semmi válasz nem érkezett eddig tőle.
– A robbanás megsérthette a külső antennákat.
– A yelát elpusztító robbanás?
– Igen. A hajónk most vak.
– Akkor hogyan találjuk meg? – kérdeztem.
– Nem tudom. Az elmúlt egy órában leginkább ezen törtem a fejem. Semmiképp nem találhatjuk meg, hacsak Rigel meg nem javítja a rádiókat. Csak ebben reménykedhetünk.
– Mit gondolsz a másik yela hajóról?
– Mi van vele?
– Nos, azt hiszem, nem érte el a tűz. Szerinted meghatározhatjuk a helyét?
– Minek?
– Nos, hogy őszinte legyek, nem akarok itt keringeni az idők végezetéig.
– Pedig lehet, hogy az jobb lenne, mint megtalálni a yelát.
– Igen, attól eltekintve, hogy a yela a mi hajónkat is fogságba ejthette.
Betelgeuse mély hallgatásba merülve gondolkozott a dolgon. Nekem nem voltak kétségeim. Számomra a yela nem volt több, csak egy csillogó narancssárga gömb – és egy név. Másfelől tudtam, hogy egyedül sohasem vágnék bele ebbe a tervbe. Csak akkor lettem volna hajlandó rá, ha Betelgeuse is beleegyezik, s nem tűnt könnyűnek meggyőzni őt.
– Akárhogy is, semmivel sem tudunk többet a yela hajó hollétéről, mint a sajátunkéról – mondta végül.
– Mindketten bekapcsolhatnánk a vészjelzőnket.
– Miért mind a ketten?
– Hogy megmutassuk, együtt vagyunk.
– És miért érdekelné ez a yelát?
– Tudná, hogy már nem keressük egymást.
Az ezután következő csendet ismét Betelgeuse morgása törte meg.
– Mi az? – kérdeztem.
– Nos, Dick, miközben rád vártam, elég hosszú ideig figyeltem az eget.
– Azaz?
– Nézz csak a Vízöntő felé!
A jelzett irányba fordultam. Természetesen nem tudtam megakadályozni, hogy ne kezdjek el pörögni, de sikerült úgy beállítanom a tengelyemet, hogy a Vízöntővel összekötő egyenesre merőleges legyen. Ebben a helyzetben az ég körbe-körbe forgott körülöttem. Minden fordulat közben, mikor a Vízöntő került elém, alaposan megfigyeltem egy-egy részét. Ahelyett, hogy a kérdéses terület egészét vizsgálgattam volna, képzeletben egy hálót terítettem rá, s minden periódusban a hálónak csak egy kockáját tanulmányoztam. Több száz fordulat után megpillantottam azt, amire Betelgeuse utalhatott – egy szabályos kör alakú, körülbelül öt szögperc átmérőjű sötét foltot. Tudtam, hogy ez nem lehet más, mint a távoli csillagokat eltakaró yela. A folt méretéből kiszámítottam, hogy a hajó több mint ötszáz kilométerre lehet tőlünk.
Fantasztikus teljesítmény volt Betelgeuse részéről, hogy észrevette a yelát. Még én is alig találtam meg, pedig csak az égbolt egy adott részét kellett megvizsgálnom. Ő minden segítség nélkül jutott ugyanarra az eredményre.
– Megvan – mondtam -, nem messze a Vízöntő deltájától.
– Helyes. Elindulhatunk arra, ha ragaszkodsz hozzá. De a vészjelzés nélkül. Jobb szeretném, ha rejtve maradnánk.
Mivel annyira kicsik voltunk, a yela hajó nemigen fedezhetett fel bennünket optikai műszereivel. De abban nem kételkedtem, hogy ha radart használ, akkor hamarosan tudomást szerez rólunk. Ezt Betelgeuse-nak is tudnia kellett. Viszont kénytelen volt kapaszkodni valamibe, hogy szembe tudjon nézni azzal a dologgal, amit a legjobban gyűlölt. El kellett érnünk a yela hajót, mert így volt a legnagyobb esélyünk arra, hogy megtaláljuk társainkat.
A kötél segítségével sikerült kicserélni jetpackjeinket, A művelet további részeit inkább meghagytam Betelgeuse-nak. Egy egész élet tapasztalat állt mögötte az űrséták terén, s én csak egy botladozó amatőr voltam hozzá képest. Mielőtt elindultunk volna a yela felé, alaposan megvizsgáltam a minket összekötő kötél rögzítéseit.
Végül Betelgeuse is készen volt. Éreztem a rándulást, ami a Vízöntő felé lendített bennünket. Körülbelül száz méterrel maradtam le, így Betelgeuse hajtóművének – azaz tulajdonképpen az én hajtóművemnek – a gázcsóvája nem érhetett el. Az irányunk figyelemre méltóan egyenes volt, ami az enyémnél sokkal biztosabb kezű vezetésre utalt. Ha a motorok továbbra is így működnek, akkor egy-két órán belül elérjük a yela hajót, nyugtáztam elégedetten. Becslésem szerint az oxigénpalackoknak legalább kétszer annyi ideig ki kellett tartani. Ezek alapján valószínűnek tűnt, hogy még idejében megérkezünk – persze csak akkor, ha a yela nem gyorsul fel.
Azon kezdtem el töprengeni, hogy vajon nem kereshettük-e volna meg a saját hajónkat ugyanezzel a módszerrel. Bizonyára sokkal nehezebb lett volna, hiszen a mi hajónk henger alakú. Sokkal könnyebb észrevenni egy sötét foltot. Aztán eszembe jutott, hogy Betelgeuse majdnem biztosan megpróbálkozott ezzel is, de csak a yelát fedezte fel.
Ezután a yeláról kezdtem el gondolkodni. Vajon mi lehet a narancssárga fémgömb belsejében? Egy gigantikus számítógép? Ezek a kérdések már több százszor felmerültek bennem. De most úgy tűnt, hogy hamarosan választ kapok rájuk.
Egy ideje egyre növekedett a kettőnket összekötő kötél feszessége. Meglepett, hogy Betelgeuse ekkora tolóerőt képes kisajtolni a parányi hajtóművekből, és hogy egyáltalán nem takarékoskodik az üzemanyaggal. Talán attól félt, hogy a yela odébbáll, mielőtt elérnénk? A zsinór annyira megfeszült, hogy jobbnak láttam még egyszer ellenőrizni a rögzítését. Végül úgy döntöttem, hogy megtöröm az öncélú rádiócsendet. 
– Mi ez a rohanás? – kérdeztem.
– Nem én csinálom – jött Betelgeuse megdöbbentő válasza. – Csak bekapcsoltam a motorokat. A hajtóerő mégis egyre nő.
Láttam, hogy kialszik a vörös fény Betelgeuse hátán.
Bizonyára kikapcsolta a jetpacket.
– Akkor mi az ördög folyik itt?
– Nem tudom. Úgy tűnik, hogy a yela felé zuhanunk, Valamiféle erőtér lehet – felelte Betelgeuse.
– Talán egy mágneses mező – hümmögtem –, noha akkor nagyon erősnek kell lennie.
A yela hajó sötét foltja most körülbelül négyszer akkora volt, mint amikor először láttuk.  Ez azt jelentette, hogy az út háromnegyedét már megtettük. De még így is több mint száz kilométernyire voltunk célunktól. Nehéz volt elképzelni, hogyan gerjeszthet olyan erősségű mágneses mezőt, ami ilyen messziről is hat ránk. De kétségtelenül sikerült neki: a sebességünk egyre nőtt. Becslésem szerint akár húsz percen belül is elérhettük az átkozottat.
A yela hajó sötét foltja egyenletesen növekedett, míg végül teljesen eltakarta a Vízöntő csillagképét. Azon töprengtem, hogy vajon teljes sebességgel beleütközünk-e a gömbbe. Vagy körbe-körbe keringünk majd körülötte, mint két műhold? Nem hittem benne, hogy utunk vége kellemesen alakulna.
A hatalmas folt helyén hirtelen egy ragyogó gömb tűnt fel. Kigyúltak a hajó fényei, s megvilágították a töméntelen mennyiségű érzékelőt, amit már pár órával ezelőtt észrevettünk. Most szinte testközelből vehettük szemügyre őket.
– Nocsak, mintha vártak volna minket – morogta Betelgeuse.
– Gondolod, fogadóbizottság is lesz? – kérdeztem.

11. A csapdába esett űrhajó

Az előttünk lévő csillogó gömb lassan betöltötte az ég egynegyedét. Egy körpályán mozogtunk, érezhetően az általam még mindig mágnesesnek tartott mező irányítása alatt. A fény annyira élesen világított, hogy szemünk képtelen volt alkalmazkodni hozzá, s így a csillagok állását sem tudtuk már meghatározni. Pillanatnyi helyzetünket csak a gömböt körülvevő gyűrűkhöz, s a keringő érzékelőkhöz viszonyíthattuk. Ezek láthatóan a mágneses mező egy-egy semleges pontján helyezkedtek el. Gyanítottam, hogy az erőtér tulajdonképpeni célja épp az, hogy ezeket a tárgyakat a helyükön tartsa.
Mindössze egy vagy két kilométernyire lehettünk a hatalmas gömbtől. Időről időre megkerültük, egy bonyolult pályát leírva, amelyet sem megérteni, sem előre kiszámítani nem tudtam. Látszólag sohasem írtuk le ugyanazt a kört kétszer. Észrevettem, hogy a gyűrűk nem érnek hozzá az űrhajó felületéhez, amely tökéletesen simának látszott. Első látásra azt hitte az ember, hogy a belső rész teljes mértékben el van szigetelve a külsőtől. De ez lehetetlen volt. A felszínen jelenlévő elektromos feszültségnek nagyon bonyolult rendszert kellett alkotnia. A feszültséget csak a gyűrűk indukálhatták, a legtávolabbi érzékelők információival összhangban. Ezt a jelet dolgozhatta fel aztán a gömb belsejében lévő valami – azaz maga a yela.
– Ördög és pokol! – tört ki Betelgeuse-ból. – Hová megyünk?
– Azt hiszem, úgy mozgunk, mint egy fémgolyó egy gyerek mágneses játékában.
– Az hogy néz ki?
– Addig fogunk körözni, míg el nem érünk egy egyensúlyi pontot.
– Vagy pedig örökké körbe-körbe fogunk menni. Ami elég nevetséges lenne.
– Kétlem – válaszoltam. – Gondosan figyeltem. Soha nem írjuk le kétszer ugyanazt a pályát. Előbb-utóbb megállunk egy semleges helyen.
– Teringettét! Mit csinálunk akkor?
– Nem tudom. Gondolom, megvárjuk, míg elfogy az oxigén.
– Nem túl biztató kilátások, barátom.
– Nem. De te mondogattad állandóan, hogy minden jobb, mint a yela kezébe kerülni.
– Így is gondolom. Csak éppen szívesebben halnék meg egy kicsit méltóságteljesebb módon.
Pályánk nagyon közel vezetett el egy hatalmas antenna mellett. Több ezer fémkorongból állt, melyeknek körülbelül száz méter volt az átmérője. Mielőtt alaposabban szemügyre vehettem volna, már tovább is siklottunk egy sereg áttetsző kockából felépülő berendezés felé. Legnagyobb rémületemre egyenesen ennek az érdekes építménynek a belsejébe tartottunk, s szinte elkerülhetetlennek tűnt, hogy neki ne csapódjunk valamelyik kiálló egységnek. A funkcióját el nem tudtam képzelni, míg sértetlenül át nem siklottunk rajta. A sebességünk jelentősen csökkent.
– Ez valamiféle szabályozóegység – jegyeztem meg.
– Azt hiszem, a kockákban szupravezető anyag volt – értett egyet Betelgeuse.
Ilyen módon lelassulva sokkal tovább tartott leírni egy kört, viszont részletesebb megfigyelésre nyílt lehetőségünk. A felszínre koncentráltam, ami továbbra is lenyűgözött, amikor Betelgeuse egyszer csak felkiáltott:
– A hajónk! Ott van a hajónk!
Amikor valaki a Földön az “ott van” kifejezést használja, akkor általában kézzel is jelzi az adott irányt. Az űrben ez lehetetlen, így fogalmam sem volt, hogy Betelgeuse merre fedezte fel hajónkat. Az sem volt lehetséges, hogy a csillagokhoz viszonyítva határozza meg az irányt, mivel a yela gömb felszínéből áradó fény elhomályosította látásunkat. Mindenesetre akármit is vett észre, hamarosan elvesztette szeme elől.
– Biztos, hogy a hajónk volt az? – kérdeztem.
– Az ilyen dolgokban általában nem szoktam tévedni – felelte Betelgeuse komoran.
Így aztán mind a ketten nyitva tartottuk a szemünket, s minden mást figyelmen kívül hagyva próbáltuk újra felfedezni a rég nem látott formát. Valamivel később meg is pillantottam, de csak egy másodperc töredékére. Az, hogy egy bonyolult pályán mozogtunk, s a köztünk lévő kötél időről időre megfeszült, aminek következtében össze-vissza pörögtünk, gyakorlatilag lehetetlenné tette az alapos vizsgálódást. De mindenesetre láttam a hajót. Betelgeuse-hoz hasonlóan én sem tévesztettem volna össze semmi mással.
– Hogyan közelíthetnénk meg? Ez itt a kérdés – hümmögtem.
– Erre hogy jöttél rá? – kérdezte Betelgeuse szárazon.
Az egyszerű egyenes vonalú mozgástól eltérően a mostani körpálya könnyen abba a nagyon kínos helyzetbe hozhatott bennünket, hogy karnyújtásnyi távolságra kerülünk a hajótól, de a minket körülvevő óriási űrbéli palack mágneses fala nem engedi, hogy elérjük.
– Az lenne a legjobb, ha mi irányítanánk a mozgásunkat – ugrott be egy mentő ötlet.
– Ezt hogy képzeled?
– Ha le tudnánk lassulni, akkor csökkennének a ruháinkban fellépő örvényáramok – válaszoltam. – Ezeket az áramokat ragadja meg a mágneses mező.
– Úgy érted, hogy akkor kisebb erő is elegendő lenne a mágneses mezőn való átkeléshez?
– Pontosan. Az örvényáramok a nálunk lévő fémtárgyakban keletkeznek – főleg a hajtóművekben. Egy kevés az oxigénpalackokban.
– Nem dobhatjuk el őket.
– Mindet valóban nem, de az én jetpackemet igen.
– Megpróbálhatjuk.
Pár percig ádáz küzdelmet folytattam a jetpacket rögzítő hevederek csatjaival. A mágneses mező hatása azonnal csökkent, de elfeledkeztem arról az egyensúly-eltolódásról, ami a Betelgeuse-ra és a rám ható erők között fellépett. A kettőnket összekapcsoló kötél azonnal pattanásig feszült.
– Vedd vissza a rakétát! – kiáltotta Betelgeuse eltorzult hangon. Egy kétségbeesett mozdulattal sikerült elkapnom a jetpack egyik hevederét. A kötél rögtön meglazult, ahogy magamhoz szorítottam a hajtóművet.
– A francba, majdnem megfulladtam – lihegte Betelgeuse.
– Le kell lassítanunk, mielőtt ismét megpróbálkoznánk ezzel a trükkel.
– Lelassítani!?
– Igen, a rakétáddal. Ha eléggé le tudjuk csökkenteni a sebességünket, akkor elkerülhetjük, hogy a kötél  még egyszer megfeszüljön – magyaráztam.
– Erre rá fog menni a maradék üzemanyag nagy része.
– Tudom. De mi mást tehetnénk?
– Ördög és pokol! Így is, úgy is halottak vagyunk. Próbáljuk meg!
Ismét felvillant a hajtómű lángja Betelgeuse hátán. Igyekezett nagyon alacsonyan tartani a motor teljesítményét, kivéve, amikor jelentősebb kitérőket kellett tennünk, mint például abban az esetben, amikor egyenesen a yela egyik érzékelője felé tartottunk. Ilyenkor Betelgeuse észrevehetően növelte a fékezőerőt.
Tudtuk, hogy lassulunk, mivel egyre hosszabb ideig tartott, míg pozíciónk megváltozott. Végül úgy döntöttünk, hogy megszabadulunk minden felesleges fémtárgytól. Eldobtam a jetpacket, Betelgeuse pedig megvált az üres üzemanyagtartályoktól. Még a kiürült oxigénpalackokat is levetettük. Nyomasztó volt, milyen kevés dolog bizonyult nélkülözhetőnek.
Amikor ismét megpillantottuk a hajót, sokkal messzebb volt a yela gömbtől, mint mi, így kénytelenek voltunk elégetni a megmaradt üzemanyag egy részét, hogy megnöveljük pályánk sugarát. Ezáltal sikerült is a hajóval többé-kevésbé azonos körre kerülnünk. Ez volt a maximum, amit remélhettünk. Már csak abban bízhattunk, hogy a mágneses mező rendellenességei kiegyenlítik majd az eltéréseket, s így talán elég közel kerülünk az űrhajóhoz. Akkor majd el kell égetnünk az utolsó csepp üzemanyagot is, hogy valahogy visszatérjünk a fedélzetre.
A terv bizonytalan elemét az az időtartam képezte, míg az a bizonyos pályakiegyenlítődés bekövetkezik. Nem tehettünk mást, hagytuk a dolgokat a saját útjukon menni, a lehető legkevesebbet mozogva, hogy takarékoskodjunk az oxigénnel. Kényszerítettem magam, hogy ellazuljak, hogy kiürítsem az agyam, mivel ha elkezdtem gondolkodni, akkor megfeszültek az izmaim, s a szükségesnél sokkal több oxigént fogyasztottam. Jóval a levegőtartalékok becsült kimerülése után Betelgeuse hangja reccsent meg a fülhallgatómban. 
