Arthur Sellings - Új életet kezdeni
- Így írják m-a-c-s-k-a - mondta M.
- De mi az a macska? - kérdezte Paul.
- Hát itt egy macska. Nézd, milyen hosszú, csíkos farka van.
De Paul durcásan eltolta magától a könyvet.
- Macskát akarok. Igazi macskát, amelyiknek megráncigálhatom a farkát.
- A macskák nem arra valók, hogy megráncigáld a farkukat - mondta M. - Tehát így kell írni: m-a-c-s-k-a…
- Macska, macska, MACSKA - siránkozott Paul, s apró sarkával a padlón rúgkapált.
M egy ideig habozott, aztán visszatért feladatához:
- Jól van. A macska a szőnyegen ül. S-z-ő-n-y-e-g. Itt egy szőnyeg. - Felemelte. - Egy igazi szőnyeg.
Paul megvetően szipogott, majd a gyerekek könyörtelen logikájával megkérdezte:
- Honnan tudod, mire való a macska és mire nem, hisz nincs macskánk?
Ha M emberi lény, most felsóhajtott volna. De az adott körülmények közt azon töprengett, vajon a gyerek kérdése helyes-e vagy sem. Helyes, döntötte el, mert gondolkodóképességre mutat, s nem helyénvaló, mert akadályozhatja a tanulásban. Helen egészen más. Figyel és ismétli a szavakat, de nála sohasem lehet bizonyos abban, vajon valóban érti is őket.
- Miért nem tehet igazi macskánk, M? - kérdezte Paul. - A könyvben a fiúnak van macskája. Miért nem lehet nekem is macskám, igazi élő macskám, nem olyan, ami csak könyvben van? Ugyanolyan élő macska, mint amilyenek mi vagyunk.
M agyának szövedékében különféle gondolatok keringtek. Az egyik, hogy ő maga valójában nem élő - nem igazán élő. És erre olyasféle érzés fogta el, amit az emberek fájdalomnak neveznének. De nem fájdalom volt, hanem annál rosszabb, mert a robotok fájdalmat nem érezhetnek. A másik, hogy milyen bajos dolog afféle könyvekből tanítani, amelyek Paul és Helen számára ismeretlen körülmények közt mutatják be a gyerekeket, milyen bajos örökké kitérni a kérdéseik elől, halogatni a választ…
- Abban a történetben, amelyet múltkor lefekvéskor olvasott fel nekem, boltban vettek egy macskát. Miért nem vehetünk mi is boltban macskát? - Felemelte fejét, és siránkozó cérnahangon hozzátette: - És hogyan kell venni?
Igazán beszélnem kell már J-vel, töprengett M, hogy legyen kissé óvatosabb, mit olvas fel nekik. J túlságosan könnyed, túlságosan nemtörődöm.
- Hogyan kell venni? - ismételte meg Paul, M fémtérdét rángatva.
- Hát úgy, hogy adunk valamit valamiért. Például… - itt elakadt. Valóban annyit jelent, hogy adunk valamit valamiért? A felnőttek, hallotta, ilyenkor beszéltek erről - akkoriban, amikor még voltak felnőttek. Tréfálkoztak rajta, ahogy az emberek szoktak, mert a "venni" és - mi is volt a másik? - az "eladni" szavak itt semmit sem jelentettek.
- Nem fontos - mondta M.
- Mi a fontos?
- Az, hogy megtanuld a leckédet.
- Nem így értem, hanem hogy mit jelent az, hogy fontos?
- Ha szorgalmasan tanulsz, majd megérted, mit jelent. - Alighogy kimondta, rájött, hogy ez nem hangzik túlságosan meggyőzően, különösen egy hatéves kisfiúnak. Ezért sietősen hozzátette: - Majd ha megtanulod valamennyi hosszabb szó jelentését, akkor elolvashatod az összes könyvet, ami csak van. Az összes vastag könyvet azokkal a hosszú-hosszú szavakkal.
A vastag könyvek emlegetése M legnagyobb meglepetésére ezúttal nem csillantott fel fényeket Paul szemében.
- Csupa hazugság! - fortyant fel. - Nem akarok tanulni. A könyvek összevissza hazudoznak olyan dolgokról, akik soha meg nem történtek. Nincsenek se macskák, se fák, se… - Keserű zokogásba tört ki.
- Nem "akik", hanem "amelyek" - szólt M, de a következő pillanatban már megszidta magát érte. Mintha számítana valamit most, amikor már csak négyen vannak. Kinyújtotta kezét, hogy megsimogassa a kisfiút. De Paul félrelökte.
- Ugyan, ugyan - mondta M, s megpróbált olyan hanglejtéssel beszélni, mint az emberek, lágyan, szelíden, megnyugtatóan, de tudta, hogy ez nem sikerülhet neki. - Hát fáink vannak.
Paul felpillantott, kipirult, méltatlankodó arccal.
