Anthony Boucher - Bálám
- Mi az, hogy ember? - kérdezte Chaim Acosta rabbi, hátat fordítva az ablaknak, a rózsaszín homok és végtelen rózsaszín unalom látványának. - Maga és én, Mule, ki-ki a maga módján az ember megváltásán - vagy ahogy ön fogalmazta - Isten atyai oltalma alatt az emberek testvériségén munkálkodunk. Nos, rendben, tisztázzuk a fogalmakat: kinek vagy pontosabban minek a megváltása érdekel bennünket?
Aloysius Malloy atya kényszeredetten megmozdult, és vonakodva becsukta az Amerikai futball évkönyvet, amit egyik híve csempészett be a súlykorlátozások ellenére a legutolsó rakétával. "Őszintén szeretem Chaimot gondolta magában -, nem pusztán (ha ugyan jó ez a szó) testvéri szeretettel s nem is azon mély hálából fakadóan, amivel tartozom neki, hanem egyfajta személyes vonzalommal; és tisztelem őt. Kiváló ember, túlságosan kiváló ahhoz, hogy saját léptékéhez mérten ilyen szürke pozíciót töltsön be. És mégis belemegy olyan vitákba, amelyek leginkább - hogy egyik jezsuita professzorom szavával éljek - "disputához" hasonlítanak."
- Mit is mondott, Chaim? - kérdezte.
A rabbi fekete szefárd szeme csak úgy szikrázott.
- Tudja nagyon jól, mit mondtam, Mule; csak húzza az időt. Tegyen a kedvemre; kérem! Itteni felekezeti teendőink nem jelentenek olyan igénybevételt, mint kívánatos volna, s mivel ön nem sakkozik…
- Ön pedig - szólalt meg váratlanul Malloy atya - semminemű érdeklődést nem mutat a futballjátékok Feltérképezése iránt…
- Talált. Vagy mégse? Az én hibám talán, hogy izraeli létemre nem osztom az amerikaiak furcsa tévhitét, miszerint a futball mást jelent, mint a rögbi vagy a labdarúgás? Ellenben a sakk… - Rosszalló pillantást vetett a papra. - Mule, maga mellékvágányra terelt engem.
- Nem hagyhattam ki. Ahogy az egész dél-kaliforniai védelem is azt hihette, ez egyszer enyém a labda, s közben Leliwa besétált, és megszerezte a győztes pontot.
- Mi az ember? - ismételte Acosta. - A szűk értelemben vett H. sapiens faj tagja, mely a Sol III. bolygót és kolóniáit lakja?
- Mikor aztán legközelebb megpróbáltuk újra elsütni - folytatta lemondóan Malloy -, Leliwa jó kilencméteres csúfos vereséget szenvedett.
A két ember a Mars homokdűnéin találkozott. Váratlan találkozás volt, önmagában jelentéktelen esemény, mely mégis fordulópontot jelentett az emberiség és a világegyetem történelmében.
Az ember a kolóniai bázisról szokásos őrjáratát teljesítette - az őrjáratot inkább csak fegyelmi megfontolásokból, úgymond, az elfoglaltság kedvéért rendelte el az őrnagy; mintsem e lakatlan pusztaság védelme miatti szükségből. A járőr észrevett valamit a legközelebbi magaslaton túl, amiről le merte volna fogadni, hogy egy landoló rakéta féklángja, ha nem tudta volna, hogy a következő rakétának csak egy hét múlva kell megérkeznie. Azazhogy hat és fél nap, vagy még pontosabban: a greenwichi bolygóközi idő szerint hat nap, tizenegy óra és huszonhárom perc múlva. Pontosan tudta az idejut, mert a fél helyőrséggel, Malloy atyával és azokkal az ütődött izraeliekkel együtt akkor kell értük jönnie a váltásnak. Ezért aztán bármennyire rakétának tűnt is az a valami, nem lehetett az; de valami mégiscsak történt a szolgálata alatt, először, amióta erre az isten háta mögötti helyre került, hát miért ne járna végére a dolognak, legalább belekerül a neve egy jelentésbe.