– Nem hiszem, hogy ennél közelebb kerülünk a hajóhoz. Megpróbálkozom az utolsó lépéssel, barátom.
Tudván, hogy valószínűleg nem lesz még egy lehetőségünk, csendben vártam, és azon gondolkodtam, hogyan remélheti Betelgeuse, hogy átevickélünk egy olyan mágneses erőtérrendszeren, amelynek alakjáról a leghalványabb elképzelésünk sincs. Valójában egy nagy teljesítményű számítógépre lenne szükségünk, ami képes számolni a visszacsatolásokkal, ötlött eszembe, mikor felvillant az ismerős lángnyelv a kötél másik végén. Minden kitörése után úgy éreztem, hogy egy láthatatlan hullám tarajáról siklunk le egy sima felületen, egyenesen az erőtér egy másik bugyrába.
A hajó már nagyon közel volt. Teljes egészében kivehettük alakját, s ez a látvány nem kecsegtetett túl sok reménnyel, ugyanis a felület tökéletes simasággal ragyogott. Sehol egy bejárat. A külső borítást valószínűleg egy pillanatra megolvasztotta a lángnyelv, ami átszökkent rajta.
A problémát az jelentette, hogy a hullámokon való átkelés inkább párhuzamosan vitt bennünket a hajóval, mintsem felé. Betelgeuse végül teljesen dühbe gurult.
– A fenébe! – üvöltötte. – Keresztül megyek!
Óriási lángnyelv csapott ki a hajtóművéből. A kötél úgy megfeszült, mintha valami sziklára másztunk volna fel. Egy pillanatig egy helyben lebegtünk, aztán méltóságteljesen zuhanni kezdtünk a hajó felé.
Gyorsuló pulzussal és meggondolatlanul szapora légzéssel vettem észre, hogy ugyanazon semleges pont felé tartunk, ami a hajót rögzíti. A hatalmas fémtömeget természetesen iszonyatos erő szögezte helyére. Ha nem dobtuk volna el felesleges holmijainkat, akkor sohasem tudtuk volna legyőzni ezt az erőt.
– Vigyázz az ütközésnél! – kiáltotta Betelgeuse.
Egy ejtőernyős ugrás végsebességével érkeztünk meg a hajótestre. Az ütést azonnal felfogtuk lábunkkal, ahogy nekicsapódtunk a sima fémnek. Az oldalirányú mozgást viszont képtelenek voltunk kontrollálni, így szép lassan elkezdtünk körbe-körbe csúszni a hajó hengeres törzsén, még mindig egymáshoz kötözve. Az erőtér megakadályozta, hogy ismét eltávolodjunk a járműtől. Úgy nézhettünk ki, mint két összekötött műhold. A fém a legsimább jégnél is simább volt. Csak köröztünk, köröztünk, köröztünk. Ez a legnevetségesebb halál, amiről valaha hallottam, villant keresztül az agyamon.
De természetesen volt egy bizonyos súrlódás űrruhánk és a hajótest között. Az állandó körözés közepette le kellett lassítania minket. Mire tudatára ébredtünk, hogy abbamaradt a forgás, már legalább hússzor megkerültük a hajó törzsét.
Végre megpihentünk.
– A teringettét! – kiáltott fel Betelgeuse. – Soha még egy ilyen lovaglást!
A lehetőségekhez képest kifújtam magam, majd komoran megkérdeztem:
– Hogy jutunk be? Úgy néz ki, az egész külső borítás megolvadt. Nem elég, hogy izzásig hevült az egész, de a fém elborította az összes kijáratot, a zsilipet, a torpedócsöveket.
Betelgeuse a hajófar felé mutatott. 
– Látod, amit én?
A jelzett irányba néztem, s legnagyobb megdöbbenésemre egy égbe nyúló, csillogó fény csíkot pillantottam meg. 
– Ez meg mi az ördög?
– Én is ezt kérdem magamtól, Dick. Tudod mi? Szerintem egy nagyon hosszú drót. Itt-ott visszaveri a fényt.
Pár perces vizsgálódás után el kellett ismernem, hogy az eléggé meghökkentő ötlet valószínűleg igaz.
– És honnan indul ki az a drót?
– Innen. A hajóból.
– De minek?
– Hogy felfogja a rádiójeleket. Valami hasonló nélkül a hajó teljesen vak lenne.
Elég lassan fogtam fel a dolog jelentését. 
– Úgy érted, hogy Alcyone és Rigel még életben lehetnek?
– Miért ne lennének életben? Igaz ugyan, hogy hatalmas elektromos töltés áramlott át a hajón, de ez olyan gyorsan történt, hogy csak a külső borításban tárolódhatott.
– A belső pedig árnyékolt?
– Igen, barátom, a belső pedig árnyékolt.
– Betelgeuse hangjából és viselkedéséből olyan diadalérzet áradt, amiben nem tudtam osztozni.
– És nem tudnánk ezzel csinálni, valamit? – kérdeztem esetlenül.
– Már most is csinálunk valamit! – kiáltotta Betelgeuse a sisakjára mutatva.
Egy pillanat alatt rájöttem, mire gondol. A rádión folytatott beszélgetés elektromos jeleket generált, amiket Rigelnek valahogyan fognia kellett rögtönzött antennájával.
– Rigel! Rigel! Hallasz minket? Vétel – mennydörögte Betelgeuse.
Feszülten vártuk a választ. Hang nem jött, de hirtelen felerősödött a sistergés a fülhallgatómban. Aztán a zaj szaggatottá vált, egyértelművé téve, hogy nem természetes eredetű. Rigel valami miatt nem talált egy működő mikrofont.
– Az erősítővel játszik, hogy jelezzen – mondtam. Betelgeuse intett, hogy maradjak csendben. – Rigel, itt Betelgeuse és Dick. Megkeressük azt a pontot, ahol az antennát felállítottad. Meg kell találnunk azt a helyet, ahol a drót kijön a hajóból. Feltételezem, hogy a hajófarnál van. Igaz ez? Vétel.
A zaj ezt követő szaggatásából Betelgeuse arra a következtetésre jutott, hogy a feltételezése helyes. Óvatosan elindultunk a tükörsima felületen. Hosszú keresgélés után megtaláltuk a Betelgeuse által olyan szemfülesen kiszúrt drótantenna kilépési pontját. Rigel már azon munkálkodott, hogy nyisson egy bejáratot a hajóra. Lángvágót használ, és nagyon sokára lesz kész, gondoltam kétségbeesve, mivel oxigéntartalékaim kezdtek kimerülni. Ehhez már semmi kétség nem fért. Eszembe jutott, hogy az elsőről még akkor átkapcsoltam a tartalékra, mielőtt teljesen kifogyott volna, s így gyorsan visszakapcsoltam rá. Leültem a sima fémre, és próbáltam olyan keveset lélegezni, amilyen keveset csak tudtam. Amikor Betelgeuse javasolta, hogy próbáljunk segíteni Rigelnek, csak annyira futotta erőmből, hogy a sisakomra mutassak és ülve maradjak. Kínzó lassúsággal egy kis lyuk tűnt fel a hajó törzsén. Ekkor már nagyon kevés oxigénhez jutottam, szememben tompa nyomást kezdtem érezni. Azt hittem, hogy Betelgeuse hangját hallom a rádiómban, de a hang szaggatott volt és torz. Rádöbbentem, hogy semmi esélyem nincs arra, hogy átkerüljek a lyuk másik oldalára – ez önmagában is kínszenvedés lett volna a nehézkes űrruhában -, sem arra, hogy végigmenjek a hajón a vezérlőteremig. Utolsó gondolatom az volt, hogy azért legalább az egyikünk megmenekül, ami kétségkívül nagy eredmény.
A hang megint visszajött, egy hosszú alagút másik végéről szólítva engem. Az alagút keskeny volt, fájdalmasan összepréselte a mellkasomat, ahogy megpróbáltam végignyomakodni rajta. Nem tudtam kivenni, mit mond, de éreztem, azt akarja, hogy menjek végig az alagúton. Egyre élesebben fájt a mellkasom. Már csak arra vágytam, hogy befejezhessem ezt a nyomakodást, hogy végre lepihenhessek. De a hívás egyre hangosabb lett, és nem hagyott megpihenni.
Tüzes karikák táncoltak a szemem előtt. Az agyam egyik aktív központja azt mondta, hogy nem vagyok halott. Elég kíváncsi természet voltam ahhoz, hogy a miérten kezdjek töprengeni. Miért nem haltam meg? Meg kellett volna halnom. Egy bizonytalan körvonalú alakot láttam fölém hajolni, s tudtam, hogy Betelgeuse az.
– Rendben vagyok – suttogtam.
– Magához tért – mondta Betelgeuse Rigelnek. Aztán belenyomott a lyukba, és kettejüknek sikerült valahogy átpréselni rajta.
Ismét elvesztettem az eszméletemet. Betelgeuse szavai jutottak eszembe: 
– Előremegyek. Azt hiszem, nincs vesztegetni való időnk.
Ide-oda hányódtam az öntudatlanság határán, miközben Rigel végigvezetett a köldökzsinór mentén, ami Ariadné fonalához hasonlóan vitt minket keresztül a hajón a vezérlőteremig. Betelgeuse eltűnt előlünk. Az út fizikai állapotom miatt nehéz, a rádió elromlása miatt nyomasztóan magányos volt.
Létrák és elágazások végtelen sora után végre megérkeztünk. Újra otthon voltunk. Betelgeuse már kibújt az űrruhából, arcán széles vigyor terült el. Energikusan segíteni kezdett.
– Ez meleg helyzet volt, barátom. Soha nem leszel még egyszer ilyen közel a véghez – hallottam szavait, miután levette a sisakomat.
– Nem, csak ha majd tényleg eljön – válaszoltam erőtlenül mosolyogva.
– Attól még – vagy már? – messze vagyunk, hála az egeknek.
– Hol van Alcyone? – kérdeztem. Csak Betelgeuse, Rigel és én voltunk a vezérlőben. Betelgeuse válaszul Rigel-re mutatott.
– ő Alcyone! – kiáltotta legnagyobb megdöbbenésemre.
Egy-két másodperccel később már láttam, hogy igaza van. Miután levette a sisakot, Alcyone gesztenyebarna fürtjeit pillantottam meg.
– Dick, nem tudtuk üzembe helyezni a rádiódat, mikor lecseréltük az oxigénpalackot – kezdte –, így nem szólhattam, hogy én vagyok az.
Egy hosszú pillanatig szorosan átölelve tartottuk egymást.
– De honnan volt a tartalék oxigénpalack? – kérdeztem.
– Vittem magammal egyet. Gondoltam, hogy bajban lehettek. Tudod, már feladtam a reményt, hogy valaha is visszatértek. – Könnyek csillogtak a szemében. Ahogy ismét átöleltem, Betelgeuse-re esett a pillantásom. A vezérlőpultnál matatott valamin. Szóval Alcyone adta ki a palackot a saját maga által vágott lyukon, és Betelgeuse cserélte ki a használttal. Mindezt két vagy három perc alatt. Úgy, hogy közben tudta, a saját palackja is bármelyik pillanatban kiürülhet. Mégis megvárta, míg magamhoz térek. Besegített a lyukon, mielőtt előresietett volna, hogy biztonságba kerüljön.
– De hol van Rigel? – kérdeztem.
– Megsérült, mikor a torpedók elindultak – felelte Alcyone. – Hogy a yela lőtte-e ki őket, vagy az elektronika volt hibás, Rigel talán meg tudja mondani – később.
– Mennyire súlyos a sérülés?
– Erős áramütés érte, és meg is égett. Nagyon válságos helyzetbe került, de a fő veszély már elmúlt. Fel fog épülni.
Betelgeuse elfordult a vezérlőpulttól. 
– Rigel abban az állapotban van, amit mi csak “köztes területnek” hívunk.
– Öntudatlanság és ébrenlét között?
– Inkább alvás és öntudatlanság között. – Odalépett hozzánk, és Alcyone vállára tette a kezét. – Jól csináltad – mondta. – Elláttad Rigelt, aztán kiraktad azt az antennát.
– Úgy tűnt, csak így tudhatom meg, éltek-e még. 
Alcyone kitörölte a könnyeket a szeméből.
Betelgeuse most felém fordult.
– Alcyone nagyon jól csinálta – ismételte meg. – Nem mérnök, mégis ugyanúgy lyukat vágott a hajótestbe, mint bármelyikünk tette volna.
Akár azt is hozzátehette volna, hogy Alcyone a tartalék oxigénpalackról sem feledkezett meg, ami egy mérnök esetében nem biztos, hogy így lett volna. Aztán szelíden megrázta fejét, s legmélyebb basszushangján így szólt:
– Mindannyian túléltük. Szerencsések vagyunk. Nagyon szerencsések. – Objektív szempontból ez nagyon különös kijelentés volt, hiszen egy olyan hajóban raboskodtunk, amit a yela tartott fogságában. Mégis pontosan tudtam, mire gondol. Tudtam, hogy többé nem fogunk könnyelműen vontatókábeleket akasztani yela hajókra, s többé nem fogunk könnyelműen torpedókat kilődözni az űrbe. Ettől kezdve a legnagyobb óvatossággal fogunk cselekedni.
– Volt valami probléma a fő létfenntartó rendszerrel?
– Nem, minden működik – válaszolta Alcyone.
– A nukleáris generátor is – mutatott a vezérlőpultra Betelgeuse.
– Mi történt, mikor az első yela felrobbant?
– Hát az volt az? – kiáltott fel Alcyone.
– Nem láttad a képernyőn?
– A monitor bedöglött, mikor a torpedók elindultak.
Elmeséltem, hogyan hasított az égbe a tűzdárda, hogyan száguldott végig a torpedók nyomvonalán, hogyan kúszott át a vontatókábelen, és hogyan változtatta hatalmas tűzgolyóvá a yelát.
– Bizonyára itt is történt valami – folytattam. – Hatalmas fénykorona övezte a hajót.
– Egy pillanatra szó szerint égnek állt a hajam.
– Akkor változás történt a belső elektromos töltésben. A fényhatás bizonyára csak kint jelentkezett.
Alcyone odament az űrruháinkhoz, és gondosan megvizsgálta őket.
– Keresel valamit? – kérdeztem.
– Talán. – Elmosolyodott. – Dick, rengeteg dolgot nem értek még. Miért nem jöttetek egyenesen a hajóhoz? Annyira hosszú ideig hallottam a hangotokat a rádióban. Úgy tűnt, mintha céltalanul köröztetek volna. Valami gond volt a jetpackekkel?
– Alcyone természetesen nem tud a másik yeláról – vágott közbe Betelgeuse.
– Másik yela? Azt hiszem, jobb lesz, ha mindent elmeséltek az elejétől.
– Majd Dick. Én megnézem Rigelt. Működnek az orvosi műszerek?
– Az EEG igen.
– Jó, az nagyon fontos.
Betelgeuse tehát ott hagyott, hogy legjobb tudásom szerint meséljem el felfedezéseink történetét, attól a pillanattól kezdve, hogy a torpedók elszakítottak minket a hajótól. A yela felrobbanásáról szóló rész különösen felkeltette Alcyone érdeklődését. Mikor befejeztem, ismét odament az űrruhákhoz.
– Min gondolkozol? – kérdeztem.
– Annak az alapján, amit elmondtál, a robbanás minden irányba szétszórta a yela darabkáit. Úgyhogy valamennyinek titeket is el kellett érnie.
– Igen, úgy hullámzott körülöttünk, mint egy megáradt folyó.
– Tehát valamennyi biztos rátapadt az űrruhákra.
Kezdtem érteni, hová akar kilyukadni. 
– Úgy gondolod, hogy a ruha kémiai elemzése után meg lehet állapítani, miből van a yela.
– Igen, a yela belseje – mondta Alcyone.
– Szerintem találsz majd némi rezet, cinket, nikkelt, alumíniumot, oxigént...
– Ó, teljesen reménytelen eset vagy! – kiáltott fel, majd felkapta a ruhákat, és elrobogott velük.
Találtam néhány levelet, amiket elmajszoltam, miután lenyeltem egy halom sűrített tablettát. Míg Rigel lábadozott, nekem kellett felügyelni az elektronikára. Betelgeuse-t nagyrészt lekötötte a motorok karbantartása, és a hajó általános űrállósága. Az antenna hatalmas mennyiségű adatot fog felszedni a yela hajó és annak érzékelői között folyó kommunikációból. Minden adatnak, legyen az optikai, infravörös vagy röntgen, lesz rádióhullámú megfelelője. Kíváncsi voltam, vajon képesek leszünk-e megfejteni bármit is belőlük. Talán így helyettesíthetjük az elveszített érzékelőket. Úgy döntöttem, alszom egy kiadósat, mielőtt belekezdenék ebbe a bonyolult és fárasztó munkába. Miközben előkészítettem az ágyamat, Betelgeuse is visszatért.
– Hogy van Rigel? – kérdeztem.
– Fel fog épülni, de nagyon sokára lesz ismét a régi.
– Tulajdonképpen működik a számítógép?
– Úgy tűnik. Miért?
– Szükségünk lesz rá.
– Nem értem, mihez. A hajó teljesen működésképtelen – morogta Betelgeuse.
– Majd meglátjuk – nyújtózkodtam el kényelmesen az ágyon.
– Hogy érted ezt?