- Azok nem fák - vágott vissza hevesen. - Az csak mindenféle vacak gizgaz. Az igazi fára fel lehet mászni.
- Hát az imént nem azt mondtad, hagy amit a könyvek a fákról írnak, csupa hazugság? - kérdezte M. Ezúttal sikerült neki suttogóra fogni a hangját, hogy a gyerek megértse, csak ugratni akarja. Remélte, hogy megérti.
De Paul ismét csak zokogásba tört ki.
- Léteznek fák - ismételte makacsul M. - Legalábbis léteztek. És majd megint lesznek. - Nem akart arra gondolni, milyen kicsi a valószínűsége ennek, ezért nem is gondolt rá. - Saját szememmel láttam őket. M-nek csak hiszel? - kérdezte. Újból kinyújtotta kezét; s a kisfiú most nem lökte el. M kemény, hideg, fémes ölébe vetette magát.
- Ó, M - zokogott. - Ó, M! - De ezek a könnyek már nem a harag és a magányosság könnyei voltak, hanem a közös sorsban való osztozás könnyei, úgyhogy M, ha ember lett volna, tán ugyancsak sírva fakad.
Ehelyett esetlen, otromba ujjaival megsimogatta Paul nedves, szőke fürtjeit.
- Jól van, jól van - mondta, de ezúttal túl hangosan, túl gépszerűen, úgyhogy elhallgatott, és csak ringatta a kisfiút karjában, hintáztatta, amíg a sírás elcsitult.
S még akkor is ringatta, amikor J Helennel bejött a kertekből.
Helen az ajtón berontva izgatottan kiabálta:
- Ide nézz, mim van nekem? Egy virágom! Egy igazi virágom!
- Pszt - mondta M susogva, ami úgy hangzott, mintha gőzszelep sziszegne.
- Ó - mondta Helen -, nem kelthetném fel Pault, hagy megmutassam neki a virágomat? - A betegesen sárga virágot arca elé emelte.
- Nem - válaszolta M -, nagyon elfáradt. Nem kellett volna különórát adnom neki. - J-hez fordult: - Miféle virág ez?
- Csak úgy nőtt - válaszolta J. - Az ágyásokban találtam a növények közt.
- Igazat mondasz, J?
J nemcsak a rossz lelkiismerete miatt rázta tagadólag a fejét, hanem azért is, mert tudta, hogy M tudja az igazságot.
- El… elültettem néhány magot. Az egyik magoszsák kinyílt, a padlón magokat találtam. Mi baj lehet ebből, M?
- De hisz megegyeztünk, hogy semmihez sem nyúlunk. Nem tudjuk, miből mi lesz.
- Ne félj, M. Mielőtt elültettem volna őket, mindent elolvastam róluk egy könyvben. A gyerekeknek, gondoltam, szükségük van valamire. Olyan keveset kapnak…
- Nem gondolod, hogy itt volna az ideje, hogy lefektessük őket? - szólt M figyelmeztető hangon. Észrevette, hogy Helen a háta mögé rejti a szánalmas virágot.
- Persze, persze - válaszolta J. - De ami ezeket a virágmagokat illeti, M, azt gondoltam, talán…
Dadogni kezdett. Egyik robotnak sem voltak arcizmai, amelyekkel szavak nélkül is kifejezhetett volna valamit, de ahogy most M ránézett - lehajtott fejjel, ívelt szemöldöke alól rászegezett fénylő szemmel - épp elég figyeImeztetés volt.
- Jól van, M. Add ide a fiút. Gyerünk, Helen. Lefeküdni.
De Helen nem fordult meg. Felnézett M-re.
- Ugye, megtarthatom a virágot, M?
- Hát persze, Helen - válaszolta M épp csak egy pillanatnyi habozás után. Ha valami baj történt, azon már úgysem lehet segíteni. - Majd töltök vizet egy pohárba, s akkor ott tarthatod az ágyad mellett. Jó lesz?
- Ó, köszönöm, M, köszönöm! - Odaszaladt M-hez, és átölelte a lábát. M gyengéden felemelte, de kartávolságnyira tartotta magától. Másként a kislány megcsókolta volna, mert Helen mindig jobban kimutatta érzelmeit, mint Paul. És az a gondolat, hogy csakis ő, a hideg, érzéketlen fém testesíti meg az anyát, hogy nincs más, akit a gyerek megcsókolhat, M-ben kisebbrendűségi érzetet ébresztett. S akár úgy tervezték meg, hogy képes legyen erre az érzelemre, akár nem, M-et túlságosan is gyakran elfogta.
Amikor leállította Helent a padlóra, meglátta rajta azt a csalódott kifejezést, amely mindig kiült arcára, valahányszor M kénytelen volt megtagadni tőle valamit, amire vágyódott. De a pillantás, amelyet M-re vetett, mielőtt J után indult, most valahogy más volt, mint egyébként, hasonló alkalmakkor.