Az űrhajóval érkező ember is ismerte az üres bolygó egyhangúságát. A legénységből egyedül ő járt már itt korábban azon az első úton, amikor mintákat vettek, és felállították az automata megfigyelő állomásokat. És meghallgatta legalább az őrnagy, hogy mit mond? Egy frászt; az őrnagy már a mintaanalízisből megtudott mindent a bolygóról, arra pedig, hogy egy szemtanút végighallgasson, már nem volt ideje. Így az egészből csak annyit fogott fel, hogy a felderítés privilégiumával ők dicsekedhetnek. Nagy ügy! Egy röpke pillantás alatt homokszemcsék millióit felderíteni, aztán vissza az űrhajóba. Csakhogy ott a domb mögött csillogott valami. Lámpa pedig nem lehetett; az övék volt a felderítő űrhajó, senki más nem szállt még le itt. Valamiféle foszforeszkáló élet volna, amit első alkalommal nem vettek észre…? Az őrnagy most már talán el fogja hinni, hogy a mintaanalízis nem árult el mindent.
A két ember a magaslat tetején találkozott.
Az egyik ember szeme elé szinte megszámlálhatatlan végtagok s egy fej nélküli torzó borzalmas látványa tárult, egy olyan idegen lényé, aki fénylő, csupasz testtel járt-kelt ebben a fagyos hidegben; s nem volt szüksége rá, hogy a minden, csak épp nem létező levegőt valami műszer segítségével pótolja.
A másik ember hihetetlenül sovány négy végtag és egy természetellenes daganathoz hasonlító, ormótlan púpban végződő torzó szörnyű látványát pillantotta meg, egy idegen lényét, aki vastag ruhákba bugyolálta magát ebben a meleg klímában, és elzárta magát az éltető levegőtől.
És mindkét ember felsikoltott, majd futásnak eredt.
- Létezik egy érdekes doktrína - szólt Acosta rabbi -, amit az önök egyik írója, C. S. Lewis dolgozott ki…
- Ő episzkopális volt! - jegyezte meg élesen Malloy atya.
- Pardon - Acosta jobbnak látta, ha nem fűzi hozzá, hogy az anglikán megnevezés még pontosabb volna. - Bár, ha jól tudom, sokan az önök egyházában valláselméletileg saját nézeteik szerint is helyesnek találják írásait? A doktrína az általa hnaus-nak nevezett fogalomból indul ki, amely alatt ő mindazon lélekkel és értelemmel bíró lényeket érti, akik Isten gyermekei, fizikai megjelenési formájukra és származási bolygójukra való tekintet nélkül.
- Nézze, Chaim - válaszolta Malloy, türelmet erőltetve magára. - Doktrína ide, doktrína oda, ilyen lények egyszerűen nem léteznek. Legalábbis ebben a naprendszerben nem. S ha nekem itt bolygóközi dolgokkal kezd előhozakodni, akkor inkább emberek mikroképregényeit állok neki olvasni.
- Bolygóközi utazás az effajta irodalomban csak egyszer szerepelt. Persze, ha szívesebben sakkozna…
- Valamikor - mondta a sportújságírók körében egykor Mule Malloy néven ismert férfi - az ellenfél védelmének zavarása volt a feladatom. Magával szemben szükségem van valakire, akiért a védelmét megzavarjam.
- Vegyük például Dávid tizenhatodik zsoltárát, amit önök a tizenötödiknek neveznek, mivel úgy döntöttek - csak a maga meg az én Istenem tudja, miért -, hogy a kilencedik és tizedik zsoltár tulajdonképpen egy és ugyanaz. Nos, van ebben egy mondat, amit engedelmével latinul idézek inkább; az önök Szent Jeromosa gyakran minden angol fordítón túltesz. Benedicam dominum, qui tribuit mihi intellectum.
- Áldom az Urat, aki tanácsot adott nékem - motyogta Malloy, a rendes Knox-fordítás szerint.
- Csakhogy Szent Jeromos azt mondja: Dicsőítem az Urat, mert értelmet adott nekem. De mit értsünk ez alatt? Nem pusztán értelmet, hanem érzékelést, felfogóképességet… erre gondol Hamlet is, mikor azt mondja az emberről: Belátásra mily hasonló egy istenséghez.
A szavaknak változik a jelentése.