Túl fáradt voltam ahhoz, hogy válaszoljak. Csak annyi jutott az eszembe, hogy nagyon sokára lesz az, mikor Betelgeuse ismét rá tud majd venni a hajó elhagyására. Nagyon megdöbbentem volna, ha valaki akkor azt mondja nekem, hogy legközelebb már csak a Földön fogom elhagyni a hajót. És még inkább megdöbbentem volna, ha tudom, hogyan jutunk el a több mint száz fényévnyire lévő Földre. Egy pár perc múlva már aludtam is.

12. Irány a mélyűr

Alcyone mindkét űrruhát egy jól felszerelt laboratóriumba vitte. Mivel épp elég tartalék ruhánk volt, nem habozott ezt a kettőt a vizsgálathoz, kényelmes méretű darabokra szabdalni. Először körülbelül harminc centiméteres négyzetekre darabolta őket, majd az egyik ilyen négyzetet még tovább osztotta. A maradékot gondosan elrakta egy hűtőgépbe. Aztán fertőtlenített öltözékbe bújva egy mintát mikroszkóp alá, egy másikat centrifugába tett. Közben ellenőrizte, hogy a nagy felbontású elektronmikroszkóp pontosan működik-e. Amikor mindent kielégítőnek talált, figyelmét egy nagy teljesítményű, de megbízható tűzhely kötötte le. Az analízis első lépésében szüksége volt egy sor, különböző hőmérsékletű lángra. Jellemző módon, az előkészületek talán legegyszerűbb részét hagyta utoljára. Ugyanazt művelte egy vadonatúj űrruhával, amit az enyémmel és a Betelgeuse-éval. Kissé vonakodva ugyan, de hasonló méretű darabokra vágta, közben gondosan felcímkézve a darabokat. Erre az összehasonlító elemzés miatt volt szükség. Gazdasági érzékét bántotta, hogy szét kell vágnia egy tökéletes, új űrruhát, mivel nagyon is jól tudta, mit érhet vész esetén egy ilyen ruha – vagy akár egy tartalék oxigénpalack.
Betelgeuse-nak rengeteg tennivalója akadt. Miután megbizonyosodott arról, hogy Rigel “a várakozásnak megfelelően jól van”, elindult, hogy átvizsgálja a hajót. A hajtómű, az ION hajtómű, büszkesége és öröme elsőbbséget élvezett minden mással szemben. A vezérlőteremből ellenőrizte a nukleáris generátort. Ez biztosan működött, egyébként a fő létfenntartó rendszert nem lehetett volna megjavítani. A vezérlőterem digitális kijelzői mellett számos analóg egység is be volt építve a hajtóműbe. Ezeket helyben kellett ellenőrizni, ami azt jelentette, hogy a hajó összes szegletét be kellett járnia. De még mielőtt ennek nekilátott volna, ki kellett terjeszteni az egész hajóra a létfenntartó-rendszer működését. Mivel úgy tűnt, hogy a yela káros hatása az automatikára megszűnt, semmi nem szólt a művelet ellen – kivéve azt, hogy az Alcyone által vágott lyukon azonnal kiszökött volna a levegő, így hát az első feladatot az jelentette, hogy légmentesen be kellett toldozni a nyílást. Miközben ezzel volt elfoglalva, Betelgeuse figyelmet szentelt a durva drótantennának is, amit Alcyone-nak olyan leleményesen sikerült kidugnia a hajóból. Betelgeuse egy sokkal finomabb egységet szerelt a helyére, mely képes volt a vezérlőteremből kapott utasítások alapján automatikusan ráállni bármilyen frekvenciára. A módosítás később óriási előnyt jelentett számunkra.
Mikor mindezzel végzett, Betelgeuse végre megkezdhette ellenőrző körútját. Rengeteg apróságot talált, ami nem felelt ugyan meg elvárásainak, de semmi sem bizonyult alapvetően rossznak. Körútjain általában folyamatosan morgolódott, amit a belső távközlési rendszer közvetített Alcyone laboratóriumába. Alcyone először nem szentelt figyelmet a morgásnak, de aztán savanyú képpel levágta az öt kilohertz alatti frekvenciatartományt, amitől a morgások úgy hangzottak, mint apró cincogások. Miután egy darabig nagyon jól szórakozott ezen, a cincogást is idegesítőnek találta, és végül kikapcsolta az egészet. Nem lenne értelme szólni Betelgeuse-nak, hogy legyen csendben, mivel bizonyára nagyon fáradt, gondolta.
Betelgeuse valóban a teljes kimerülés határán volt, de mint minden űrbéli társa, mindaddig, míg bármilyen kérdés felmerült a hajó űrállóságával kapcsolatban, teljesítőképessége végső határáig hajszolta magát. Mikor a Földön állomásozott, többször előfordult, hogy fontos politikai megbeszéléseken elaludt. De addig nem tudott volna aludni, míg nem ellenőrzött mindent, amit szerinte ellenőrizni kellett.
Mikor végül visszatért a vezérlőterembe, teljes listát állított össze azokról a módosításokról és javításokról, amiket majd, remélhetőleg Rigellel, el fog végezni az elkövetkezendő napokban, hetekben, hónapokban – természetesen, csak ha minden jól megy. Volt még egy életbevágóan fontos feladata, mielőtt megpihenhetett volna: magának az ION hajtóműnek a beindítása. A vegyi üzemanyagú hajtóművektől eltérően az ION-motorok alacsony tolóerővel, maximum egytized g-vel, és magas repülési sebességgel működtek – ami kitűnő hatásfokot jelentett. Minden csillagközi feladat ellátására ezeket a motorokat használták. Alkalmasak voltak arra is, hogy leszálljanak egy bolygón, feltéve, hogy az elég sűrű légkörrel rendelkezett ahhoz, hogy megfelelő ellenállást fejtsen ki a hajó mozgásával szemben. Mindazonáltal nem tudtak felszállni, csak az olyan kis gravitációjú bolygókról, mint például a Mars. Az olyan bolygók esetében, mint a Föld, legalább rövid ideig vegyi meghajtású motorokat voltak kénytelenek használni. Ezek hidrogén-peroxid és oxigén keverékével üzemeltek. Noha földi szemmel nézve eléggé ódivatú technológia volt, rendelkezett azzal a hatalmas előnnyel, hogy bármelyik bolygóról fel tudott szállni, ahol volt víz. Az oxigént és a hidrogén-peroxidot elektrolízissel állították elő, melyhez a nukleáris generátor termelte az elektromos áramot, így a hajó olyan önfenntartó rendszerrel volt ellátva, ami mindaddig működött, míg a nukleáris üzemanyag ki nem fogyott. Mivel a hajón hatalmas mennyiségű dúsított nukleáris hasadóanyagot halmoztak fel, a hajtóművek több emberöltőig is üzemképesek voltak. Ennek a rendszernek az alapjait akarta most Betelgeuse ellenőrizni.
Mikor végre mindennel elégedetten befejezte az ellenőrzést, megtehette azt, amire már oly régen vágyott. Beindította az ION hajtóművet, először nagyon alacsony teljesítményen, amit aztán fokozatosan növelt. Semmi sem történt, attól eltekintve, hogy teljes terhelésnél a hajó gyengén megrázkódott. A gyorsulásmérők semmiféle változást nem jeleztek mozgásunkban. A yela mágneses erőtere úgy tartott bennünket, mint egy satu egy darab fát.
Mégis, pár órával később, körülbelül akkor, amikor felébredtem, a gyorsulásmérők mutatói elmozdultak a nulla pontról. Ez nem a motorjaink, hanem a yela miatt történt, ahogy azt Betelgeuse is hamarosan felfedezte. Az órák múlásával a gyorsulás fokozatosan nőtt. Akkor már idegesen néztem a műszereket. Nem mintha szükség lett volna erre. Az egyre növekvő mesterséges gravitációból egyenesen következett, hogy gyorsulunk, körülbelül egyharmad és fél g közötti értékkel. Aztán egy g-vel, és még mindig nőtt. Az történt, hogy a gyorsuló yela fogságában lévő hajó kénytelen volt átvenni annak sebességét. Nem volt menekvés ebből a helyzetből. Kezdtem félni, hogy addig növekedhet a gyorsulás, hogy nem bírjuk elviselni. Az emberi test három, esetleg öt g-t is kibír, de csak rövid ideig. Szerencsére mi megálltunk másfél g-nél. Ez olyan volt, mint amikor egy hetven kilogrammos ember hirtelen száztíz kilónak érzi magát. Ettől a pillanattól kezdve az utazás végéig ezzel az értékkel kellett boldogulnunk. Mintha egyik pillanatról a másikra meghíztunk volna.
Ekkor már teljesen ébren voltam, és készen álltam megvizsgálni az elektronika problémáit, amit Betelgeuse annyira a szívén viselt.
– Pihenned kell, méghozzá sokat – mondtam neki.
– Ördög és pokol, mondasz valamit.
– Elégedett vagy?
– Nagyjából. De szükségem van Rigel véleményére, hogy teljesen nyugodt legyek.
– Hogy van Rigel? Már hamarabb kérdeznem kellett volna.
– Alcyone szerint... nos, pár száz órán belül talpra állhat.
– Az jó, mert segítségre lesz szükségem.
– A rejtjelfejtés nehéz munka.
– Az a gond, hogy nem tudjuk,  milyen adatformát használ a yela, de szerintem valamilyen geometriai képre minden lénynek szüksége van a világról. Mindenesetre ezen a szálon fogok elindulni.
Betelgeuse a padlónak nyomta a lábát, és behajlította a térdét, hogy ellenőrizze a gravitációt. – Most már csak azt szeretném tudni, hogy hová megyünk – mormogta.
– Eszedbe jutott már, mekkora szerencsénk van?
– Micsoda?
– Hogy a hajó pont így helyezkedik el a yela mágneses mezejében. Valahol az egyenlítői síkban kell lennünk.
– Hogy érted ezt?
– Egyébként a hajó hossztengelye nem esne egy irányba haladási irányával, nemde?
Betelgeuse elgondolkozott ezen egy darabig. Amikor láttam, hogy elkerekednek a szemei, tudtam, hogy megértette, mire utaltam. Ha a gyorsulás merőleges lenne a hajó hosszanti tengelyére, akkor mindannyian a vezérlőterem egyik oldalán kötnénk ki, mivel sehogy sem tudnánk ellensúlyozni a padlóval párhuzamosan ható, erőt. Az a helyzet rosszabb lenne, mint egy erős földrengés. A hajó tervezése olyan volt, hogy csak a hosszanti irányú terhelésnek bírt huzamosabb ideig ellenállni. Betelgeuse sokáig csak állt és nézett maga elé. Aztán megvakarta a fejét, és egyszerűen így szólt: 
– Igazad van, Dick. Tényleg nagyon szerencsések vagyunk.
Nem fűztem további kommentárt az elhangzottakhoz, úgyhogy elment, hogy élvezze jól megérdemelt pihenőjét. Emlékezetem szerint legalább kétszáz órája nem aludt.
A megjegyzéseimben már kifejtettem Betelgeuse-nak az előttem álló feladat alapvető nehézségeit. Ki kellett találnom a yela által begyűjtött adatok bemeneti kódját. Számíthattam rá, hogy rögtönzött antennánk egy nagy halom rádiójelet fog elcsípni. Durván fogalmazva azt kellett kitalálnom, hogy mit csináljak ezekkel. Ha egyszerűen csak rákapcsolnám őket egy fülhallgatóra, az eredmény értelmetlen kattogás és sistergés lenne. Az sem segítene, ha egy tévéképernyőt tennék a fülhallgató helyére. A megjelenő kép egy beállítatlan tévékészülékéhez hasonlítana.
Mindenesetre az első lépés elég egyértelműnek tűnt. Egyszerűen ellenőriznem kellett, hogy az antenna valóban fogja-e a jeleket. Aztán meg kellett állapítanom, hogy milyenek az impulzusok, milyen típusúak, mi a vivőfrekvencia, milyen modulációt használ a yela. Az eredményt a számítógépben tároltam. Ezután az előkészítés után kezdődött az igazi munka, a szabályszerűségek keresése. Ez lényegében nem jelentett mást, mint egyfajta kódtörést, de a lehetőségek egy óriási skáláján. Olyan volt, mint amikor valaki egy ismeretlen nyelven feladott üzenetet próbál megfejteni. Az az ötletem, hogy geometriai alakzatokra koncentráljak, tulajdonképpen a yela nyelvének specifikációját jelentette. Ha voltak geometriai fogalmai, akkor mindenképpen találnom kellett egy erre utaló jelcsoportot. Ha nem lettek volna, hogyan irányíthatta volna érzékelőit? Hogyan számította volna ki pályáját? Természetesen tudatában voltam annak a veszélynek, hogy túlságosan leragadok az emberi gondolkodásmódnál, feltételezve, hogy ez az egyetlen lehetséges megoldás. De a geometria kérdésében megalapozottnak hittem elképzeléseimet.
Alcyone eredményei nagyon fontosak voltak kutatásaim szempontjából, s ő maga is nagyon izgatottan adta elő azokat. 
– Nem volt igazad! – kiáltotta diadalittasan.
– Miben?
– Abban, hogy csak közönséges fémeket fogok találni. – Nyilvánvalóan befejezte az űrruhák elemzését, és valami fontosra bukkant.
– Gondolom, azt akarod, hogy kitaláljam.
– Fogadni mernék, hogy nem tudod.
– Ó, rengeteg szenet, foszfort, nitrogént, és... – elszontyolodó arcát látva tudtam, hogy jó nyomon vagyok.
– Tudod, biológiai anyag – foglaltam össze. – Hétköznapi anyag. Szennyeződés. – Azt hittem, letörtebb lesz. Senki sem örül annak, ha egy reményteli felfedezést egyszerűen szennyeződéssé értékelnek le. Nem mintha én bármit is le akartam volna értékelni, de ha valakit felszólítanak arra, hogy “találgasson”, mindig ott van a kihívás, hogy okosabb legyen a másiknál.
Ahelyett, hogy teljesen elszomorodott volna, Alcyone szemei felvillantak.
– Nem talált! Megint nem talált! – kiáltotta. – Nem szennyeződés – tette hozzá.
Tehát biológiai anyag, gondoltam magamban. De mitől olyan biztos abban, hogy nem a mi hajónkról származó szennyeződés? Annak kell lennie, a fenébe is. A szennyeződés elkerülhetetlen. Mégis annyira biztos önmagában! Lennie kell egy megoldásnak. De mi az? Semmi sem jutott az eszembe.
– Feladom – mondtam egy legyőzött ember mosolyával.
– Ezt add írásba.
– Mit?
– Hogy feladod. Akkor majd mindig megmutathatom, ha esetleg elfelejtenéd. Így hát felírtam egy darab papírra, hogy Feladom, s odaadtam azt neki. De még most is várnom kellett a leglényegesebb információra.
– Nos? – kérdeztem türelmetlenül.
– Nos – mondta Alcyone lassan -, az elemzett anyag molekulaszerkezete más – jobbra csavarodó.
Az agy egyedülállóan érdekes műszer. A legtöbb vonatkozásban nagyon lassan működik, mondjuk egy számítógéphez hasonlítva. Mégis, néhány esetben szörnyű sebességet képes elérni. A legjellemzőbb a mintafelismerés példája. Vegyünk egy halom fényképet, melyeken egy kivételével csak ismeretlen egyének arca látható. Egyszerűen dobjuk le őket egy asztalra. Mennyi ideig tart kiválasztani az ismert egyént az idegenek közül? Egy másodperc töredékéig. Egy számítógép esetében ez a legjobb matematikusok szerkesztette eljárásokkal is sokkal hosszabb ideig tartana.
Így volt ez most is, Alcyone szavait hallgatva. A másodperc tört része alatt egy teljes gondolatsor világosodott meg agyamban. A biológiai anyagoknak megvan az a tulajdonságuk, hogy a fény polarizációs síkja felé csavarodnak. Az embert felépítő molekulák ebben az értelemben mindig balra csavarodnak. A genetikai rokonság miatt ez Alcyone népére is igaz volt. Ebből következően minden, a hajóról származó biológiai szennyeződés is ezt a szerkezetet hordozza. Levo-rotációsak, ahogy a vegyészek mondják. Alcyone állítása szerint az űrruhákra tapadt anyag egy része ezzel ellentétes szerkezetű. Jobb oldalra csavarodott a szerkezete. Dextro-rotációs. Nem származhatott a mi hajónkról. Csak a megsemmisült yela alkotórésze lehetett. Ami azt jelentette, a yela gömbön belül biológiai anyag volt, hogy a csillogó narancssárga űrhajóban egy élőlény utazott. Akármilyen meghökkentőnek tűnt is a párhuzam, egy kagyló képe ugrott az agyamba.
– Feladom – mondtam. Megkérhettem volna Alcyone-t, hogy bizonyítsa be az állítását, de ez kicsinyesség lett volna részemről.
Alcyone bizonyára észrevette, ahogy a megértés átvillant az arcomon. Nem vesztegette érveléssel az időt, egyszerűen ennyit kérdezett: 
– Gondolom, ez segít, ugye?
– Ez azt jelenti, hogy a szó, hagyományos értelmében egy élőlénnyel van dolgunk.
– A yela egy gigantikus számítógép is lehetett volna.
– Fémből.
– Szerinted inkább az volt, ugye?
– Azt hittem. De miért gondolkodna másképp egy szerves anyagból felépülő puha lény, mint egy keményfémből álló számítógép? – válaszoltam.
– Kétlem, hogy egy számítógép gondolkodni tudna! – kiáltott fel Alcyone, felmutatva női előítéletei egyikét.