M sokáig nézett a kislány után. Sőt még akkor is csak bámult utána, a maga esetlen, emberietlen testtartásában, amikor J visszatért. Mihelyt J leült, ő is leült a szemközti szélire. Azt a szokást is az emberektől sajátították el, hogy leüljenek, s erről akkor sem szoktak le, amikor az emberek meghaltak.
J izgett-mozgott a széken.
- Helen ma nem akarta, hogy meséljek neki - mondta.
- Igazán? - szólt M. Hallgatásba merültek.
- M - mondta végül J. - Nem haragszol rám, ugye? Mármint a virágok miatt.
- Csak buta vagy, és kész - válaszolta M. - Nem szabad ilyen kockázatokat vállalnunk. Baktériumok, spórák, nem tudjuk, mi minden baj származhat az új dolgokból.
- De hisz minden betegség ellen beoltottuk őket. Nem emlékszel, M? Hát nem én tartottam őket, amikor beléjük szúrtál a tűvel?
- Ugyant, hagyd már abba! - válaszolta M bosszúsan. Persze hogy emlékezett rá. Hogy is felejthette volna el? Azok az első évek, amikor annyi mindenre kellett emlékezni az utolsó, sietős utasításokból. Hogyan kell tisztába fenni és megfürdetni a csecsemőket olyan kezekkel, amelyeket nem erre szántak. Hogyan kell ápolni őket gyerekbetegségekben, amelyeket esetleg az oltások ellenére is megkapnak. Hogyan kell megtanítani a gyerekeket olyasféle dolgokra, amelyekre M-éket nem tanították meg. mert nekik vagy feleslegesek voltak, vagy már eleve beléjük építették őket.
Robotok nem kaphatnak idegösszeomlást, a robot szervezete más, mint az embereké. De egy csecsemő felnevelése, tűnődött M, szinte reménytelen feladat egy robotnak. M agyában állandóan ijesztő képzet kísértett - az a fantasztikus kép, hogy egyszer a túlerőltetés következtében felrobban, fogaskerekeket, rugókat, szintetikus agysejteket repítve szerteszét.
Ez a képzet tért vissza most is, a mindig velejáró félelemmel, zavarodottsággal együtt.
J-vel másként állt a dolog. M elnézte őt, ahogy ott ül a heves, megrovó szavaktól némán. Felidézte az első napokat, a legelső napokat, mielőtt még e súlyos felelősség terhét a vállukra rakták.
Milyen gondtalanul éltek akkor! Erről tanúskodott az a mód is, ahogy az emberek őt és J-t, mint nőt és férfit kezelték. Ami csupán abból a véletlenből adódott, hogy J jelzése férfinévhez hasonlított, az övé meg női névhez. J régebbi modell volt, ezért is kapott az ábécében előbb előforduló betűjelet, ezért esetlenebb, vaskosabb, ezzel szemben ő, M csinosabb, kisebb, mozgékonyabb és formásabb. Sőt neki a hangja is lágyabb. S amellett ösztöne is gyorsabban működik, mint J-é, modora csiszoltabb, s persze sokkal hajlamosabb az aggodalomra. J annak idején részt vett a férfiak tréfálkozásaiban, igyekezett megérteni vicceiket, s esetlen táncokat járt, hogy felvidítsa őket, amikor rossz hangulatba estek. M pedig közben megtanult Főzni, jóllehet ez éppúgy nem tartozott rá, mint a táncolás J-re.
Az emberek társaságában egyre inkább úgy viselkedtek, mintha férj és feleség volnának - J olykor azzal kérkedett; hogy ő az idősebb és a tapasztaltabb, mire M gúnyosan megjegyezte, hogy ebből még nem következik, hogy ő az okosabb is. J, mióta az utolsó felnőtt is meghalt, mindenekelőtt a gyerekek boldogságával törődött, M a biztonságukkal.
És M, mint az olyan asszony, aki tudja, hagy intelligensebb férjénél, megpróbálta minél ritkábban kimutatni az eszét. De most úgy érezte, beszélnie kell.
- Ha bármikor, bármi éri őket, egyedül maradunk. Úgy látom, te nem egészen érted, milyen törékenyek az emberek.
- Dehogynem, M.
- És nemcsak a testük - folytatta M, mintha meg sem hallotta volna J válaszát. - óvatosabbnak kell lenned, mit olvasol nekik.
- Miért, mit olvastam?
- Ne olvass afféle történeteket, ahol a gyerekeknek olyan holmijuk van, amilyen nekik nem lehet. Maradj a tündérmeséknél.
- De kevés a tündérmese. Már mindcet kívülről tudják. S különben is az emberek nem tartották volna meg ezeket a mesekönyveket, ha a gyerekeknek ártalmasak volnának. Nem?