Belátásból egy ember jelentést tett felettesének. Az őrnagy először káromkodott, aztán gúnyolódott, majd újra meghallgatta a történteket. Végül így szólt:
- Adok maga mellé egy egész csapatot, menjenek vissza oda, ahol (ha igaz) azt a valamit látta. Ha igaz, amit mond, akkor ezek az anyaszomorító, gülüszemű szörnyek elátkozzák még a napot is, mikor istenverte csápjukat a Marsra vetették.
Az ember erre úgy döntött, meg sem kísérli elmagyarázni, hogy az egészben a legborzasztóbb, hogy nem volt gülüszemű; akármilyen szem egy akármilyen fejen ugyanúgy valami lett volna. És még csak nem is csápok voltak azok…
Szintén belátásból a másik ember elkészítette jelentését. Az őrnagy először gúnyolódott, aztán káromkodott, válogatott megjegyzésekkel illetve a "tojáshéjat még a fenekükön viselő figurákat, akik mindent tudnak egy bolygóról, csak mert jártak már ott egyszer. Végül így szólt:
- Nos, lássuk, egy csapat igazi felderítő nyomára bukkan-e a maga tojászabáló, kezetlen-lábatlan szörnyeinek; ha pedig megtálaljuk őket, átkozottul sajnálni fogják, hogy valahais kibújtak a tojásból.
Az ember úgy döntött, nincs értelme megpróbálnia elmagyarázni, hogy az még nem is lenne olyan szörnyű, ha kezetlen-lábatlan lenne, mint a képszalagokon, de hogy csak négy végtagja legyen…
- Mi az ember? - tűnődött ismét Acosta rabbi, és Mule Malloy csodálkozott, hogyhogy tudatalatti szinapszisai mindeddig nem adták meg a nyilvánvalóan helyes választ.
- Az embert - idézte - az Isten teremtette saját képére és hasonlatosságéra testből és lélekből.
- E gyerekes kántálás visszhangjából arra következtetek, Mule, hogy ez a helyes katekizmus szerinti válasz. A katekizmus azonban minden bizonnyal továbbmegy, és rákérdez erre a hasonlóságra, vagy nem? Lehetséges volna hasonlatosság - kezével végigmutatott testén méltóságteljes megvetéssel - ebben a testben?
- Az embert lelke teszi Istenhez hasonlóvá.
- Vagy úgy! - A szefárd csillogás most még fényesebb volt.
Szó szót követett, s a beszélgetés fonala végigjárta az egyházközösségi iskolában bevésett szinoptikus sablonokat, ahogy a lejátszó tű végigszántott egy réges-régi lemez barázdáin. Minden teremtmény hasonlatos Istenhez, minthogy minden teremtmény létezik. A növények és állatok hasonlítanak Őrá, mivel életük van…
- Aligha tagadhatok egy ilyen mély értelmű állítást.…e teremtmények azonban nem Isten képére és hasonlatosságéra teremtettek. A növényeknek és állatoknak nincs értelme, sem öntudata, miként az embernek, amivel megismerhetnék és szerethetnék az Istent.
- Ahogy azt minden jóravaló hnaus teszi. Csak rajta; nem vagyok biztos benne, hogy a mi hittudósaink valaha is ilyen jól fogalmaztak. Mule, ön felülmúlhatatlan!
Malloy azon kapta magát, hogy kezd őrá is átragadni valami Acosta izgalmából. Amióta csak élt, ismerte ezeket a szavakat, isten tudja, hányszor mondta el őket. De afelől már nem volt biztos, hogy valamikor is odafigyelt volna rájuk. És égy pillanatra eltűnődött azon, hogy bizony még a teológia xn-jét oly mélyen átgondoló jezsuita professzorai sem időztek el azon soha, hogy ezt a gyerekkori ábécét újra átgondolják.
- Miben hasonlít lelkünk Istenhez? - tette föl magának a következő katekizmusi kérdést, és válaszolt is rá: - Lelkünk abban hasonlít Istenhez, hogy értelemmel és szabad akarattal rendelkezi szellem, amely arra van rendelve…
- Tiszteleredő urak! - Tiszteletet csak a szavak hordoztak. Dietrich Fassbänder őrnagy beszélgetést félbeszakító hangja alig különbözött attól, ahogy általában a Mars-légió közlegényeit szokta megszólítani.