– Szerinted létezik egy természeti törvény, ami megköveteli, hogy egy struktúra rendelkezzen egy bizonyos típusú molekulaszerkezettel, mielőtt tudata lehetne, mielőtt gondolkodhatna?
Alcyone bólintott.
– Igen, így is lehet – mondta szelíden.
Megráztam a fejem.
– Kétlem. Erősen kétlem. Ez a felfedezés mégis segít.
– Nem tudlak követni.
– Úgy értem, hogy behatárolja a lehetőségek számát. Korlátozza a yela tevékenységének típusát. Csak a biológiai lények számára lehetséges dolgok jöhetnek számításba.
– Még mindig nem értem. Ha szerinted egy számítógép is képes önálló gondolkodásra – nos, mi a különbség?
– Egy számítógép olyan alkatrészekkel is rendelkezhet, amiket én nem tudok átgondolni – például ha szupravezető az agya. De most már tudjuk, hogy a yela esetében ismerős területen vagyunk. Normális agya van. De Istenem, micsoda agy – egy kilométer átmérőjű. Nem csoda, hogy az átkozott túljárt az eszünkön.
– Akkor hogyan reméled, hogy megérted, mi folyik egy ilyen bonyolult agyban?
– Úgy, hogy a yela és mi nem vagyunk függetlenek egymástól – feleltem.
– Hogyhogy?
– Ugyanabban a világban élünk. Ugyanazok a fizikai hatások érnek bennünket.
– Úgy érted, hogy ugyanolyan körülmények között hasonlóan reagálunk?
– Nem biológiai értelemben. De ugyanazok a fizikai törvények hatnak ránk. Az atomok és a részecskék tulajdonságai mindkettőnk számára ugyanazok. Azonos a sugárzás. Tudod, a polip nevű földi élőlény, aminek nagyon primitív agya van, majdnem ugyanolyan típusú szemekkel rendelkezik, mint mi. Mégsincs közvetlen kapcsolat a mi szemünk és a polip szemének evolúciójában. Egymástól függetlenül fejlődtek ki.
– És mégis egyformák?
– Lényegében igen. A polip szeme egy-két részletében jobb, mint a miénk.
– Azt akarod mondani, hogy ez annak a következménye, hogy ugyanazzal a világgal kell megbirkóznotok?
– Igen. Ha egy biológiai lény kifejleszti a látás képességét, abban az értelemben, hogy a fény segítségével határoz meg geometriai alakzatokat, akkor erre csak egyetlen megoldás van, hiszen ugyanazok az alapvető fizikai törvények határolják be a lehetőségek számát. És a megoldás ugyanaz lesz, függetlenül attól, hogy az adott élőlény hol helyezkedik el az evolúciós skálán.
Ez meglehetősen nagy falat volt, s Alcyone rágódott is rajta egy darabig, mielőtt válaszolt volna. 
– A yelának akkor sincsenek szemei a szó, hagyományos értelmében. Úgyhogy különbözik tőlünk.
– Nem az az eset áll fenn, mint a polippal – értettem egyet –, de remélem, hogy az agy ugyanúgy dolgozza fel a világról szóló geometriai információt.
– És ha így van, akkor szerinted képes leszel majd a yela érzékelő egységeit használni.
– Valószínűleg. Egyébként nagyon furcsa lenne a helyzet, nem? Itt ülnénk egy vak hajóban, anélkül hogy a leghalványabb fogalmunk lenne arról, hová megyünk.
– Azt hiszem, Betelgeuse meg akar próbálni kilőni néhány külső érzékelőt.
– Ami nem feltétlenül jó ötlet.
– Miért nem?
– Részben azért, mert a hajót jelenleg irányító erőket egyikünk sem ismeri.
– Megismerhetjük őket.
– Nem, ha erősödnek.
– Erősödnek?
– El tudom képzelni, hogy a mágneses erőtér annyira felerősödjön, hogy összetörje a hajót, mint egy porceláncsészét.
– Milyen szörnyű gondolat! Ha ezt vetted a fejedbe, akkor azt hiszem, visszamegyek dolgozni.
– Nézz utána, van-e valami utalás az agy struktúrájára. Nagyon hasznos lenne.
– Köszönöm az ötletet. Azt hittem, már eddig is elég hasznossá tettem magam.
– Úgy is van. Különösen abban, hogy megerősítetted az elképzelésemet a gyorsulásról.
– A gyorsulásról?
– Hogy miért álltunk meg másfél g-nél. Ez épp kényelmes annak az átkozott lénynek. Ha egy számítógéppel lenne dolgunk, akkor akár tíz g-ig is felgyorsulhatott volna. S akkor már csak nedves foltok lennénk a padlón.
– Nem túl kellemes gondolat.
– Nem is annak szántam. – Komoran néztem, ahogy Alcyone a laboratórium felé indult, mivel nehéz óráknak néztem elébe. Hirtelen támadt egy ötletem. Mi lenne, ha ismétlődő jelsorozatokat keresnék a yela rádióhullámaiban.
Nem lenne értelme részletezni az elkövetkezendő sok száz óra erőfeszítéseit. Rengeteg olyan eredményre jutottam, amikről később kiderült, hogy egyszerűen rossz volt a kiindulási pontjuk. Úgy tűnt, a helyes megoldástól még nagyon távol vagyok. Mégis, mindig voltak kis sikerek, olyan szabályszerűségek a rádiójelekben, amik tovább éltették reményeimet. Mintha csak egy hatalmas, sokdimenziós kirakójáték darabjait próbáltam volna összeillesztgetni. A teljes siker elérhetetlenül távolinak látszott, mégis olykor-olykor egy-két szó váratlanul a helyére került.
Miután pihentek egy keveset, Alcyone, Betelgeuse és – végül, mikor magához tért – Rigel is mindig mellettem álltak, hogy kisegítsenek, ha úgy látták jónak, hogy beleszóljanak bonyolult elemzéseimbe. Rigellel egyre többet konzultáltam, miután egy alkalommal egyik ötlete segített legyőzni egy kritikus nehézséget. Ezután már biztos voltam benne, hogy bármilyen messze is legyek még a megoldástól, előbb-utóbb elérem azt.
A leglényegesebb az volt, hogy megtudjam, mire nem kell figyelnem. Akkor már tisztában voltam azzal, hogy a rádióhullámok hordozta információ mennyisége sokkal nagyobb, mint amit képes vagyok feldolgozni. Ahhoz, hogy valami értelmet hámozzak ki belőle, csak egy részével szabad foglalkoznom. De vajon melyikkel? Mit hagyjak figyelmen kívül, és mit tartsak meg? Egyetlen rendszert tartottam működőképesnek, miszerint csak az ismétlődő jelsoroknak tulajdonítottam jelentőséget. De még így is csak rengeteg próbálkozás és hiba után jutottam valami értékelhető eredményre.
Az égbolt képét próbáltam megtalálni. Betelgeuse szerette volna újra üzembe helyezni hajónk saját érzékelőit, de sikerült lebeszélnem erről. Ilyen erős gyorsulás mellett nagyon kockázatos lett volna elhagyni a hajót, nem is beszélve arról, hogy nem tudtuk, milyen alakú a minket körülvevő mágneses erőtér. Mellesleg, a yela megfigyelései sokkal pontosabbak lehettek, mint a mieink – ha meg tudtuk volna érteni őket.
Mint már említettem, nem érdemes részletezni a hamisnak bizonyult kiindulópontokat, a hibákat, amiket leküzdve végül sikerült vetnünk egy pillantást az égboltra. A kép szinte teljesen ismeretlennek bizonyult. A Tejút nem mutatta fel megszokott sűrűségét, habár egy-két helyen felfedeztünk némi csoportosulást a csillagok között. Ezután sikerült úgy megszűrnöm az égitestek fényét, hogy az erősebbek elhalványultak, de a gyengébbek sem tűntek el. Ilyen módon az égboltot egyenletesen borították be a csillagok. Az egész Tejút ragyogott, s különösen egy folt a közepén. De az ég különböző részein is voltak hasonló, bár kevéssé feltűnő területek.
– Szerintem ez a kép rádiófrekvencián készült – mondtam.
Rigel tanulmányozta egy darabig, aztán megrázta a fejét.
– Nem hinném. Ezek a fényes foltok, melyek nem a Galaxis síkjában fekszenek, nem lennének láthatóak egy rádióképen.
– Akkor mit gondolsz róluk?
– Inkább a röntgentartományra tippelnék. De még sohasem láttam ennyi forrást. A yelának nagyon érzékeny műszerei lehetnek.
– És nagyon pontosak – tettem hozzá. – Figyelemre méltó a felbontásuk.
Ebben az időben Rigel kötést hordott a fején. Ettől úgy nézett ki, mint egy Gilbert vagy egy Sulii van regény hőse. Először meg akartam említeni neki e hasonlóságot, aztán rájöttem, hogy nemigen tudná, miről beszélek.
Miután sikerült megfejtenünk a röntgentartományban felvett jelek kódolását, már csak idő kérdése volt, hogy a többi hullámhossz is elérhetővé váljon. Ahogy Rigel megmondta, a rádióhullámok által kirajzolt képről hiányoztak a Tejúton kívüli fényes foltok.
Legnehezebben ahhoz a képhez jutottunk hozzá, amit a legjobban szerettünk volna látni: az emberi szem hullámhossz tartományába esőt. Mikor végre megvolt, nagyon torznak bizonyult. A yela láthatóan nem úgy fogta fel az égboltot, mint az emberek. Ezt annyira különösnek találtam, hogy rengeteget töprengtem rajta. Végül csak úgy tudtam elképzelni a dolgot, hogy a yela magasabb dimenziójú rendszerekben gondolkodik, aminek a mi-három dimenziónk csak egy részét alkotja.
Hogy áthidaljuk ezt a nehézséget, megpróbáltuk azonosítani a csillagképeket. Feltételezve, hogy számításaink helyesek, összevethettük a mi rendszerünkben elfoglalt pozíciónkat azzal, amit a yela megállapított. Rengeteg kínlódás után találtunk végre egy elegáns matematikai összefüggést a két rendszer között, habár idegesítő módon nem minden esetben működött. Legalábbis először úgy tűnt. Amikor ennek a matematikai rendszernek a segítségével a yela jelentéseit átalakítottuk, egy vizuális képet kaptunk eredményül, ami a képernyőre vetítve kissé eltért attól, amire számítottunk. Aztán felkiáltottam:
– De az eltérést a mozgásunk is okozhatja! A csillagok a mi konvergenciapontunk felé tartanak, mint ahogy az egyszer már megtörtént.
A konvergenciapont természetesen az a pont volt, ahol a mozgásirányunkat jelképező egyenes az égboltot metszette. Ismét a relativitás hatásával találkoztunk. Ez alkalommal hamarabb rájöttünk, mivel nagyobb volt a gyorsulásunk.
Kipróbáltam egy speciális esetet. Készíttettem egy listát azokról a csillagokról, amelyek pontosan ugyanazon a helyen voltak, mint ahogy azt mi a képernyőn láttuk. Egyetlen gombnyomással átkapcsolhattam a normális képről erre a másikra. A kérdés az volt, hogy mi okozza az eltérést. Miért oszlanak a csillagok két csoportra, melyek közül az egyik a megfelelő helyen van, a másik nem? Azok a csillagok, melyeknek helyzete nem változott a két képen, nagyrészt fényesek, s ebből következően közeliek voltak. Egy darabig azt hittem, hogy ezeknek talán bolygórendszerük van, ami felbecsülhetetlen értékűvé tette volna a listát. Aztán Rigel lehűtötte lelkesedésemet, rámutatva arra, hogy három azonos azokkal, amik olyan rejtélyes körülmények között tűntek el a Göncölszekérből. Ebből nyilvánvalóan következett, hogy a kép a hiányzó csillagokat mutatja. Megdöbbentő volt, hogy ilyen sok van belőlük. Hogyan tűnhetett el ennyi csillag? Egyre erősebbé vált az a meggyőződésem, hogy a magyarázat nagyon sok mindent elárulna a yelákról.
– Lehetséges, hogy ők tették? – kérdezte Alcyone.
– Nem hiszem. Valami sokkal hatalmasabbnak kellett lennie. Más egy bolygót felrobbantani, és megint más egy csillagot...
Alcyone izgatott kézmozdulata szakított félbe. 
– Ezzel visszatértünk ahhoz, amit egyszer már kifejtettél. Lehet, hogy a yelát valamiféle támadás érte – kiáltott fel.
– Már rengeteget töprengtem azon, hogy ez mit jelentene – mondtam.
– És mire jutottál? – lépett oda hozzánk Betelgeuse.
– Alcyone vetette fel, hogy a yelákat talán megtámadták.
– És?
– Próbáltam rájönni, mi köze lehet ennek a csillagok eltűnéséhez.
– Az pedig nehezen magyarázható dolog.
– Átkozottul nehezen, de valamiféle lézerrel elképzelhető.
– Lézerrel?
– Igen. Nekem úgy tűnik, hogy valamilyen fókuszált sugárzás gyújtotta ki a torpedóink nyomvonalát. Aztán ez a sugár felrobbantotta a yelát. Lehet, hogy valami hasonló történt a hiányzó csillagokkal is.
– Mennyi energiára lenne ehhez szükség? – kérdezte Alcyone.
– Egy csillag felrobbantásához? Körülbelül tíz a negyvennyolcadikon erg.
– Az a csillagba áramló energia mennyisége – morogta Betelgeuse. – De mennyi energia szükséges a te lézersugarad előállításához, barátom?
– Nos, ez a forrás méretétől függ, ugyebár.
– Az hogy lehet? – ráncolta össze szemöldökét hitetlenkedve Betelgeuse.
– Nézzük csak. A sugár elküldéséhez szükséges energia szükségképpen nem lehet nagyobb a csillag saját energiájánál.
– Ezt értem.
– Tegyük fel, hogy a sugár forrása valahol a Galaxis másik végében van, mondjuk tíz a huszonkettediken centiméterre. Ha ezt a távolságot elosztjuk a csillag sugarával, ami legyen tíz a tizenegyediken centiméter, akkor a kapott érték nem lehet kisebb, mint a sugár forrásának a fény hullámhosszával képzett hányadosa. Egyébként a rendszer nem lenne gazdaságos.
– Hiszek neked, barátom. Így mekkora a forrás?
– Az előbbi számok alapján körülbelül tíz kilométer.
– Azt akarod elhitetni velem, hogy valahol a Galaxisban van egy tíz kilométer nagyságú világítótorony?
– Az érték kísértetiesen emlékeztet egy neutroncsillag átmérőjére.
– De a fénysugárnak mind a tíz kilométeren keresztül koherensnek kell lennie – folytatta Betelgeuse.
– Ha egy pulzár jellemzőire gondolok, akkor az ötlet nem tűnik lehetetlennek – makacskodtam.
– Mennyi energia lehet egy neutroncsillagban? – kérdezte Alcyone.
– Rengeteg – ha lejátszódott a tömeg energiává alakulásának folyamata. A szükségesnél több milliószor nagyobb mennyiségű.
– Úgy érted, egy közönséges csillag felrobbantásához szükségesnél?
– Igen, pontosan.
– De ehhez az kell, hogy egy ilyen tárgynak legyen intelligenciája, célja, hogy élő legyen, nem?
– Nem értem, miért ne alakulhatna ki az élet nukleáris alapon ugyanúgy, mint kémiain – válaszoltam. – Mondjuk, alapulhat a részecskék közötti mágnesességen is.
Betelgeuse elkomolyodott. 
– Ezen nagyon sokat kell majd gondolkodnunk – mondta szelíden.
– Van valami más magyarázatod?
– Nincs, de az nem jelenti azt, hogy a te verziód helyes, barátom.
Alcyone még mindig nagyon zavart volt. 
– Hogyan kerülhetett egy ilyen lény, ha létezik egyáltalán, összeütközésbe a yelákkal? – kérdezte.
Ezen még én sem gondolkodtam. 
– Nos, talán két, a maga módján nagyon magas szintű intelligencia összecsapásáról van szó. A yelák képviselik a kémiai, a másik a nukleáris alapú létformát. Kibékíthetetlen ellentétek egymásnak feszülése.
Ezen egy darabig mind a hárman elgondolkodtunk. Újabb ötlet villant át az agyamon.
– Lehet, hogy a szó, hagyományos értelmében véve nem is beszélhetünk háborúról.
– Ezt meg hogy érted? – mordult fel Betelgeuse.
– Úgy, hogy talán nincs is meg benne az az érzelmi töltés, ami két embercsoport harcában dominál. Lehetséges, hogy többé-kevésbé természetes küzdelem ez, két alapvetően eltérő létforma között.
Ezen a ponton befejeztük a vitát. Egyikünk sem volt biztos a véleményében, viszont mindannyiunkat nagyon gondterheltté tettek a lehetséges megoldások. Ahogy Betelgeuse olyan élesen megjegyezte, egy kielégítő alternatíva hiánya önmagában még nem jelenti egy adott elmélet helyességét. Mégsem tudtunk semmi mást kitalálni, ami ennyire beleillett volna a képbe.
Rigelt sokkal jobban aggasztották a rideg tények, mint az életformákról szóló általános elméletek. Feszülten figyelte a kívülről érkező információkat. Különösen a hajó útiránya töltötte el aggodalommal. Ezt a körülöttünk lévő csillagok relativisztikus konvergenciapontjai alapján határozta meg, s a tények azt mutatták, hogy gyorsulásunk iránya lényegében változatlan. Nem körpályán voltunk, hanem egyenesen. Hogy hová tartottunk? A meglepetést az okozta, hogy pályánk többé-kevésbé merőleges volt a Tejút síkjára. Más szavakkal, a legjobb úton haladtunk, hogy elhagyjuk a Galaxist.