- Ó, ó, ó! Néha igazán nem értem, mi jár a te nagy kockafejedben. Hát nem látod, hogy ezek a mesék nem volnának ártalmasak, ha saját anyjuk és apjuk olvasná fel nekik?
- Hogyne látnám. Csak nem gondoltam arra, hogy…
- De miért nem gondolkozol? - vágott közbe M élesen.
J lesütötte szemét.
- Gondolkozom - mondta rövid szünet után, majd felpillantott. - Azt gondolom; például, hogy rövidesen meg kell mondanunk nekik. Mármint az igazat.
- Miért mondod ezt? - kérdezte hirtelen félelemmel eltelve M.
- Hát, mert néha olyarcokat mondanak. Ahogy a nagy ajtóról kérdezősködnek, ahogy a szemük örökösen rajta jár. Ilyen apróságok miatt.
- Tudom - szólt egy idő után M. - Csakhogy félek. Félek, hogyan fogadják, s milyen hatással lesz rájuk, ha megtudják.
Hosszú percekig hallgattak. Aztán J megszólalt:
- Nem találhatnánk ki mi is egy tündérmesét? Egy mindent felölelő nagy tündérmesét, úgyhogy sohase kelljen megmondanunk az igazat?
M fémkezét J kezére tette.
- Kedves J, ki tudsz te találni akár csak egy nyúlfarknyi tündérmesét?
J némán, tagadólag rázta fejét.
- És én sem tudok - mondta M. - De még ha tudnánk, akkor se tarthatna ez sokáig. Csak szakadatlan, hosszas kerülgetése volna a válaszoknak, a mostani apró kerülgetések helyett. S különben is két-három év múlva elég erősek lesznek ahhoz, hogy maguk is kinyissák a nagy ajtót. Nem tudjuk majd megakadályozni őket. Addigra meg kell tudniuk az igazat. Meg kell érteniük az apró igazságokat, hagy a nagy igazság ne okozzon nekik túlságosan nagy megrázkódtatást.
- Ami engem illet - mondta J -, nem látom be, hogy ha megtanulják a "macska" szó helyesírását, vagy azt, hogy két csavar meg két csavar az négy csavar. az mennyiben készíti fel őket.
- Persze hogy nem látod be - mondta M. és hangja ismét élessé vált. Mert tudta, hogy J a maga egyszerű, közvetlen módján közelebb jutott az igazsághoz, mint ahogyan M ezt hajlandó lett volna elismerni. - Az értelmi képességük fejlesztéséről van szó. A fegyelmezésről. A felkészítésről.
- Jó, jó. Nem szóltam semmit - vágta rá sietősen J. - Te tudod legjobban M, mit kell tenni. Mindig te tudod legjobban.
De M hamarosan rájött, hogy nem lehet tanítani az apró igazságokat, ha valaki a nagy igazságot állandóan kikerüli. Mert a gyerekek egyre növekvő zavarodottsága megbénította akaratukat a tanuláshoz.
Még mindig az első elemisták tananyagán nyűglődtek. M hosszú órákon át tanulmányozta a tankönyveket, amíg a gyerekek aludtak, igyekezett pedagógiai módszerét tökéletesíteni, megpróbált rájönni, hol vétette el a dolgot.
A gyerekek agya jól fogott. A kérdések száma sohasem csökkent. Sőt, egyre bonyolultabbak lettek, mind váratlanabbul álltak elő velük, hogy megpróbáljanak áttörni tanítójuk kitérő válaszainak mind sűrűbb hálóján. És M egyre világosabban látta, hogy minden egyes kitérő válasz egy-egy lépés visszafelé.
Megpróbálta hosszú, idegen szavakkal megválaszolni kérdéseiket; s amikor újabb magyarázatot kértek rájuk. azt mondta nekik, hogy egyszerűbben nem tudja megfogalmazni, csak ha szorgalmasan tanulnak, akkor fogják megérteni; miről van szó. Ez a fortély sem vált be, mert a gyerekek egykettőre átláttak rajta. Elárulta a pillantásuk. ahogyan néztek rá - az az immár jól ismert, sértődött bizalmatlanságot tükröző pillantás.
A döntő pillanat akkor következett el, amikor Paul olyan kérdéssel állt elő, amelyet M nem hagyhatott válasz nélkül. Az a kérdés volt, amelyet előbb-utóbb minden gyerek feltesz anyjának, csakhogy ezt M nem tudhatta. Amikor egy unalmas, vontatott számtanlecke kellős közepén Paul váratlanul megkérdezte tőle: "M, hogyan jöttem én a világra?" M zavarba jött, bár nem olyanformán, mint az anya, akit a kérdés felkészületlenül ér, de azért ő is zavarba jött.
Előbb ösztönösen azzal akart kibújni a válaszadás elől, hogy Paul ósa alatt ne foglalkozzék ilyen, oda nem tartozó kérdésekkel. De a kisfiú aggódó arcocskája láttán letett erről a szándékáról. S azt is látta, hogy Helen rápillant, ajkán ugyan halvány mosoly jelenik meg, de arckifejezése merev, makacs, sőt vádoló.