Mule Malloy szólalt meg:
- Üdv, őrnagy! - Részben megkönnyebbülést, részben csalódottságot érzett, mint akit a jelen fejtegetése közben félbeszakítottak, amelynek körvonalai épp csak kezdtek kirajzolódni. Acosta keserűen elmosolyodott és hallgatott.
- Így töltik hát az idejüket? Marsi őslakosok híján hivatásuk gyakorlása végett egymást próbálják áttéríteni, nemde?
Acosta apró mozdulatot tett, ami az őrnagy által egyértelműen tréfának szánt megjegyzés nyugtázása is lehetett.
- A napok itt a Marson olyan egyhangúan telnek, hogy kénytelenek voltunk munkáról társalogni. Jó is, hogy félbeszakított. De mivel ön olyan ritkán keresi társaságunkat, híreket hozott, ha jól sejtem. Csak nem az az újság, adná az ég, hogy a váltás rakéta egy héttel hamarabb jön?
- Nem, hogy a fene vigye el! - morogta Fassbnder.
(Úgy tűnt, szinte büszke arra, figyelte meg Malloy, hogy egyházi személyek füle hallatára szándékosan nem fékezi, a nyelvét.)
- Akkor német különítményem lehetne a maga izraelitái helyett, és tudnám, hányadán állok. Azt hiszem, politikailag mindenképpen ajánlatos az Egyesüli Világ minden állama számára, hogy felváltva egy-egy különítményt küld ide, én azonban inkább a rendes légiós helyőrségemet dupláznám meg, vagy pedig két német különítményt váltogatnék állandóan egymással. Mikor Pakisztán büszkesége volt a kezem alatt… Az ördögbe is, ezekben a magukfajta új államokban nem volt elég idő ahhoz, hogy katonai hagyományok alakuljanak ki!
- Malloy atya- kérdezte nyájasan a rabbi -, ismeri az ön által Ószövetségnek nevezett hatodik könyvet?
- Azt hittem, fiúk, hogy már unják a témát- tiltakozott Fassbänder.
- Acosta rabbi Józsué könyvére utalt, őrnagy. És attól tartok, Isten segítsen bennünket, hogy nincs egyetlen olyan állam vagy néptörzs, amelyiknek ne lennének háborús hagyományai. Még a maga porosz ősei is tanulhattak volna egyet s mást Józsué hadjárataiból, vagy éppenséggel a cooley-i marhacsorda rablásából, amikor Hound of Cullen szétverte Mebd királynő seregeit. És az is megfordult már néhányszor a fejemben, hogy stratégáiknak bizony nem ártana, ha egy-két szezont hátvédként végigjátszanának, ha ugyan bírnák szuflával. Tudta, hogy Eisenhower futballozott, s egy alkalommal Jim Thorpe ellen játszott? És…
- De feltételezem - szólt közbe Acosta -, hogy ön sem azért jött ide, őrnagy, hogy hivatalos dolgokról társalogjon?
- De igen! - mondta Fassbänder őrnagy váratlanul és élesen. - Az én hivatalos dolgaimról, és az ördögbe is, a magukéról! Sose hittem volna, hogy megérem a napot, amikor én… - Hirtelen elhallgatott, aztán másként fogott hozzá. - Úgy értem, természetesen, hogy a káplán a hadsereg része. Önök mindketten katonatisztek, a szó szoros értelmében, egyikőjük a Mars-légió, a másik az izraeli erők tagja; mégis olyan furcsa egy rendhez tartózó embert arra kérni, hogy…
- Dicsérje az Urat, és adogassa a muníciót, ahogy a népi legenda mondja? Volt már rá példa népem soraiban, ahogy Malloy atya népe esetében is, jóllehet az ő egyházalapítójához meglehetősen másféle gondolatok társulnak. Nos, mi az, őrnagy? De várjon csak, tudom már: idegen betolakodók vettek ostrom alá minket, és a Marsnak minden épkézláb emberre szüksége van, hogy megvédje szent dűnéit. Eltaláltam?
- Nos… a szentségit! - Fassbänder őrnagy arca elvörösödött. - IGEN! - tört ki belőle.