Ez nekem nagyon különösnek tűnt. Nem támasztotta alá az elméletemet, lévén, hogy ha a yela a Galaxison belül harcolt ellenfelével, akkor semmi magyarázat nem volt arra, hogy elhagyjuk azt. Hacsak nem egy fantasztikus méretű, intergalaktikus vándorlás tanúi voltunk. A következő sok száz óra nagy részében ezen a kérdésen rágódtam. Ha a yela képtelen volt legyőzni ellenségét, és úgy döntött, hogy inkább elhagyja a Galaxist, akkor soha sem térhetünk vissza a Földre. Mit kezdünk életünk hátralévő részében? Kezdtem megérteni, mit értett Alcyone azalatt, hogy maga a túlélés is vallássá alakulhat. Csak akkor reménykedhetünk elménk épségének megőrzésében, ha az élet folytonosságának vallásos jelentőséget tulajdonítunk.

13. A kvazár

Betelgeuse, mint minden mérnök, óriási örömét lelte az elméleti számításokban. Feszülten koncentrálva számolt valamit, majd hirtelen felénk fordult. 
– Alig tudom elhinni. Ha a gyorsulás nem csökken, körülbelül ugyanannyi idő alatt elhagyjuk a Galaxist, mint amennyi idő alatt elértük a Göncölszekeret. Ha csak a kétszeresére is nő a gyorsulás, már hatalmas eltérés jelentkezik a megtett távolságban – úgy értem, az ugyanazon idő alatt megtett távolságban.
Rápillantottam a papírokra, melyen ellenőrizte, hogy a helyes következtetésre jutott. Az eredmény nagymértékben függött a gyorsulástól és a közben eltelt időtől.
– Igen – mondtam –, és csak meg kell dupláznod az utazási időt ahhoz, hogy máris az univerzum másik végén kössünk ki – sok száz fényévnyi messzeségben.
– Ugyanazzal a gyorsulással számolva?
– Igen, ugyanazzal – bólintottam.
Betelgeuse felkapta jegyzettömbjét, és ismét számolni kezdett. Egy vagy két perc múlva elkerekedett szemmel nézett fel rám.
– Igen, Dick. Tökéletesen igazad van. Ez megdöbbentő. Több száz fényévnyire leszünk. Bámulatos. – Ajkán tétova mosoly játszott. Annyira elmélyedt a számításokban, hogy el sem jutottak agyáig az eredmények komor következményei.
Alcyone lépett oda hozzánk. 
– Hogy lehet az – kérdezte -, hogy eddig nem volt olyan fontos ez az egész relativitás?
– Úgy, hogy a mi hajtóműveinkkel nem lehet ilyen gyorsulást elérni – hangzott a kissé pontatlan válasz.
– Azaz sokkal tovább, sok-sok emberöltőig tartott volna, míg jelentőssé válik – tettem hozzá.
– Mellesleg – szólt közbe Rigel a vezérlőpult mellől állandóan változtatgattuk az irányunkat. A hatás megszűnik, mikor megfordulunk.
Ez a párbeszéd csak nagyon kis mértékben készített fel bennünket arra, ami ezután következett. Ahogy az korábban is történt, a csillagok egyre inkább közeledtek mozgásunk konvergencia pontjához. Erre számítottunk is. Amit nem láttunk előre, az az egész Galaxis megdöbbentő viselkedése volt. Még akkor sem hittük el, mi történik, mikor a számítások tökéletes pontossággal bizonyították az elméletet.
Hogy érzékeltessem a dolgot, vegyük azt az esetet, mikor az utazó viszonylag lassan, mondjuk ezer kilométer per szekundum sebességgel halad. Ekkor, ha pályája merőleges a Tejút síkjára, a megszokott spirális galaxis tűnne fel előtte. A kép betöltené az ég nagy részét, és fantasztikus látványt nyújtana, mivel legalább százszor fényesebb lenne, mint legközelebbi szomszédja, az Androméda-köd – az M31, ha a régi katalógusok nyelvét használjuk.
A folyamatos gyorsulás miatt közel fénysebességgel haladtunk, mikor elhagytuk a Galaxist. Ez olyan relativisztikus hatásokban nyilvánult meg, amik teljesen elütöttek az előbb említett utazó tapasztalataitól. A józanész azt diktálta volna, hogy a dolgokat abban az irányban lássuk, amerről jöttünk – ezt látta volna az a bizonyos utazó is: a Galaxis a hajó mögött helyezkedett volna el. A mi esetünkben viszont a Galaxis előttünk volt, és nem spirált láttunk, hanem egy fényes gyűrűt, aminek pont a középpontja felé tartottunk. A gyűrű mindössze pár szögperc átmérőjű volt. Az ég ettől eltekintve teljesen üresnek látszott, és halvány, vöröses izzás töltötte be. Magunk mögött semmit nem érzékeltünk.
– Egyáltalán nem értem! – kiáltott fel Alcyone. – Ha elhagytuk a Galaxist, akkor hogy lehet előttünk? – mutatott a képernyőn ragyogó gyűrűre.
– Hát, nehéz ezt megmagyarázni – vakarta a fejét Betelgeuse.
Rigellel hosszasan győzködték Alcyone-t, hogy amit látunk, az pontosan megfelel az elvárásoknak. Nem vettem részt ezekben a beszélgetésekben, mert tudtam, hogy csak az elméleti matematika segítségével lehet megmagyarázni a dolgok állását. Szavakkal felesleges volt próbálkozni. Azzal szórakoztam, hogy még inkább összezavartam a képet, sokkal szokatlanabb helyzeteket megjósolva.
– Tudod, a Galaxis annál inkább előttünk lesz majd, minél inkább távolodunk tőle – feltéve, hogy a gyorsulás állandó marad – mondtam.
– Nevetséges. Hogyan távolodhatna el tőlünk? – kérdezte Alcyone.
– Az a fényes kör egyre kisebb lesz. A gyűrű pereme egyre közelebb kerül majd a középpontjához. És sokkal fényesebbnek fog tűnni, noha a sugárzása ugyanazon a szinten marad.
– Azt még értem, hogy összemegy – morogta Betelgeuse –, de azt hittem, hogy fokozatosan elhalványul, ahogy előrehaladunk a mélyűrben.
– Majd meglátod, hogy nem így lesz. Sokkal fényesebb lesz – erősködtem.
– A kék-eltolódás miatt?
– És hol van a többi galaxis? – kérdezte Rigel.
– Az előttünk lévők a gyűrűben.
– Gondolom, azért nem látjuk őket, mert túl nagy a kontraszt.
– Pontosan. A mi Galaxisunk mögöttiek pedig a gyűrűn kívül helyezkednek el, és nagyon halványak.
– Mit akarsz ezzel mondani? – kérdezte Alcyone.
– Nos, ha megpróbálnánk a képernyőn megnézni ezeket a galaxisokat, akkor a mi Galaxisunk elképesztően fényessé válna – kiégetné az érzékelőket.
– Megpróbálkozhatnánk néhány nem lineáris szűrővel – javasolta Rigel.
– Jó ötlet – értettem egyet. – Bár igaz, hogy végül úgyis látni fogjuk a többi galaxist is. Az idő múlásával egyre fényesednek. Egyszer majd épp olyan ragyogóak lesznek, mint a miénk.
– A gyűrűn belüliek?
– Igen, azok. Akkorra a gyűrű átmérője már csak egy szögmásodperc töredéke lesz – tettem hozzá.
– Ami azt jelenti, hogy másképp kell majd megjelenítenünk a képet. Egyébként túlságosan koncentrált lesz – mondta Rigel gondterhelten.
– Már gondolkoztam ezen. Először úgy gondoltam, hogy ráteszünk egy egyszerű optikai nagyítót. De ez a kép tökéletlenségeit is felnagyítaná.
– Akkor elektronikus nagyítást kell alkalmaznunk, mielőtt még a jel a képernyőre kerülne.
– Megint igazad van, Rigel. A kérdés az, meg tudjuk-e csinálni, a pontos elektronikát, hogy a kép ne torzuljon.
Rigel egy jó darabig töprengett az utolsó mondaton.
– Hát, nem lesz valami könnyű – morogta.
– Semmi sem könnyű – mondta Alcyone – ebben a fantasztikus, új világban. A hajón belül minden normális; odakint mégis abszurd és szokatlan.
Betelgeuse bólintott. 
– Nagyon, nagyon érdekes. Kíváncsi vagyok, mi lesz ennek az egésznek a vége – suttogta, miközben a sarkán billegett.
Óriási megkönnyebbülés volt számomra, hogy a megoldás kulcsa azokban a matematikai transzformációkban rejlett, amiket korábban arra használtam, hogy a yela képeit a saját rendszerünknek megfelelően átalakítsam. Úgy is mondhatnám, hogy azokat a korai átalakításokat az alacsony sebességnek megfelelően végeztük el. A transzformációk eltávolítása után az eredmény már sokkal inkább megfelelt elvárásainknak. Azaz a yela képei a relativisztikus mozgás következtében tökéletesen fedték a valóságot. Némi módosítás után Rigel és én képesek voltunk úgy megjeleníteni a Galaxist, a mi Galaxisunkat, mint egy hatalmas gyűrűt. Ez mondhatni egy egyenlítővé változott, mivel az egyik félgömb objektumai teljesen sötétté váltak – ezek a Galaxis mögött helyezkedtek el -, míg a másik félgömb elemei sokkal fényesebbek lettek. A félgömbökre csak mint S-re és F-re hivatkoztunk. A minket érdeklő dolgok egyértelműen az F félgömbben foglalták el helyüket.
Ahogy tovább gyorsultunk, az F elemei csodálatos erősségű fényt sugároztak. Ezek voltak azok a galaxisok, amik felé tartottunk. Figyelemre méltó tisztasággal lehetett kivenni gyönyörű mintázatukat. Lenyűgöző felvételeket készítettünk a világnak e páratlan képéről, amelyen bejelöltük a beállt változásokat is.
Miközben Rigel és én a berendezésen dolgoztunk, amire annyira büszkék voltunk, Betelgeuse megkérdezte: 
– Hogy van az elméleted most, barátom?
– Melyik?
– A yelákkal kapcsolatos.
– Arra gondolsz, miszerint megtámadták?
– Igen, ami szerint épp felderítőúton vagyunk. Hogy lehet az? Egyértelmű, hogy távolodunk a Galaxistól.
– Nagyon sokat gondolkodtam ezen a kérdésen – mondtam. – Vagy rossz volt az elméletem, vagy nem volt elég nagy.
– Elég nagy! – kiáltott fel Alcyone, csatlakozva a társalgáshoz.
– Igen, elég nagy. Az a mi bajunk, hogy mindig csak korlátozott skálákon gondolkodunk, olyan skálákon, amik ráillenek az elméleteinkre és technológiánkra. Sokkal lenyűgözőbb dolgok is létezhetnek az Univerzumban.
Betelgeuse a sarkán hintázott. 
– Jobban néznél ki, ha lenne egy hatalmas szivarod is – tettem hozzá.
– Ó, igen, az nagyon jó lenne. De már mind elfogyott.
– Egyáltalán nem lenne jó – vágott közbe Alcyone. – Nem állt jól neked a szivarozás.
– Látom a szemeden, barátom, hogy néhány új ötlet kering a fejedben – vigyorgott Betelgeuse, figyelmen kívül hagyva Alcyone megjegyzését.
– Nem új ötlet. Ugyanaz az ötlet.
– Az hogy lehet?
– Nos, a lézersugárnak sokkal nagyobb energiára lenne szüksége. Ha a Galaxison kívülről jönne, úgy értem.
– A Galaxison kívülről! Micsoda gondolat! Betelgeuse először dobolni kezdett a padlón a lábával, majd föl s alá járkált a vezérlőteremben. – Na most van szükségem egy szivarra, ha meg akarok nyugodni – kiáltott fel végül. – Milyen lény tudna az egyik galaxisból beleavatkozni a másik életébe?
– Legalább egymilliószor nagyobb energiaforrásra lenne szüksége, mint amiről a múltkor beszéltünk – feleltem. – Még akkor is, ha a legközelebbi galaxisról beszélünk. Ha pedig egy igazán távoli galaxisból érkezik a lézersugár – nos, akkor az energiaszükséglet még ennek is a sokszorosa.
– Nem értem, hogy lenne ez lehetséges.
– Miért nem?
– A múltkor egy neutroncsillagra volt szükség, hogy előállítsa az energiát.
– Igen, most pedig egy kvazár kell hozzá.
– Egy kvazár! Hogyan lehet vezérelni egy kvazár fázisait?
– Nem hiszem, hogy magát a kvazárt vezérelnék. Viszont a kvazár lehet az energiaforrása egy fázisvezérelt egységnek.
– Aha! Szóval szerinted most vagy egy távoli kvazárt keresünk, vagy a lényt, aki felhasználja a kvazárt?
– Igen, valami hasonló – bólintottam.
Betelgeuse ismét elkezdett fel s alá járkálni. Aztán a rá jellemző drámai mozdulattal felemelte a kezét. 
– Szóval valami hasonló, ugye? Noha soha nem látjuk már népünket...
– Miért nem? – vágott közbe Alcyone.
– Megint csak az időtágulás miatt – magyaráztam. – Még ha sikerülne is visszatérni a Földre vagy a flottához, az ott lévők számára évmilliók telnének el közben. Az emberi faj addigra már valószínűleg valami mássá vált volna. Esetleg ki is halt! – vontam le a végső következtetést, minden lelkesedés nélkül.
– Mindig ez a relativitás. Nem szeretem – szögezte le Alcyone határozottan.
– Noha soha nem látjuk már népünket – folytatta Betelgeuse, ismét a magasba emelve kezét –, legalább megnézhetünk egy kvazárt.
– Annál sokkal érdekesebbet fogunk látni. Rigel épp most dolgozik rajta. Minden dolgok kezdetéről beszélek.
Rigel pont ekkor lépett be a vezérlőterembe, egy halom felszerelést cipelve. Segítettem neki, miközben Alcyone és Betelgeuse odajöttek hozzánk, és feszülten figyelték, ahogy a különböző elektronikai egységeket a helyükre illesztjük.
– Mit értesz az alatt, hogy minden dolgok kezdete? – kérdezte Alcyone.
– Nos, a relativisztikus mozgásnak megvan az az előnye, hogy hatalmas mértékben felerősíti az előttünk lévő galaxisok fényét, így sokkal távolabbi galaxisokat is láthatunk, mint a normális esetekben.
– Lévén, hogy normális esetben túl halványak – magyarázta Rigel.
– Értem – bólintott Alcyone. – Legalább egy előnye van ennek a különös relativitásnak. Milyen messzire látunk most?
– Képesek leszünk a kezdetig ellátni. Minden galaxis kezdetéig – válaszoltam.
– Látni fogjuk, hogyan alakult ki a világmindenség?
– Remélem.
– Van azért egy gyakorlati probléma – figyelmeztetett Rigel.
– Igen, hogy miképp különböztessük meg a távolabbi dolgokat a közelebbiektől, mivel a közelebbi galaxisok most már túlságosan is fényesek.
– Igen – tettem hozzá. – Hétköznapi esetekben az érzékenységgel van gond. Most a szétválasztás lesz nehéz. De Rigel a legjobb úton halad, hogy megoldja ezt a problémát.
A galaxisok eredetének és az univerzum őstörténetének megfigyelése az egész út egyik legizgalmasabb és legfigyelemreméltóbb epizódjának bizonyult. A földi csillagászok sohasem lesznek képesek azzal a fantasztikus részletességgel tanulmányozni a dolgok kezdetét, mint ami nekünk megadatott. Hatalmas gáztömegeket láttunk összeolvadni, hogy ragyogó csillagok füzérét hozzák létre, amelyek gyönyörű, legtöbbször spirális mintákba rendeződtek, a formák végtelen számú variációit alkotva. Aztán hatalmas robbanások következtek, melyekből csillagok milliárdjai keletkeztek. Mikor sikerült egy szűrővel eltüntetnünk a közeli, stabil galaxisokat, a “kezdet” még le-nyűgözőbb képe tárult szemünk elé. Noha valószínűleg már soha, senkinek nem mutathattuk meg őket, hatalmas mennyiségű fényképet és mindenféle mérést készítettünk a folyamatról, és mindent dokumentáltunk, amit kielégítő részletességgel láttunk. Az írás a szenvedélyemmé vált, mert izgalmasan és érdekesen teltek vele az utazás hosszú órái.
Ekkorra már nyilvánvalóvá volt, hogy ez az út nagyon hosszú lesz. A relativitáselmélet furcsa jellemzőinek megfelelően meglehetős pontossággal fel tudtuk becsülni az utazás szubjektív idejét, figyelmen kívül hagyva magát a távolságot. Matematikailag ez amiatt volt, hogy a hajó ideje, az órák és a testi szükségletek által mért idő csak logaritmikusán függött az úti céltól való távolságtól. Egymillió fényévet körülbelül tíz, míg százmillió fényévet körülbelül tizenöt év alatt tettünk volna meg, ami az arányokat tekintve nem nagy különbség. Még egy tízmilliárd fényév hosszúságú út is – egy utazás magán az Univerzumon keresztül – mindössze tizenhét évig tartott volna. Mivel a legközelebbi kvazár mintegy százmillió, a legtávolabbi pedig maximum tízmilliárd fényévnyire lehetett, tudtuk, az utazás szubjektív ideje valahol tizenöt és tizenhét év között lesz – természetesen feltételezve, hogy egy kvazár az úti célunk. De még ha más is, az általunk érzékelt idő hossza nem különbözhetett túlságosan ezektől az értékektől.