- Nos - válaszolta M -, hát az…
J is ott volt, M segélykérőn rápillantott, de jól tudta, hogy nem várhat tőle segítséget. Tehetetlenségét kifejező kézmozdulata teljesen felesleges volt.
- Helen azt mondja - szólt Paul -, hogy egy nagy gép csinált minket. Azt mondja, hallja néha a búgást. Azt mondja, akkor csinál csecsemőket, amikor búg.
Ó, nem, gondolta M, csak ezt ne! - Ez nem volna helyes. Ilyesmit nem szabad hinniük. Nem a gépek az urak. A gépeket emberek csinálták. Gépek sohasem csinálhatnak embereket. De hát mi egyebet gondolhatnának? Nem érthető ez, amikor önmagukon kívül más embert nem ismernek, s amikor két gép irányítja az életüket?
- Te ilyesmit hiszel, Helen? - kérdezte. De Helen csak lesütötte szemét.
- És te, Paul, te ezt elhiszed?
- Nem tudom, mit higgyek.
- Hallottál már valaha gépeket búgni, Paul?
- Nem hallom őket - vágott közbe Helen -, hanem érzem. Érzem, ahogy lüktetnek. - Hirtelen elhallgatott, újból lesütötte szemét.
- De hát mindketten tudjátok, hogy ezek a gépek levegőről, világosságról és minden egyébről gondoskodnak számunkra. Odalent laknak, nagyon-nagyon mélyen. És szorgalmasan dolgoznak, mint minden jó gép.
- Ha nem a gépek csináltak minket - kérdezte Paul -, akkor honnan jöttünk? Valahonnan jönnünk kellett. Ahol fák és macskák vannak… meg a többi fiú és lány. - Cérnahangocskája sikolyba torzult. - Miért zártok el minket tőlük?
- Mit mondasz? - szólt megdöbbenve M. Hogyan tárhatja fel előttük apránként az igazságot, ha ilyesmit gondolnak?
- Miért nem játszhatunk soha velük a fák között? Miért tartjátok állandóan zárva a nagy ajtót? - Szemét könnyek öntötték el, de nem sírt hangosan. És az, hogy a kisfiú nem bömbölt, megérlelte M elhatározását.
- Megmondom nektek - szólt. Egy pillantást vetett J-re. J lassan bólintott. Még ő is belátta, hagy ezúttal nem lehet elkerülni a választ.
A gyerekek szeme tágra nyílt. Egymásra néztek. majd M-re.
- De mielőtt megmondanám - mondta M -, ígérjétek meg, hogy bátrak lesztek. Olyasmit fogtok hallani, amit nem vártatok. Mindkettőtöket anya és apa csinált. J és én csak azért vagyunk itt, hogy gondoskodjunk rólatok, hogy felnőjetek, erősek és okosak legyetek. A te apád és anyád, Paul, s a tied is, Helen, meghalt. Valaha húsz ember volt itt, de már mind meghalt.
- Ezt tudjuk, mit jelent - mondta Helen. - Nem élnek, olyanok mint ez a szőnyeg és ez a szék. De hol vannak? Miért nincsenek itt, még akkor is, ha halottak.
M némi megkönnyebbüléssel vette tudomásul, hogy a gyerekeknek fogalmuk sincs arról, mi a halál. Talán mégsem lesz olyan nehéz a dolga. Ezt később megmagyarázza, amikor már elmondta nekik, miért olyan fontos, hogy életben maradjanak. De vajon ők is fontosnak fogják-e tartani, ha már megmondta nekik, amit meg kell mondania?
- Mert a halottaknak nincs helyük az élők közt. Legfeljebb az élők gondolataiban. J és én gyakran gondolunk a szüleitekre és a többiekre. Igaz, J?
- Mit mondasz? Persze, persze.
- Mert minket is ők csináltak - folytatta M. - Nem éppen a ti apátok és anyátok, hanem hozzájuk hasonló okos emberek. Mi hálásak vagyunk nekik, s örülünk annak, hagy megcsináltak minket. Ezért örülünk annak is, hogy gondotokat viselhetjük. És ezért kell nektek igyekeznetek, hogy olyan okosak legyetek, mint ők voltak.
A gyerekek zavarodottan néztek rá.
- Azt akarod mondani - szólt cérnahangján Paul -, hogy azért kell okosnak lennünk, hogy mi csinálhassunk olyan embereket, mint ti vagytok?
- Nem ezt akartam mondani - válaszolta M -, nektek olyanokat kell csinálnotok, amilyenek ti vagytok.
- De hát mi nem tudunk - mondta Helen megrökönyödve. - Nem vagyunk hozzá elég okosak.