A helyzetet a sztereovízióban és a mikroképregényekben már úgy elcsépelték, hogy nem is annyira elmagyarázni, mintsem elhitetni volt nehéz feladat. Dietrich Fassbänder előadó képessége nem volt valami híres, de őszintesége nyilvánvaló volt, s már önmagában is meggyőző.
- Magam sem hittem először - ismerte el. - De igazat mondott. Járőreink szembetalálkoztak az… az ő felderítőikkel. Összecsapásra került sor; két embert vesztettünk, de egyet megöltünk közülük. Apró fegyvereik a miénkhez kifejezetten hasonló robbanóanyagos fémmeghajtást használnak; Isten tudja, mi lehet még abban az űrhajóban a mi nukleáris robbanófejeink elhárítására. De föl kell vennünk a harcot a. Marsért; és itt van önöknek szerepük.
A két pap szótlanul figyelte, Acosta zavarodott húzódzkodás benyomását keltve; Malloy pedig mintha azt várná, hogy az őrnagy mindjárt hozzákezd a játék táblán való feltérképezéséhez.
- Főleg önnek, rabbi. A maga fiai miatt nem aggódom, atyám. Azért van katolikus káplán ebben a váltásban, mert a legionáriusoknak ez a csapata javarészt lengyel meg ír származású amerikai. Ők rendesen fognak harcolni, és számítunk rá, hogy ön majd tart előtte egy tábori misét; de ez minden. Ja, és az a lökött tüzér, Olszewszki fejébe vette, azt szeretné; hogy ön hintse meg az ágyúját szenteltvízzel; ennek, azt hiszem, nem lesz semmi akadálya.
- A maga izraelitái azonban már más kérdés, Acosta. Nem ismernek fegyelmét, legalábbis nem olyat, amit mi itt a légióban annak nevezünk; és a Mars sem jelenti számukra azt, amit a legionáriusok számára. Ráadásul soknak közülük az a… a fenébe, tán nem kellene így fogalmaznom, babonája, hívjuk inkább egyfajta… nos, tiszteletnek, mondhatni félelemnek, önnel szemben, rabbi, hogy ön csodatevő.
- Úgy is van - jegyezte meg egyszerűen Mule Malloy. - Megmentette az életemet.
Még mindig érezte azt a különös, láthatatlan erőt ("erőteret", ahogy később az egyik technikus nevezte, miközben épp a, lövedékeket átkozta, amik úgy szétroncsolták a gépezetet, hogy minden elemzést lehetetlenné tettek), az erőt, amely annyira tehetetlenné bénította ott, abban a keskeny szorosban, túl távol a kupolától ahhoz, hogy a járőrök segítségére siethettek volna. Az volt az első hét, amit a Marson töltött, és túlságosan messzire barangolt, élvezvén az enyhe gravitáció miatt oly könnyű s hosszú lépteket, miközben hol a bolygók Teremtőjének sokoldalúságáról, hol pedig arról a hajdan volt Év-napról meditált, amikor kiszorította az amerikai válogatott leghíresebb hátvédeit, és ezzel teljesen tűzbe hozta a Rose Bowl közönségét. Sibiryakov gólja szerepelt az újságok címoldalán, de ő és Sibiryakov jól tudták, miért sikerült a gól, s őt titkos belső melegség töltötte el… vajon bűnös büszkeség volt ez, vagy csupán önmaga elismerése? Aztán úgy megragadta valami, ahogy védelem sem fogta soha, és órák teltek el, és a Marson senki nem tudhatta, hol van, és amikor a járőrök odaértek, azt mondták:
- Az izraeli káplán küldött minket.
És később Chaim Acosta, életében először és utoljára, lakonikus rövidséggel csak annyit mondott:
- Tudtam, hogy hol van. Velem is megesik néha.
Acosta most vállat vont, és méltóságteljes kezével rosszallóan legyintett.