Alcyone készített egy szert, amit népe pontosan az ilyen helyzetekben használt. Hatására lelassultak az életműködések, egy bizonyos fajta hibernációs állapotba került az emberi test, ami a minimálisra csökkentette a fizikai öregedést. A lassulás mintegy tízszeres volt. Ez azt jelentette, hogy míg a hajó órája tíz év elteltét jelezte, addig mi csupán egy évet öregedtünk. Miután meggyőződtünk arról, hogy mindent elvégeztünk, amit el kellett végeznünk, és amit el akartunk végezni, elkezdtük szedni a szert, hogy az utazás ne vegyen el túl sokat életünkből. Betelgeuse addig várt a használatával, míg biztos nem lett abban, hogy már semmilyen fejlesztést nem tud elvégezni a hajó működésében. Rigel hasonlóan viselkedett a számítógép vonatkozásában, én pedig befejeztem a munkát, amire már utaltam, azaz lejegyeztem eddigi kalandjainkat Volt még egy másik fontos ok is, ami miatt a hibernációs állapotot választottuk. A tömegvonzás a hajón (amint már említettem) körülbelül másfél g körül ingadozott. Minden számításunk ezen az értéken alapult. Amellett, hogy elég kényelmetlenül éreztük magunkat, orvosi szempontból sem volt egészséges huzamosabb ideig kitenni magunka az ötven százalékos “súlyfelesleg” hatásainak. Mivel a hibernációs állapotban a betegségek hatásai is lecsökkentek annyi időt kellett eltöltenünk benne, amennyit csak tudtunk.
Leginkább egy mély alváshoz hasonlított. Mégis időről időre ennünk kellett, és a normális testi szükségletek is megmaradtak. Csak éppen minden tízszer lassabban játszódott le, nagyon-nagyon álmos hangulatban.
És volt egy bonyolultabb ok is. Számításaink szerint a út körülbelül tizenöt évig tarthatott állandó gyorsulás mellett. De tegyük fel, hogy a yela lelassít, mert normális sebességgel akarja elérni az úti célt. Akkor az út felétől gyorsítás helyett lassítania kell. Szintén másfél g értékű lassulással számolva, a körülményeink semmit sem változnak. Viszont a lassítás is tizenöt évet vesz igénybe ugyanannyit, mint a gyorsítás. Ebben az esetben harminc év lesz az utazás hossza. Ennyi időt nem lett volna érdemes normális állapotban eltölteni. Így a hibernáció életbvágóan fontossá, mondhatni a fordítottjává vált a visszatérés szempontjából is, hiszen a visszaút újabb harminc év vehetett igénybe. De mindnyájan tudtuk, hogy a yela nagyon hosszú időt, az élettartamunknál sokkal hosszabbat is eltölthet az úti célnál.
Mivel a lassítás megduplázta volna az utazás időtartamát, mindannyian nagyon idegesen vártuk, hogy bekövetkezik-e. Tudtuk, hogy a váltás – ha lesz – tizenöt év múlva fog bekövetkezni. Alcyone szerét használva ez másfél évet jelentett. A többiek láthatóan elfogadták ezt az értéket, nekem azonban borzasztóan hosszúnak tűnt. Mindazonáltal a hibernáció ködös állapotában nem érzékeltük az idő múlását, s így nem is igen morgolódhattam miatta. Halványan sejtettem, hogy a tizenötödik év közeledik, s hogy hamarosan nagyon fontos dolgok történhetnek.
Egy nap a szer szokásos adagja nem volt a helyére készítve. Még egy pár napig homályos maradt a világ, de a szer nélkül a testfunkciók végül visszanyerték normális sebességüket. Az agyamról eltűnt a rátelepedett köd, s képes voltam céltudatosan mozogni. A gravitáció nem változott. Nyolcvankilós testem még mindig százhúsz kilónak tűnt.
Rájöttem, hogy Betelgeuse hamarabb “felébredt”, mint én. Ő volt az, aki elvette a szert a szokásos helyéről.
– A T plusz száznegyvenezredik órában vagyunk – mondta –, és még mindig gyorsulunk.
– Akkor már több mint százmillió fényévet tettünk meg – válaszoltam.
– Hamarosan el kell kezdődnie a fékezésnek – ha egyáltalán lefékezünk valaha is – morogta Betelgeuse.
– Muszáj. Le kell fékeznünk. Egyébként mi értelme lenne az egész útnak?
– Nem tudom. Ezért ébresztettelek fel.
Tudtam, hogy Betelgeuse azért keltett fel, mert úgy érezte, ismét szükség van a kinti világ teljes körű elemzésére. Mostanra a relativitás hatásai tovább fokozódtak.
Vetettem egy pillantást a monitorra, s azonnal tudtam mi aggasztja Betelgeuse-t. Egy szokatlanul fényes pont ragyogott a képernyő közepén.
– Ez lehet az – suttogtam.
– Kétségtelen, hogy úgy néz ki, mint egy kvazár. A szerkezetét nem sikerült megállapítanom.
– Az a fény erőssége miatt lehet. Nagyon világos az átkozott. Mindent elhomályosít maga mellett.
– Ki tudjuk szűrni?
– Épp azt akarom megpróbálni.
A kvazár fényének csökkentése elég komoly probléma volt, de amint rájöttem a megoldásra, nem tartott sokáig. Miután elvégeztük a szükséges módosításokat, visszatértünk a képernyő elé.
– Ördög és pokol! Ott van valami, barátom. – Tényleg volt. Apró pontok szabályos mintája övezte a kvazárt.
– És nem természetes képződmény – mondtam némi diadallal.
– Azt hiszem, fel kellene ébreszteni a többieket is.
– Jó ötlet. Érzem a csontjaimban, hogy rövidesen történni fog valami – valami komoly.
– Szerinted milyen messze vagyunk tőle?
– Nem tudom. De meg tudjuk határozni.
– Hogyan?
– A fényerő növekedése alapján.
– Nem tart az túl sokáig?
– Nos, számításaim szerint több mint ötezer millió fényévnyire vagyunk a Galaxistól. Megdöbbentő, nem?
– Én is hasonló eredményre jutottam az idő és a gyorsulás alapján.
– Nagyszerű. Tegyük fel, hogy a kvazár még százmillió fényévnyire van. Száznegyvenezer osztva ötvennel... az kétezer-nyolcszáz óra. Pár hónap.
– Szóval ezer óra múlva már sokkal fényesebb lesz – bólintott Betelgeuse mélyen gondolataiba merülve.
– Igen, de mivel nagyon kis értékű fényváltozásokat is képesek vagyunk érzékelni, nem tart majd olyan sokáig, míg választ kapunk.
Nem is tartott. Mire Alcyone és Rigel teljesen felébredtek, már tudtam az eredményt. A fényerő növekedése alapján hetven-hetvenöt millió fényév lehetett a kvazár távolsága, ami azt jelentette, hogy két hónapon belül elérjük. Már nem volt szükség a hibernációra. Mindannyiunknak rengeteg tennivalója akadt.
– Hogy tudunk megtenni majdnem százmillió fényévet két hónap alatt? – kérdezte Alcyone, amint teljesen magához tért.
Legjobb tudásom szerint elmagyaráztam neki a Fitzgerald-effektust. Utazásunk egy normális galaxis egy normális megfigyelője szemében több milliárd fényév hosszú volt, de számunkra sokkal rövidebb, mivel fantasztikus sebességünk következtében a táv összezsugorodott.
– Ha ez a kvazár az úti célunk, miért nem lassítunk, most, hogy ilyen közel vagyunk hozzá?
– Erre nem tudtam rájönni – válaszoltam.
– Lehet, hogy máshová megyünk?
– Lehet, de nem valószínű, hiszen ott vannak azok a szabályos alakzatok a csillag körül.
Rigel lépett oda hozzánk, arckifejezése teljes tanácstalanságáról árulkodott.
– Nagyon különös – kezdte.
– Micsoda?
– Nincs itt a yela.
– Biztos mögöttünk van, mint a múltkor.
– Nem, ott sincs. Nem veszem be kétszer ugyanazt a trükköt.
Rigel természetesen nem tévedett. A legnagyobb gonddal ellenőriztük állítását. Sehol sem láttuk a yela hajót.
Betelgeuse fel s alá rohangált a vezérlőteremben.
– A francba! – üvöltötte. – A yela lecsúszott a horogról!
Eltekintettem attól, hogy rámutassak, valójában mi csúsztunk le arról a bizonyos horogról. Egyértelműnek tűnt, hogy valami fékezési manőver során elszabadultunk a mágneses mezőből, noha az, hogy a yela miért ilyen későn kezdett el lassítani, rejtély volt a számomra. A lassításhoz már nagyon késő volt – legalábbis ha a kvazár volt az úti cél. Lehet, hogy mégsem az?
Aztán villámcsapásként vágott belém a felismerés.
– De hát nem vagyunk súlytalanok! – kiáltottam. – A yelának még itt kell lennie!
A többiek azonnal megértették, mire gondolok. A yela még most is gyorsít. A gyorsulás olyan nagy volt, hogy nem származhatott a mi ION hajtóművünktől.
– Kapcsold be a reflektorokat! – dörögte Betelgeuse.
Rigel gyorsan kiadta az utasításokat a számítógépnek. Egy perccel később megtaláltuk a yelát, de nagyon halványan látszott. Megdöbbentő módon a ragyogó fémfelszín eltűnt. A gömb most majdnem tökéletesen fekete volt, közel ahhoz, hogy teljesen elnyelje a fényt. Szaknyelven szólva, fényelnyelő képessége valahol a kilencvenkilenc egész kilenc tizedes tartományban lehetett – ami sokkal, sokkal feketébb, mint a szén. Egyetlen villanás sem látszott rajta. Az a nagyon kevés fény, amit visszavert, majdnem egyenletesen oszlott el minden irányban.
A reflektorok csak pár másodperce lehettek bekapcsolva, mikor a hangszórókban soha nem tapasztalt erejű elektronikus zaj szólalt meg. Már többször is hallottuk a yela kitöréseit, de ilyen intenzitásra még nem volt példa.
– Úgy hangzik, mintha idegrohamot kapott volna – morogtam.
Rigel megmozdult, hogy kikapcsolja a fényeket, de a vezérlőpult műszerei ugyanabban a pillanatban kialudtak. Egy másodperccel később minden teljes sötétségbe borult.
– Nem lehet igaz. Ezt már egyszer eljátszottuk – suttogtam, de senki nem hallotta meg.
Legelőször a biztosítékokat néztük meg, abban reménykedve, hogy akármi történt is, nem komoly. Igaz, hogy rengeteg kiolvadt, de miután kicseréltük őket, a hajó rendszerei közül még mindig nagyon kevés működött. A tartalékgenerátor beindítása valamennyit segített. Legalább a létfenntartó rendszer működését biztosította.
Rigel bejárta az egész hajót, s visszatértekor így szólt: 
– Elég sok dolgunk lesz. Sohasem hittem volna, hogy ilyen rövid idő alatt ekkora kárt lehet tenni valamiben.
Nem tehettünk mást, napokon keresztül csak a megolvadt és tönkrement alkatrészeket cserélgettük. Mindnyájan igyekeztünk kivenni részünket a munkából, de ez valójában a Rigel területe volt. Az én szemszögemből nézve a dolgot az volt a legkellemetlenebb az egészben, hogy akármilyen mélyen elemeztük is a yela érzékelőinek a jeleit, az áramkörök működésképtelenek maradtak. A hajó az utazás legkritikusabb szakaszában vakult meg.
Így hát a lehető legnagyobb gonddal és a legkisebb kapkodással módszeresen átvizsgáltunk és kijavítottunk minden részegységet. Reméltük, hogy lesz elég tartalék áramkör a tönkrementek pótlására. Kellemetlen lett volna, ha néhány pótolhatatlan kártya hiányzik, ugyanis nem voltunk biztosan abban, hogy kézzel újra fel tudjuk építeni őket.
Alcyone-nal az egyik egyszerűbb berendezésen dolgoztunk; mindannyian jobb szerettük Rigelre bízni a bonyolultabb részeket.
– Mit jelent ez az egész? – kérdezte Alcyone.
– Micsoda?
– Hát a yela hajó elsötétítése. Meg ez... – mutatott az egyik szétégett kábelre.
– Ha nem hangzana annyira nevetségesen, azt mondanám, hogy a yela megpróbál elrejtőzni.
– De hát nem vagyunk még túl messze a kvazártól ehhez?
– De igen, több millió fényévnyire.
– Akkor miért rejtőzködik ilyen dühödten?
– A kvazárral kapcsolatban lévő lény szemszögéből valószínűleg hatalmas energiát képviselünk – mondtam, miközben egy gondolat körvonalazódott halványan az agyamban. – A számunkra ártalmatlannak tetsző fény neki úgy tűnhetett, mint egy kemény röntgensugár.
– Képes lenne érzékelni?
– Több millió fényév távolságból? Első hallásra nevetségesnek tűnik, de ha jobban belegondolsz, egyáltalán nem lehetetlen.
– Hogy érted ezt?
– Nos, tegyük fel, a mi kimenő teljesítményünk egy megawatt. Ne feledd, hogy a fény nagyon koncentrált. Ha valaki egyenesen belenéz – nos, úgy érezheti magát, mint egy több millió megawattos hősugárzó előtt. Tízmillió fényév távolságból nézve a fényerő... mennyi is? Körülbelül tíz a mínusz harmincötödiken watt per négyzetméter másodpercenként.
– Ami nagyon kevés.
– Ami akkor lenne tíz a mínusz harmincötödiken, ha nem lennénk mozgásban – folytattam. – De a relativisztikus mozgás miatt ezt az értéket meg kell szorozni a tágulási együttható négyzetével.
– Miért a négyzetével?
– Egyszer a kék-eltolódás, és még egyszer az úgynevezett mennyiségi-hatás – ami időarányunk és a kvazár időaránya közötti különbség – miatt.
– Tehát mennyi a végeredmény?
– A jelenlegi tágulási együtthatót vegyük tíz a tizedikennek. Az ennek a négyzetével való szorzás eredménye tíz a mínusz tizenötödiken watt per négyzetméter másodpercenként. Igen, ez már érzékelhető.
– Mekkora különbséget okoz a mozgásunk!
– Igen, óriásit.
– Szóval szerinted a yela szándékosan rombolta szét a világításunkat?
– Biztos vagyok benne.
– És hogyan?
– Azt hiszem, mágnesesen.
– Azaz?
– Áramot indukált a hajótestben. Szerencse, hogy csak az elektromos rendszer ment tönkre. Ugyanezzel az erővel le is csaphatott volna minket, mint egy legyet.
Végül eljött az a nap is, amikor Rigel megálljt vezényelt tevékenységüknek.
– Azt hiszem, kész vagyunk – mondta.
Mindannyian visszatértünk a vezérlőterembe. Rigel és Betelgeuse ünnepélyesen elkezdte ellenőrizni a fő programot. Ahogy az egységek sorra üzemképesnek bizonyultak, Rigel arcán széles mosoly terült el.
– A gyakorlat nagyon hasznos volt – mondta elégedetten. – Így mindent sokkal alaposabban átvizsgálhattam, mint valaha.
Végre rátértünk arra a részre, amire a leginkább vártam: a kvazárra. Az előttünk lévő acélkék csillag még a jelek nagyon erős szűrése után is meghökkentően fényes és fenyegető volt. A javításokkal töltött idő alatt a köztünk lévő távolság jelentősen csökkent. Hamarosan el kellett érnünk. Utunk végéhez közeledett.
– Mi értelme van ennek az egésznek? – kérdezte Alcyone.
– Én is ezt kérdem. Különös, nagyon különös. De hát a mi életünkben minden olyan különös mostanában – morogta Betelgeuse.
– A dolog lényege világos – jelentettem ki. Az a homályos gondolat kezdett alakot ölteni.  Végre tudtam, mi utunk célja.
– Nem fejtenéd ki ezt egy kicsit bővebben, barátom?
– A legfontosabb kérdés az, hogy miért nem lassítunk.
– Már legalább ezerszer megrágtam magamban! – kiáltotta Betelgeuse dühösen.
– Az előző elméletem az volt, hogy a yela...
– felderítő úton van. Igen, ezt tudjuk, barátom. – Betelgeuse visszatartotta a lélegzetét, és elkezdett a sarkain hintázni.
– De ez nem lehet igaz. Ha felderítő úton lennénk, akkor szerintem le kellett volna lassítanunk. Egyfelől azért, hogy alaposan megfigyelhessük a kvazárral kapcsolatban álló lényt – illetve a kvazárból energiát nyerő lényt –, másfelől azért, mert sokkal kevésbé lennénk észrevehetőek alacsonyabb sebességen.
– Mivel csökkenne a tágulási együttható.
– Pontosan. Ilyen sebességgel egyetlen felderítő sem közelítené meg a célját.
– Akkor hát mit gondolsz az egészről?
– Nem felderítő úton vagyunk. Támadunk! – kiáltottam figyelemreméltó tömörséggel.
– Támadunk! Aha, egy új ötlet! Sohasem szenvedtél hiányt bennük, barátom.
– A yela hajó pillanatnyilag kolosszális energiát képvisel – folytattam. – Hamarosan belép a kvazár rendszerébe – becslésem szerint három-négyszáz órán belül –, és közvetlen támadást intéz az ott állomásozó lény ellen. Ez a yela válasza a lézersugárra.
– Ugyanaz a lézer most mindkettőnket megsemmisíthet – vágott közbe Rigel.