- Azt hiszem - válaszolta M -, ehhez nem kell okosnak lennetek, ha majd eljön az ideje. Másért kell okosnak lennetek. - Felállt s a nagy ajtóhoz lépett. - Gyertek velem - mondta.
Egy pillanatig csak bámultak utána, nem akartak hinni a szemüknek. Aztán izgatottan kiabálva M után futottak.
- M kivisz minket!
- Felmászhatunk a fákra, M?
- Vannak ott boltok?
M hátrafordult, fémkezét a tolózáron tartotta, s lenézett a lába körül ugrándozó gyerekekre.
- Fák nincsenek odakint. Se boltok.
A gyerekek meghökkenve néztek fel rá, szinte megdermedtek.
- Hát akkor igazán minden hazugság, ami a könyvekben van? - kérdezte lassan Paul.
- Nem, nem hazugság. Csak minekünk nincsenek fáink és boltjaink. De valamikor voltak.
- Úgy, mint a tündérmesékben? Egyszer volt, hol nem volt? Minden csak volt?
- És most semmi sincs? - kérdezte Helen.
M J felé fordult, és így válaszolt lassan a kérdéseikre
- Megmondtam nektek, hogy olyasmit fogtok hallani, amit nem vártatok. Bizonyosak vagytok abban, hogy még most is ki akartok menni?
Egyikről a másikra nézett. Azt hitte, félni fognak. De nem mérte fel, milyen hatással volt a gyerekekre, hogy örökkön örökké bezárva kellett élniök, nem fogta fel, milyen csoda számukra, hogy végre kimehetnek.
- Igen. Vigyél ki, kérlek - válaszolta Helen.
- Igen, M - válaszolta Paul. - Vigyél ki, kérlek.
Amikor M félrehúzta a tolózárat, olyan érzés fogta el, mint az utolsó emberek halálakor. A tehetetlenség érzete. Az a nyugtalanító tudat, hogy ha valaki élettelen tárgyakkal foglalkozik, a kétszer kettő az mindig négy és semmi más, de ha valaki emberekkel, emberkékkel - sőt elsősorban, ha emberkékkel - foglalkozik, a válasz esetleg teljesen más lesz.
Félretolta az ajtót. Homályosan megvilágított folyosó tárult eléjük.
- Ó! - kiáltattak csalódottan a gyerekek.
- Gyertek - szólt rájuk sietősen M. Kézen fogta a gyerekeket. S ekkor észrevette, hogy J nem jött velük az ajtóhoz. Visszahúzódott, zavarodottan. - Te nem jössz velünk, J?
- Dehogynem, dehogynem - válaszolta, s utánuk kullogott.
- Most aztán ne rosszalkodjatok - figyelmeztette M a gyerekeket. - Fogjátok a kezemet.
Ahogy végigmentek a folyosón, Helen megszólalt:
- Érzem.
- Én is érzem - jegyezte meg Paul.
A gépek enyhe rezgése felerősödött. Lementek néhány lépcsőn.
- Most már hallom is - szólt Helen.
- És mindjárt látni is fogod - mondta M, amikor befordultak egy kanyarba.
Itt voltak hát a gépek, a nagy gépek, zümmögtek, zümmögtek, a műszertáblákon fények villogtak.
- Oóó - lihegett a kisfiú. - Nézd azt a nagy forgó kereket.
- Ez ad nekünk levegőt - mondta M. Paul mély lélegzetet vett.
- Milyen furcsa szag van itt.
- Ózon - mondta M.
- Mi az az ózon?
- Nem tudom pontosan - válaszolta M. - Valamilyen különleges fajta levegő. A könyvek mindent megmagyaráznak. Hogyan kell megállítani a gépeket s hogyan kell újra megindítani, s felgyorsítani őket. Akkor kellene látnotok őket, amikor igazán dolgoznak. Most üresen járnak. De ha nekilendülnek, az csodálatos.
- Miért, akkor mit csinálnak, M?
Jól megy a dolog, gondolta magában M. Meg fogják érteni, mert most meg akarják érteni.
- Gyertek velem - mondta nekik -, s megmutatom nektek. - Egy folyosón át a kormányfülkébe vezette őket. De itt újból elfogta a kétkedés. Keze habozva pihent a kapcsolón. És aztán, mivel tudta, nincs visszaút, megfordította.
A gyerekek levegő után kapkodtak, egy lépést hátráltak, attól féltek, elesnek. M a vállukra tette kezét.
- Nincs semmi baj - nyugtatta őket.
A képernyő, úgy tűnt, felettük, alattuk, körülöttük ível.
Mintha a Világegyetem dobogó szívében függtek volna. De a gyerekek nem ismerték a Világegyetem szót, hisz most láttak először csillagokat, ezért úgy érezték, mintha egy nagy álomvilágban, nagy és csodálatos álomvilágban lebegnének.
A csendet hosszú percek után Paul törte meg. De csak egyetlen szót suttogott:
- Csillagok! - És nem Helenhez, M-hez vagy J-hez szólt, s nem is önmagához. Hanem azokhoz, a csillagokhoz.
- Gyémántok - mondta Helen. - Mint a mesékben. gyémántok, rubintok és smaragdok. Nyúlj ki és adj egyet, hogy megfoghassam.
- Azt nem lehet - válaszolta M. - Mit gondoltok, milyen messze vannak? - kérdezte, de közben már ráeszmélt, hogy ez a kérdés mit sem jelent számukra.
Ám Helen túlságosan izgatott volt ahhoz, hagy tovább feszegesse a dolgot.
- Nézzétek - mondta -, nézzétek azt a nagy-nagy felhőt.
A végtelen világűr végtelenül tiszta mélyén az a valami valóban olyan volt, akár egy felhő. Nem is lehetett más egy gyerek szemében, aki még sohasem látta a Földről az eget. De M-ben akarva, nem akarva megszólalt a tanító:
- Az egy köd.
Helen nem is hallotta. Fel-alá táncolt, tapsolt.
- Ez az én felhőm. Majd valamilyen nagyon-nagyon szép nevet keresek neki. És te. Paul? Nem akarod azt a nagy kék meg azt a nagy vörös csillagot?
De Paul zavarodottan elfordult a képernyőtől.
- Mi baj, Paul? - kérdezte M.
- Nem értem - válaszolta.
- Mit nem értesz?
- Hogy miért rejtegettétek ezt előlünk egészen mostanáig?
- Mert… - M elakadt. - Mer t nem tudtam, hogyan fogadjátok.
- Hogyan fogadjuk? - mondta, s noha szavainak kérdő hangsúlyt adott, mégis különös önbizalom csendült ki belőlük. - De hát miért?
Helen is értetlenül fordult el a képernyőtől.
Egek, töprengett M, hát minden elővigyázatosság felesleges volt? Csak utasításokat hajtott végre, tőle telhető gondossággal. És józan esze is azt diktálta, hogy ezek az utasítások bölcsek voltak. De valóban bölcsek voltak-e? Talán ő is meg a szülők is túlbecsülték a veszélyeket. Tálán mert ők tudták, mi az, ha valakinek egy egész világ van a talpa alatt, nem ismerték fel, hagy olyan gyerekeknek, akik a világűrben születtek, ez nem ugyanaz. De neon, tűnődött magában, a teljes igazságot még nem ismerik.
És most azt is elmondta nekik.
Hogy ez az első s valószínűleg hosszú-hosszú ideig az utolsó csillaghajó, mert csillaghajót nem lehet naponta útnak indítani a világűrbe. És az ilyen sok-sok évig tartó utazásra nem is olyan könnyű önként vállalkozó férfiakat és nőket találni. Az utazás hosszú évekig tart, s talán sohasem érnek el a célhoz, meghalnak, mielőtt odaérnének. de mielőtt meghalnának, gyerekeik születnek. akik majd folytatják a feladat végrehajtását.
S hogy miképp keletkezett a baj. Hogy miért haltak meg idő előtt az emberek. Hogyan sújtott le a betegség az első nemzedékre, mielőtt még elég messzire jutottak volna a csillagközi űrben, de ahhoz már túl messzire, hogy visszaforduljanak. Ismeretlen sugárzások olyan betegséget idéztek elő, amelyet az összes felnőtt megkapott: az idegrendszerüket támadta meg. Hogy e betegség épp a két gyerek születése előtt tört ki rajtuk. S hogy miképp segédkezett M a születésüknél legjobb tudása szerint, mert addigra már a legénységből csak kevesen maradtak. s akik még éltek, azokat is elfogta a leküzdhetetlen bénulás: a halál hírnöke.
És aztán meghalt mind a két gyerek anyja is, meg mindazok, akik a legénységből addig még életben maradtak. De most már nem remény nélkül haltak meg. Nem minden remény nélkül.
M az elbeszélés közben ráeszmélt, hogy a gyerekek nemigen tudhatják, mi a csillag és a csillaghajó. Ezért egy kis kitérővel elmagyarázott nekik egyet s mást, amit tudott, a Világegyetemről, óriási mélységeiről és távolságairól, s hogy mekkora vállalkozás átszelni e térségeket.
Elmagyarázta, hogy azért kell őneki és J-nek annyira vigyáznia rájuk, azért kell őneki és J-nek megtanítani őket olvasni s megérteni a könyveket, hogy folytathassák a nagy vállalkozást. Mert egy szép napon le kell ereszkedniök az űrhajóval egy új világba. Ő és J ezt emberi segítség nélkül nem tudják megtenni.
J elmondta nekik, hogy miért hozták őket magukkal az emberek - azért, hogy a leszállás és a Földről való kilövés közben a rendkívüli megterhelések idején navigáljanak. No meg azért, hogy felderítsenek olyan világokat, amelyeket az emberek esetleg nem deríthetnének fel. Ők azonban ezt a feladatot emberi tervezés és irányítás nélkül nem képesek végrehajtani.