– Igen, és a yela épp azért próbál minél inkább elrejtőzni.
– Bármelyik pillanatban elpusztulhatunk. És pusztán azért, mert bekapcsoltuk a reflektorokat! – kiáltott fel Alcyone.
– Ebben nem vagyok annyira biztos. Szerintem a legnagyobb veszély már elmúlt.
– Hogyhogy? – mordult fel Betelgeuse.
– Vegyük szemügyre a dolgokat ennek a másik lénynek a nézőpontjából...
– Feltéve, hogy létezik.
– Igen, feltéve, hogy létezik. Szóval az ő nézőpontjából ebben a fázisban már nem sok értelme lenne megsemmisíteni minket. Amíg épek vagyunk, mint most, jó esélye van arra, hogy kisebb sérüléssel megússza a támadást. De ha egy sokkal nagyobb gázfelhő közeledne felé, akkor szinte biztos, hogy valamelyik kényes pontja megsérülne. Ugyanaz a különbség, mint az acélgolyó és a sörét esetében.
– Lehet, hogy a yela fogja felrobbantani saját magát – szólalt meg Rigel.
Mindazonáltal nem volt túl sok időnk ezeken a kérdéseken töprengeni. Beléptünk a kvazár sugárzási zónájába. Ezt a mezőt óriási mértékben felerősítette a tágulási együttható. A yelának nem is kellett felrobbantania önmagát. Előbb-utóbb anélkül is elpárologtunk. Mindez váratlan sebességgel történt meg. Először azt hittem, hogy a hajó hőmérséklete fokozatosan fog emelkedni, s majd csak hosszú órák után semmisülünk meg. Ezzel szemben a teljesen hétköznapi körülményeket egyszer csak hirtelen villanással egy mindent betöltő sugárzás váltotta fel. A teljes tudati ébrenlét állapotát egyenesen a semmi váltotta fel.

14. Átváltozás

Először semmi sem volt. Aztán megint ott álltunk a vezérlőteremben. A történtek teljesen homályosak voltak, mintha csak álmodtam voltam az egészet.
Betelgeuse megpöccintett egy kapcsolót a vezérlőpulton.
– Itt Kék Vezér. Halló, Föld, hallotok engem? Vétel.
Úgy tűnt, mintha csak most szálltunk volna fel a Földről.
– Hol vagyunk? – kapkodtam levegő után.
– Húsz órányira a Földtől – válaszolta Rigel.
– Akkor csak valami nagyon furcsát álmodtam – mondtam.
– Álmodtál? Azt hittem, mélyen alszol – jegyezte meg Alcyone.
– Szeretném nektek elmesélni, mielőtt még elfelejtem.
– Később – mordult fel Betelgeuse. – Majd ha sikerült kapcsolatot teremteni a Földdel és a flottával.
Vártam. Betelgeuse megismételte az üzenetet, de most sem kapott választ.
– Valami meghibásodhatott – állította Rigel. Pont úgy, mint álmomban, gondoltam. Talán beleragadtunk ugyanabba a létbe, ami magnószalag módjára körbe-körbe, forgott.
– Végezzük el a rutinellenőrzéseket – sóhajtott fel Betelgeuse lemondóan.
Rigel különböző mágneslemezeket csúsztatott a számítógépbe. Végül megrázta a fejét.
– A rendszer tökéletesen működik, mégsem jön válasz.
– Akkor az irányító központban romlott el valami. – Betelgeuse a rá annyira jellemző módon hintázni kezdett a sarkán.
– Ami elég furcsa – szóltam közbe. – Lehet, hogy jobb lenne, ha elmesélném az álmomat.
Betelgeuse elvigyorodott.
– Tessék. Legalább elütjük valamivel az időt, amíg a Föld kijavítja a hibát.
Abban az állapotban nem volt valami pontos a memóriám, úgyhogy beszámolóm a történtekről sokkal homályosabb és rövidebb volt, mint az előző oldalakon szereplő írásmű. Betelgeuse egész idő alatt vigyorgott és a sarkain hintázott, ami teljesen kizökkentett a mesélésből. Amikor aztán Rigel és Alcyone egyszerre kezdtek el nevetni, komoly problémáim támadtak a folytatást illetően.
– Űrálmok – kuncogott Betelgeuse, mikor valahogy sikerült befejeznem a történetet. – Ennyire összetettet még sohasem hallottam – jegyezte meg.
– Tetszett az a rész a relativisztikus tágulásról – mondta Rigel.
– En egy szót sem értettem belőle – vonta meg a vállát Alcyone.
– Nem értetted? – húztam fel a szemöldököm. – Ez elég érdekes.
– Miért?
– Mert álmomban is ugyanez volt a problémád.
A vezérlőpultra pillantottam, és kissé rosszindulatúan megjegyeztem: 
– Úgy tűnik, nem nagyon akarnak válaszolni a hívásodra.
– Bizonyára sokáig tart, míg kijavítják a hibát.
– Egyetlen oka van annak, hogy nem felelnek – jelentettem ki határozottan –, mégpedig az, hogy több mint egybillió fényévnyire vagyunk a Földtől.
– Ördög és pokol! Te elhitted a saját álmodat!
– Bizonyára nagyon élethű volt – mondta Alcyone lágyan.
– Mindjárt kézbe vesszük a dolgot! – üvöltötte Betelgeuse. – Rigel, lődd ki az antennákat!
Fények villantak fel a vezérlőpulton, majd a villogást egy folyamatos vörös jelzés váltotta fel.
– Még egy meghibásodás. Különös, nem? – Most rajtam volt a sor, hogy vigyorogjak. Noha az emlékeim még mindig nagyon pontatlanok voltak, kezdtem tényleg hinni bennük. – Gondolom, utánanéztek – tettem hozzá.
– Mindjárt – morogta Rigel, és kiment a vezérlőteremből.
Távollétében ellazítottam magam, és megpróbáltam mélyen leásni a memóriámba, tisztázni a homályos pontokat.
Amikor Rigel visszatért, arcára pillantva rögtön tudtam, hogy valami nagyon váratlan dologgal találkozhatott.
– A zsilip nem működik! – kiáltotta.
Betelgeuse ahelyett, hogy idegeskedett volna, hosszú ideig csak némán bámult rám. Végül lassan megcsóválta a fejét.
– Hm. Ez nagyon furcsa. Azon töprengek, lehet-e valami abban, amit meséltél, barátom.
– Szerintem mindannyian elszenvedtünk egy bizonyos fokú pszichikai sérülést – válaszoltam -, aminek következtében emlékezetkiesés lép fel. Az én esetemben kevésbé teljes, mint a tietekben.
– Attól eltekintve, hogy lehetetlen elpárologni, aztán megint életre kelni – vágott közbe Alcyone.
– Így is kell gondolnod – értettem egyet.
– Nos, menjünk, nézzük meg azt a helyet, ahol Alcyone állítólag lyukat vágott a hajótestbe – javasolta Betelgeuse, miközben a rá jellemző gesztussal felemelte a kezét.
Miközben a hajótat felé tartottunk, észrevettem egy furcsaságot. Nem voltunk súlytalanok, de nem is az a hatalmas gravitáció uralkodott a hajón, amit szerintem utunk során tapasztaltunk. A tömegvonzás enyhe volt, ahogy azt az ION hajtómű teljesítményétől várni lehetett. Ez nem illett bele az általam felvázolt képbe. De amikor elértük a hajó hátsó részét, ott csillogott a folt, ami az Alcyone vágta lyukat fedte. Az arckifejezéséből láthattam, hogy végre kezd derengeni valamelyik emléke. És ugyanabban a pillanatban rájöttem egy nyilvánvaló dologra.
– Az egészet rögzítettük! – kiáltottam. – Ott kell lennie a kazettákon!
Azonnal visszamentünk a vezérlőterembe. Odamentem a kazettákhoz, és megpróbáltam ösztönösen kiválasztani a megfelelőeket. Aztán rájöttem, hogy mindegyikre rá van írva, mit tartalmaz. Egy fél órán belül bebizonyosodott történetem hitelessége. Ismét láthattuk a lenyűgöző galaxisokat, a dolgok kezdetének páratlan képsorait.
A többiek csak most kezdtek igazából hinni nekem, s a meggyőződésük egyre erősebb lett, ahogy az ő agyukban is felvillantak az emlékfoszlányok.
– Mit jelenthet mindez? – kérdezte Alcyone könyörgő, majdnem rémült hangon.
– Csak valami nagyon különös dolgot. – Ez volt a legjobb válasz, amit képes voltam kinyögni.
– De most halottak vagyunk?
– Egy cseppet sem érzem magam halottnak – hördült fel Betelgeuse. – Spekulációkkal nem megyünk semmire, barátaim. Adatokra van szükségünk. Meg kell néznünk, mi van a hajó falain túl. Elviselhetetlen ez a bezártság.
– Könnyedén átvághatjuk a burkolatot. Csak el kell távolítanunk a tatból azt a foltot – bólintott Rigel.
– Ne feledd, hogy kemény röntgensugárzás lehet odakinn – a relativisztikus mozgás miatt – figyelmeztettem.
– Megnézzük. Készítünk egy periszkópot – hangzott Rigel válasza.
Így hát ismét visszamentünk a hajótatba. Rigel állta a szavát. Pillanatok alatt összeeszkábált egy durva periszkópot. Most az én elméletem bizonyult tévesnek, mivel kinézve a galaxis relativitás torzította képe helyett a csillagokkal tarkított eget pillantottuk meg. Ezek szerint normális sebességgel haladtunk egy galaxis belsejében.
Természetesen űrruhát viseltünk, mikor kinyitottuk a lyukat. Mivel sebességünk normálisnak tűnt, semmi akadálya nem volt annak, hogy a periszkóppal való bajlódás helyett mi magunk menjünk ki az űrbe. A magunkkal vitt sugárzásérzékelők nem jeleztek rendellenességet. Röntgensugárzástól sem kellett tartanunk, így kockázatmentesen elhagyhattuk a hajót, feltéve, hogy odafigyelünk köldökzsinórjainkra és mágneses kapcsokat is viszünk magunkkal.
A szemem elé táruló látvány nem kívánt magyarázatot. Először is, a kvazár eltűnt, akárcsak a yela hajó. Másodszor, egy többé-kevésbé normális galaxisban voltunk. A csillagok egy bizonyos síkba rendeződtek, nagyon hasonlóan a Tejúthoz. Ugyanakkor egyetlen ismerős csillagképet sem láttam. Kérdések töltötték meg agyamat. Hol van a kvazár? Hol a yela? Hol vagyunk?
Mint mondottam, a kvazár sehol sem látszott, de az egyik csillag messze túlszárnyalta fényével a többit. Viszont sárga fényben izzott, nem kékben. Láthatóan véletlenül sokkal közelebb kerültünk hozzá, mint a többihez. Miután visszatértünk a hajó belsejébe, Rigel a raktárakban talált antennákból összeállított egy sokkal igényesebb érzékelőrendszert. Ismét megjelent a külvilág többé-kevésbé normális képe a monitoron. Helyzetünk tulajdonképpen majdnem minden szempontból elfogadhatónak látszott – attól eltekintve, hogy a hajó felszíne teljesen sima volt. Megolvadt, jutott eszembe, ahogy visszagondoltam a történtekre.
Rigel a csillagok jellemzőit méregette, ahogy azt már egyszer megtette. Ráhagytam, mert tudtam, hogy semmi eredményre nem juthat, hacsak véletlenül nem a saját galaxisunkba kerültünk vissza, a gondosan katalogizált csillagok közé. Ezt pedig nem tartottam valószínűnek, mivel egyetlen konstellációt sem ismertem fel. A méréseknek akkor lett volna valami értelme, ha az eredményeket össze tudtuk volna hasonlítani a katalógusok adataival. Minden csillagnak vannak apró jellegzetességei, mint ahogy minden ember különbözik a többitől. És természetesen, ha valaki egyszer felismert egy pár csillagot, akkor tudta, hol helyezkedik el – az eljárás pontosan megadta az űrben elfoglalt pozíció adatait. De csak ismert csillagok esetében működött, ahogy azt már említettem. Egy idegen galaxisban nem segíthetett.
Ismét tévedtem. Rigel váratlanul odarohant hozzánk. 
– Ez a Nap! – tört ki belőle.
– Mi a Nap? – kérdeztem zavartan.
– Az a fényes, sárga csillag!
– Amihez közel vagyunk?
– Igen, az. Könnyen elérhetjük.
– Milyen messze van? – kérdezte Betelgeuse.
– Pár ezer órányira. Nem tudom pontosan megmondani, míg be nem fejeztem a számításokat.
Láttam, hogy Rigel becslése hozzávetőlegesen pontos volt. A Nap – ha a Nap volt – nem lehetett távolabb egy tized fényévnél. Ez egyértelműen következett a fényességéből. Az ION hajtómű egytized g gyorsulást bírt előállítani. Az én becslésem ötezer óra volt. Ha az a csillag a Nap!
Megkértem Rigelt, hogy mutassa meg az eredményeit. Összehasonlítottam a közeli sárga csillag színképét a Nap katalógusbeli színképével. Semmi kétség nem fért hozzá, a megfigyelési pontatlanságok figyelembevételével az adatok azonosak voltak.
– Úgy látom, nem nagyon örülsz neki, Dick – lépett mellém Betelgeuse.
– Egyetlen ismerős csillagképet sem látok – válaszoltam.
– Ezen nem is csodálkozom a megtett út után. A galaxis szempontjából sok millió év telt el. A csillagok elmozdultak helyükről, így a csillagképeknek is másoknak kell lenniük.
Alcyone bólintott Betelgeuse következtetésére. 
– A relativisztikus tágulás hatása, ugye?
Megráztam a fejem. 
– A hatás elméletileg sokkal nagyobb. A mi utunk alatt a Galaxis legalább egybillió évet öregedett.
– Mert mi legalább egybillió fényévet tettünk meg?
– Pontosan. Egy itteni megfigyelő szemében majdnem fénysebességgel utaztunk, úgyhogy az eltelt időnek is hasonló nagyságrendűnek kell lennie.
– Ami megmagyarázza, hogy miért nem találjuk a megszokott csillagképeket. A csillagok elmozdultak a helyükről. A galaxis megváltozott. Többször is körbefordult.
– Biztos, hogy így van. De több milliárd év alatt a Napnak is meg kellett változnia. A fejlődésének mind a fényességére, mind a sugárzására hatással kellett lennie. Ez pedig egyenlő a színkép megváltozásával...
– Aha! – szakított félbe Betelgeuse, ismét a sarkain hintázva. – Értem már, mi aggaszt. Semmi sem illik bele a képbe.
– Pontosan. Semmi sem illik a képbe. Egyáltalán semmi.
– Hm. Ez különös. Minden nagyon különös. Kijelentésével teljes szívemből egyetértettem. Utunk során rengeteg furcsa dolog történt, megértésünk korlátain belül és kívül egyaránt. De én mindig úgy éreztem, hogy van rájuk logikus magyarázat. A jelenlegi helyzet látszólag semmivel sem volt magyarázható.
Az elkövetkező hónapok sem oszlatták el ezeket a rejtélyeket. A Nap egyre fényesedett, először lassan, majd gyorsabb ütemben. Hatalmas lépéseket tettünk érzékelő-rendszerünk fejlesztésében. A yela távozásával az egész egy megszokott űrutazássá vált, eltekintve a rögtönzött megfigyelő egységektől.
Ahogy közeledtünk, egyre inkább az volt az érzésem, hogy valóban a Naprendszer felé tartunk. A gyanú bizonyossággá vált, mikor elég közel értünk ahhoz, hogy megfigyelhessük a bolygókat – először a Jupitert, aztán a Szaturnuszt, a jellegzetes gyűrűkkel. Semmi kétség nem fért helyzetünkhöz.
Elérkezett a nap, amikor pillantást vethettünk a Földre.
– Az itt eltelt idő nem lehetett több százmillió évnél – mondtam.
– Honnan veszed ezt? – kérdezte Rigel.
– A kontinensek elhelyezkedéséből. Lényegében minden a helyén van. Észrevehető változások bekövetkezéséhez legalább egymilliárd évnek el kellett volna telni.
– Értem.
– Kíváncsi vagyok, mennyire változott meg az élet – jegyezte meg Alcyone.
Ez volt az a téma, amiről alig mertem gondolkodni, mivel még pár ezer év is hatalmas változásokat okozhatott távozásunk után. Hogy javulást vagy romlást? Erre a kérdésre csak a leszállás után lehetett válaszolni. De hol szálljunk le? A Baja Kalifornia melletti űrközpontban?
A Föld éppúgy növekedett a képernyőn, mint a Nap, mikor a Naprendszer felé közeledtünk. Ugyanaz a kék gömb volt, ugyanazokkal az örvénylő felhőkkel, mint amit gyerekkorom óta ismertem. Finom pasztellszínek tűntek fel. A színekből tudtuk, hogy a növényi élet még mindig burjánzik. A Föld nem vált sterillé.
És egyszer csak ott voltunk a földközeli pályán. Noha három társamnak nem ez volt az otthona, nagyon boldognak tűntek. Talán boldogabbnak, mint én magam, ők híreket remélhettek a flottájukról, míg engem a lent található katasztrófától való félelem kínzott.
Sok tennivalónk volt a leszállás előtt, így jó párszor megkerültük a bolygót. Különösen a földet éréskor fellépő veszélyek megoldása kívánt nagy leleményességet. Szerencsére Alcyone rögtönzött kijárata a hajó végében volt, így elég alacsonyra került a landolás után. Rigelnek nem okozott nehézséget a szükséges felszerelések elkészítése, de a munka elég hosszú időt vett igénybe. Ezeket az órákat nagyrészt a képernyők előtt töltöttem, emberi élet nyomai után kutatva. Semmit sem találtam. Nem voltak nagyvárosok, hiszen akkor látnom kellett volna fényeiket az éjszakai oldalon.