J elhallgatott. M is némán várt. Túl sokat mondtak el egyszerre, nem is lehetett elvárni a gyerekektől, hogy az egészet megértsék. Így hát csak vártak.
Elsőnek Paul szólalt meg, de szavai kissé váratlan fordulatot vettek.
- Akkor hát ti… te és J - mondta M-hez fordulva - nem haltok meg?
- Mi nem - válaszolta M. - Mi továbbra is vigyázunk rátok s aztán a ti gyermekeitekre. Mi tovább dolgozunk. mint minden jó gép.
Most már bevallhatja, mi köztük a különbség. Jobb lesz így.
- Ti nem vagytok gépek - szólalt meg Helen határozott hangon. - Ti túl okosak vagytok ahhoz, hogy gépek legyetek.
- Hát akkor okos gépek vagyunk - mondta M, s aztán attól tartva, hogy eltérnek a tárgytól, hozzátette: - Látjátok, ezért nincsenek itt fák, macskák és ezért nincs itt több gyerek. Túlságosan messze vannak, akárcsak a csillagok.
- Ezek közül a csillagok közül melyik a Föld? - kérdezte Paul. Ajkán furcsán hangzott a szó.
- Innen nem látni - felelte M. - Túlságosan messze van. Meg aztán a Föld nem is csillag. Hanem bolygó, amely egy csillag körül kering.
- Melyik csillag körül? - kérdezte Paul, s M ráeszmélt, hogy nem tudja.
- Majd megnézem - válaszolta sietősen, s remélte, hogy kiismeri majd magát a térképeken -, s akkor megmutatom neked. Jó lesz?
- Ezt a Földről is mindet látni lehet? - kérdezte Helen.
- Nem, így soha. S az idő egyik felében egyáltalán nem lehet látni, mert olyankor túlságosan fényes az ég.
- De akkor csak messze vagyunk onnan - szólalt meg Paul izgatottan. - A Földön fák vannak, macskák, s mind az a többi dolog. És… gyerekek, olyanok, mint mi. csak ők ezt naponta láthatják. Hisz akkor most is…
- De sok más is van ott - vágott közbe M. - Rossz is, nemcsak jó. Olyan dolgok, amelyektől mi, hál'istennek, megszabadultunk.
- Miféle rossz dolgok? - kérdezte Helen. - Olyasmi, hogy az örökös körbeforgás miatt az emberek szédülnek?
- Nem - válaszolta M. - Attól senki sem szédül. Mi most nagy sebességgel haladunk, de azért, ugye, nem szédülünk? Nem, de hidd el, Helen; voltak ott rossz dolgok… nagyon is sok volt. - Hirtelen egy gondolata támadt. - Máskülönben a szüleitek és a többiek nem akarták volna otthagyni a Földet. Igaz?
- Igaz - ismerte be Paul, de nem nagy meggyőződéssel.
És ekkor megszólalt J - J, aki egész idő alatt hallgatott, mert attól félt, hogy elrontja a dolgot.
- Hát nem értitek? - tört ki belőle. - Megunták, hogy örökkön örökké ugyan akörül a kis csillag körül keringjenek. Nem szédültek, de megunták a dolgot, nagyon-nagyon megunták. És nem akarták, hogy a gyerekeik ugyanígy éljenek. Azt akarták, hogy jobb életet, hogy új életet kezdhessenek…
Amilyen hirtelen rákezdte. ugyanolyan hirtelen elhallgatott. Elfordult, mintha attól félt volna, hagy valami ostobaságot mondott.
M megérintette társa szögletes vállát. Csak egy pillantást vetett a gyerekek arcára, s látta, hogy J ennél okosabbat már nem is mondhatott volna. J visszafordult, még mindig a vállán tartotta kezét, hálásan.
- És amikor elérünk abba az új világba - kérdezte Paul -, ott lesznek fák és macskák?
- Lehet, hogy lesznek fák - válaszolta M. - És esetleg macskák is. - Mert emlékezett rá, hogy az emberek beszélgettek ilyesmiről. Bármi lehet ott.
Hirtelen bűntudatot érzett. Helyes-e, hagy a többit nem mondja el? Már-már belefogott, de aztán meggondolta magát. Nem, a válságon túljutottan. Ez a fő.
- Bármi? - kérdezte Paul.
- Óriások is? - tudakolta Helen ámulattól tágra nyílt szemmel. - Varázslók? Elvarázsolt kastélyok?
- Igen - válaszolta M - és még sok egyéb. Persze nem kezeskedem érte; de minden lehetséges. Minden az égvilágon.
Így aztán nem tette hozzá, hogy erre még százhúsz évig kell várniuk. Ezt ráér megmondani.
Vámosi Pál fordítása