Noha az átélt viszontagságok után a hajó állapota egyáltalán nem volt normálisnak mondható, egy Betelgeuse tapasztalatával rendelkező kapitánynak semmi gondot nem okozhatott a leszállás. Baja Kalifornia helyett az orosz sztyeppét választottuk – illetve azt a területet, ami valaha Oroszország volt, mivel biztos voltam abban, hogy az én korom politikai ellentétei és ideológiái már csak a rég elfeledett múlt ködében léteznek. Azért választottuk a sztyeppét, mert üdítően zöld és csábítóan sík volt, és mert egy közeli folyóból könnyedén feltölthettük vegyi motorjaink üzemanyag-tartályait. A leszállás után az az első dolgunk, hogy azonnal felkészülünk a bolygó bármelyik pillanatban bekövetkezhető elhagyására. Ez Betelgeuse egyik alapszabálya. Egyetlen bolygót sem tekintett “otthonának.” Számára azt a helyet jelentette, ahol az ember feltöltötte a készleteit.
Rigel nagyon büszkén eresztette le a rögtönzött lépcsőt. Egymás után átnyomakodtunk Alcyone ajtaján, és leereszkedtünk a mintegy ötven méteres magasságból. Nagyon furcsa volt újra érezni a talajt, az igazi földet talpam alatt, s a szelet az arcomon. Alcyone egyszer régen azt mondta, hogy mi, földlakók nem is tudjuk, milyen szerencsések vagyunk. Most értettem meg igazán, mire célzott. Örömömben legszívesebben hanyatt vágódtam volna, hogy mint egy ló, hogy a lábaimmal a levegőben rúgkapáljak.
Több száz méternyire elcsatangoltunk a hajótól. Rigel váratlanul megragadta a karomat. Egy csapat lovas kelt át egy magaslaton tőlünk körülbelül egy mérföldnyire. Épp annyi időnk volt, hogy hanyatt-homlok visszarohanjunk a hajóra. Noha egyöntetűen elvetettük egy ilyen dicstelen visszavonulás lehetőség, azért inkább megfontoltan visszatértünk a hajóhoz, ami hatalmas monolitként tört az ég felé.
A lovasok úgy ötvenméternyire álltak meg tőlünk. Mintegy kétszázan lehettek, többen, mint amennyivel el tudtunk volna bánni, hiszen fegyvertelenek voltunk. Viszont magunkkal hoztunk néhány jelzőrakétát. Valószínűnek látszott, hogy a lövések megvadítanák a lovakat, s így óriási zűrzavart okoznának.
“Lovakról” beszélek, pedig azok az állatok valójában kis pónik voltak. A férfiak bőr fejfedőt, pajzsot és köpenyt viseltek, körülbelül fél méter hosszú íjakat, és kicsi, meglehetősen ártalmatlan kinézetű kardokat.  Mindegyiknek éles arcvonásai voltak. Nem mondom, hogy az én korom emberi nem hasonlítottak rájuk valamelyest, de sohasem láttam egyszerre ennyi kicsi, hegyes orrot, kicsi, hegyes állat, és kicsi, rezzenéstelen szemet. Mint egy csapat egér, gondoltam. A pillanat izgalmában nem tudtam megmondani, hogy mi nem stimmelt velük valójában. Csak akkor döbbentem rá, amikor majdnem katonai fegyelemmel egyszerre leugrottak a pónik hátáról, levették fejfedőiket, és meghajoltak előttünk – az égből jött istenek előtt. Nem volt sem hajuk, sem szemöldökük. Teljesen kopaszok voltak.
Ezen a ponton úgy érzem, jobb, ha az elbeszélő formát egyfajta esszéformátummal cserélem fel, mivel a kéziratot inkább gondolataim kifejtésével, mint az események krónikájával szándékozom befejezni.
A tizenkilencedik században és a huszadik század nagy részében senki sem kérdőjelezte meg komolyan, hogy a technikai és társadalmi fejlődés tovább fog folytatódni. Még azok sem érezték át az emberiség előtt álló válság igazi súlyát, akik a megszokottnál többet gondolkodtak a kérdésen. Képzeljünk el egy sor bolygót a galaxisban, melyek alkalmasak arra, hogy élet alakuljon ki rajtuk. Képzeljük el a primitív kezdeteket, amelyeket egyre bonyolultabb életformák követnek. Képzeljük el végül az értelemmel és érzelemmel rendelkező intelligens lények megjelenését. Minden bolygó lehetőséget biztosít arra, hogy élőlényei felemelkedjenek a puszta túlélésért vívott harc szintjéről egy sokkal összetettebb, stabilabb fejlettségi szintre, a dzsungel könyörtelen világából Beethoven kései kvartettjeinek világába. De a lehetőség gyorsan elszáll. A kritikus pont akkor következik be, mikor a lehetőségek csak egy pár nemzedék számára elérhetőek. A Föld esetében ez az időszak Kr. u. 1800-tól 2000-ig tartott. Ennél nem hosszabb ideig. Kr. u. 1800 előtt a helyzet még nem volt eléggé kifejlett. Kr. u. 2000-re a fejlődés túlságosan is elhajlott a rossz irányba, s hatalmas néptömegek próbáltak megélni az egyre csökkenő készletekből.
Az elkerülhetetlen összeomlás után csak egy út maradt: vissza a dzsungelbe. Nem volt lehetséges a további fejlődés. A kimerült energiaforrásokkal, az elpusztult technológiával nem lehetett visszaállítani az előző állapotot, a múlt dicsőségét. Az emberiség törzsekre bomlott. Az élet ismét a törzsek közötti végtelen és értelmetlen harcok sorozatává vált. Az emberi kultúra a legalacsonyabb szintre süllyedt. Ahogy ezeknek az embereknek az álla és az orra kicsi és hegyes lett, úgy lett a kultúra is kegyetlen és sovány.
Érkezésünk, melynek szemtanúja volt az a bizonyos törzs, isteni beavatkozásnak minősült. Az isteneik lettünk – Alcyone például a csillagok égből jött istennője. A kultúrájuk azt követelte, hogy hatalmunkat kiterjesszük a szomszédos törzsek isteneire, ami természetesen elég könnyen ment, így aztán nem volt nehéz befolyásunkat egyre szélesebb körben kiterjeszteni. Mára már a tiszteletünkre bemutatott emberáldozatok is elterjedtek.
De térjünk vissza az általános problémákra. Ezek közül a bizonyos bolygók közül csak néhánynak sikerült végleg kitörnie a vadember szintjéről. Csak nagyon kevés ért el stabilan magasabb szintre. Egy röpke pillanatra látszott, mi lehetne, mint a Föld esetében Kr. u. 1800 és 2000 között. A legtöbb bolygónak az lett a sorsa, hogy elértek egy határt, amit nem tudtak átlépni. Kövületek lettek egy galaktikus állatkertben. Ezekre a következtetésekre részben a leszállás után tapasztaltak, részben a Betelgeuse könyvtárában olvasottak alapján jutottam.
Számunkra az a nagy kérdés, hogy milyen politikát folytassunk. Utaltam már rá, hogy csapatunk biológiailag steril, azaz nincs lehetőségünk arra, hogy hosszú távú programot indítsunk a Föld újbóli benépesítésére. Nem mi leszünk a genetikai túlélők.
Úgy tűnik, mindössze három út áll előttünk. Ismét felszállhatunk az űrhajóval, hogy életünk hátralévő részét az űrben való kóborlással töltsük. Ennek a lehetőségnek az előre látható vég jelenti a gyengéjét, így elvetve az első utat, ha itt maradunk, akkor a fő kérdés a kultúráé lesz. Le kell-e süllyednünk ezeknek a hegyes állú embereknek a szintjére, elfogadva a ránk ruházott isteni szerepeket? Vagy próbáljuk meg rájuk erőltetni a saját kultúránkat? Ennek a sikeréhez meg kell próbálnunk elérni a fejlett társadalmak szintjét. Egyáltalán nem biztos, hogy képesek vagyunk erre, noha a technológiánk elég erős hozzá. A hibernáló szer megfelelő használatával talán két évszázadon keresztül is fenntarthatjuk az ellenőrzést, és még valami halvány esélyünk is lenne a sikerre. Ezzel az a gond, hogy egyikünk sem képes együttérezni (hogy egy rég elfeledett szót használjak) ezekkel az elkorcsosult lényekkel. Láthatóan nem tisztelik azokat az emberi értékeket, amiket mi. Mindazonáltal azt hiszem, ezt az utat fogjuk választani. Nem azért, mert felelősséget érzünk e nép iránt. Inkább Betelgeuse, Alcyone és Rigel mélyről fakadó megkönnyebbülése miatt, hogy az ő népüknek sikerült túlélnie. Meg fogunk próbálni kialakítani itt valamit, mire ismét ideérnek.
Ez ugye megfelelő motiváció hármójuknak. Hogy mi van velem? Jómagam hajlandó vagyok elfogadni a többség akaratát. Engem egyébként is jobban foglalkoztatnak a visszatérésünk után felfedezett rejtélyek, mint a kultúra alakításának kérdései. És ezekről a rejtélyekről szeretnék még szólni pár szót.
El tudom fogadni, hogy vannak tudásunk és tapasztalatunk számára teljesen ismeretlen területek. Azt viszont nem tudom elfogadni, hogy ezek az ismeretlen dolgok szöges ellentétben álljanak a már ismert tényekkel és törvényekkel. Hatalmas mennyiségű tapasztalat támasztja alá azt, hogy az a dolog, amire csak úgy szoktunk hivatkozni, mint az “idő menete”, nem megfordítható. Tudjuk, hogy nem lehet megfordítani az ok és az okozat viszonyát. Tapasztalataink mégis ellentmondanak ennek a törvénynek. A földi megfigyelőnek több mint egybillió évig kellett volna élnie, hogy utunkat csak a kvazárig nyomon követhesse. Mégis úgy tűnik, hogy a megfigyelő ideje szerint nagyon korán értünk vissza a Földre, mintha a visszaút az idő menetét is megfordította volna. Valahol, valami, ami igaznak tűnik, nem lehet igaz. Valahol egy illúzió lapul. De vajon hol?
Ezekkel a kérdésekkel elmémben a legmisztikusabb probléma felé fordultam, miszerint a hajóval együtt köddé váltunk, és mégis – és mégis itt vagyunk és élünk. Lehetséges, hogy az elpárolgás csak egy illúzió volt? Lehetséges, de akkor is megmarad az első ellentmondás, az oksági viszonyé. Az is lehet, hogy a két rejtély valahogy kapcsolatban áll egymással. Esetleg ugyanúgy kioltják egymást, mint ahogy két mínuszjel is egy pluszra vált.
Tudjuk, hogy kvazárokkal párosítjuk a legerősebb gravitációjú alakzatokat, az úgynevezett fekete lyukakat. Valaha régen úgy képzelték, hogy a fekete lyukba hulló dolgoknak végük, megszűnnek létezni. Általában nem köztudott, hogy ez az érdekes állítás nem igaz. A fekete lyukat egy ellentétes viselkedésű – anyagtermelő – fehér lyuk egyenlíti ki. Ebben a vonatkozásban az a véleményem, hogy talán a yelával együtt egy fekete lyukba zuhantunk, s kiemelkedtünk egy fehérből. Ez elég világos. Ami figyelemreméltó, az az, hogy a részek közötti fázisviszonyok tökéletesen azonosak maradtak az eredetiekkel. Azaz, ha egy hajó belezuhan egy fekete lyukba, akkor csak mint hajó emelkedhet ki a fehér lyukból. A lézersugár esetében a kvazárt felhasználó lény tökéletesen vezérelte a fázisokat.
A fekete lyuk-fehér lyuk elrendezés egyfajta mágikus alagút. Az univerzum egy adott pontján belépsz, aztán egy teljesen más helyen találod magad. Lehet, hogy a Naprendszer közelében? Hosszú ideig birkóztam ezzel a gondolattal, hogy a kvazár melletti lény nemcsak a fázisokat volt képes vezérelni, de vissza is tudott minket hajítani a kiindulási pontra. A fekete lyuk-fehér lyuk elrendezés topológiai kérdései igen bonyolultak, így az ötlet először nagyon csábító volt. De aztán ismét felmerült az oksági viszony problémája. El tudtam hinni, hogy létezik a “kvazár lénye”, aki olyasmikre képes, ami messze túl van az emberi értelem határán, de nem hihettem el, hogy olyasmire képes, ami ellentmond az alapvető fizikai törvényeknek. Az, hogy egy pár ezer évvel az indulás utáni időpontban érkeztem vissza a Földre, elfogadhatatlan volt. Ez csak pár billió évvel később lett volna lehetséges. És ezzel megint ott vagyok az eredeti ellentmondásnál. Mindazonáltal elégedettséggel tölt el, amikor előrelépést teszek a kép összerakásában.
Ekkor jutott eszembe, hogy maga az univerzum is rendelkezik a fekete-fehér lyukak szimmetriájával. Az általunk ismert univerzumnak van egy tükörképe. Villámcsapásként ért a gondolat: elképzelhető, hogy nem a saját, hanem a tükörkép-univerzumban emelkedtünk ki? Lehetséges, hogy a két univerzumban azonosak a fázisviszonyok? Elég jó közelítéssel elképzelhető, hogy létezik egy ugyanolyan galaxis, mint a “miénk”, egy ugyanolyan Nap, mint a “miénk” – még egy bolygó is, rajta hozzánk hasonló lényekkel. Lehetséges, hogy ehhez az iker-Naprendszerhez közel bukkantunk elő? Az oksági viszony problémáját ez megoldotta volna.
A gondolat, hogy egy intelligens lény átvezetett bennünket egy fekete lyukon, megragadta a képzeletemet. Lenyűgözött a hármas párhuzam. Először is, nekünk embereknek sikerült a bolygónk felé emelkedni. Később a Naprendszerbe is kimerészkedtünk. Betelgeuse és népe megmutatta, hogyan utazhatunk a galaxisban, igaz, csak generációkon keresztül. Másfelől a yela képes volt pár év alatt átszelni az univerzum látható részeit. És minden látható erőfeszítés nélkül. Figyelemre méltó, hogy könnyen fel is tudtuk fogni a magyarázatát. Egyszerűen csak folyamatosan gyorsult az adott irányban, éveken keresztül. És még magasabb szinten itt van ez az új lény, a harmadik lépcső, aki a fekete lyukak viselkedését is képes szabályozni, s így az univerzum legtávolabbi pontjai között is tud kommunikálni, messze túl a mi antennáink hatósugarán.
Ezen a ponton egy elképesztő gondolat jutott az eszembe. Azon gondolkodtam, hogy vajon a régi tudományos társaságok foglalkoztak-e ezekkel az ötletekkel. Elképzeltem a hitetlenség és a megvetés őszinte kifejezéseit. Mindazonáltal, ha már eljutottam eddig a pontig, hamar rájöttem, mi okozott volna fejtörést azoknak a szürkeszakállaknak. Elég egyszerűnek tűnt megnézni a szerves anyag molekulaszerkezetét a hajón. Dextro-rotációsnak, azaz jobbra csavarodónak bizonyult. Mivel indulásunkkor még a levo-rotációs, azaz a balra csavarodó szerkezet jellemzett minket, nem volt nehéz kitalálni, hogy valahol valami megváltozott. Kétség nem férhet ahhoz, hogy a változás abban a rövid pillanatban történt, mikor a hajó látszólag elpárolgott a kvazár hőjétől.
Egy ideje a bolygón termesztett élelmet fogyasztjuk, ami biztos jele annak, hogy a szerves anyag itt is dextro-rotációs szerkezetű. Az ellenőrzés is kimutatta. És mivel az igazi Földön az élet a levo-rotációs molekulákból épül fel, nyilvánvaló, hogy ez a bolygó akármennyire is emlékeztet a Földre, nem a Föld.
Társaimnak nem beszéltem ezekről a gondolatokról és felfedezésekről. Noha az emberi faj – az igazi emberi faj – különböző alfajaiba tartozunk, pszichológiai felépítésünk figyelemreméltóan hasonló. Mégis van néhány jellegzetes eltérés. Épp elég hosszú ideje élek velük ahhoz, hogy pontosan tudjam, mit jelentenek ezek a különbségek. A jelen esetben nagyon is sokat. Tudom, hogy ők hárman teljes depresszióba süllyednének, ha megfosztanám őket attól a reménytől, hogy az ő népük egy nap eléri ezt a bolygót. Az nem fontos nekik, hogy ez még az ő életükben megtörténjen. Mindaddig, míg úgy érzik, hogy egy bolygóközi kikötőt építenek, van értelme a tevékenységüknek. Ha megfosztanám őket ettől a támasztól, létük üressé és keserűvé válna.
Ami engem illet, más a helyzet. Tulajdonképpen az előbbinek épp a fordítottja. Érzem, hogy az a tükörkép univerzum nem lehet pontosan ugyanolyan, mint az igazi.
Már a dextro-levo ellentét is erre utal. Állandóan azon töprengek, hogy vajon az igazi Föld tényleg elbukott-e. Vajon azon bolygók egyike, amelyek visszasüllyedtek a kegyetlen barbárság állapotába? Vagy azon kevesek, közé tartozik, amik magas szintre fejlődtek? Győzött-e végül az a Beethoven-vonósnégyes? Az a remény tart életben, hogy igen.