- Tudományosan szólva, őrnagy, úgy vélem, rendelkezem bizonyos fokú érzékelésen túli érzékenységgel és elképzelhetően valamicske egyéb psi képességgel. A tel-avivi Rhine-iskola pszichológusai kifejezetten érdeklődnek irántam, de képességeim laboratóriumi körülmények között többnyire felmondják a szolgálatot. De a "csodatevés" azért kicsit erős kifejezés. Emlékeztessen rá, hogy egyszer elmeséljem magának a lvovi rabbi garantáltam eredeti csodatevésének történetét.
- Akár csodának, akár ÉTÉ-nek is nevezzük, van magában valami, Acosta…
- Nem kellett volna Józsuét említenem - mosolygott a rabbi. - Remélem, nem arra akar kilyukadni, hogy csodatevéssel én próbáljam megnyerni maguk helyett a csatát?
- A pokolba! - horkant fél Fassbänder. - A maga embereiről van szó. Azt vették a fejükbe, hogy maga egy… szent. Azazhogy, maguknak nincsenek szentjeik, vagy igen?
- Izgalmas szemantikai kérdés - jegyezte meg halkan Chaim Acosta.
- Nos, akkor próféta, vagy ahogy maguk nevezik. És nekünk férfiakat kell faragnunk a maga gyerekeiből. Lelket kell vernünk beléjük, s azzal a tudattal kell odaküldeni őket, hogy győzni fognak.
- És fognak? - kérdezte nyersen Acosta.
- A jó ég tudja. De az egyszer átkozottul biztos, hogy nem fognak, ha nem hisznek benne. Öntől függ.
- Micsoda?
- Lehet, hogy alattomban megtámadnak minket, bár nem hiszem. Szerintem ők éppúgy meglepődtek és zavarban vannak, mint mi; szükségük van tehát egy kis időre, hogy átgondolják a dolgot. Mi napfelkelte előtt támadást indítunk; és hogy az ön izraelitái harci kedvét biztosítsuk, ön meg fogja őket átkozni.
- Megátkozni az embereimet?
- Potztauzend Sapperment noch einmal! - Fassbänder őrnagy angolsága kifogástalan volt, ebben a helyzetben azonban mégsem volt kielégítő. - Megátkozni őket! Azokat a… nyavalyákat, az idegenekét, a betolakodókat, bánja a fene; hogy mi az urverdammt francnak akarja hívni!
Ennél sokkal durvábban is fogalmazhatott volna, anélkül hogy egyik káplánt is megbántaná. Hirtelen mindketten rádöbbentek, hogy az őrnagy halálosan komolyan beszél.
- Hivatalos átok, őrnagy? - kérdezte Chaim Acosta. - Anathema maranatha? Malloy atya talán tudna nekem kölcsönadni csengőt, könyvet meg gyertyát?
Mule Malloy nyugtalannak látszott.
- Valóban lehet ilyesmiről olvasni, őrnagy - ismerte el. - Valamikor régen éltek vele…
- A vallásában nincs semmi, ami ezt tiltaná, így van, Acosta?
- Hát volt már rá… precedens - vallotta be csendesen a rabbi.
- Akkor ez parancs a feljebbvalójától. Hogy hogyan csinálja, magára bízom. Maga tudja, mi a menete. Ha bármire szüksége van… milyen csengő kellene?
- Attól tartok, őrnagy, ezt viccnek szántam.
- Ami azt illeti, ezek a valamik egyáltalán nem viccesek. És maga meg fogja őket átkozni holnap reggel az emberei előtt.
- Majd imádkozom - szólt Chaim Acosta rabbi - útmutatásért… - De az őrnagy már nem volt ott. Acosta paptársához fordult. - Mule, ugye imádkozik majd értem is? - A mindig fürge kezek most petyhüdten lógtak az oldalán.
Mule Malloy bólintott. A rózsafüzére után kezdett tapogatózni, miközben Acosta csendben elhagyta a szobát.
Tűnődjünk most el talánya fölött egy olyan időnek, amikor is emberek két csoportjának elenyésző erői - egy félig-meddig feledésbe merült előretolt helyőrség s egy kicsiny felderítő raj - azzal töltik az éjszakát, hogy felkészítik magukat az ismeretlenre, előkészülnek a másnapi találkozásra, hogy eldöntsék egy galaxis talán több évszázados sorsát.
Két ember mintatartomány-kereső problémákat táplált be a számítógépbe.
- Az az istenverte Fassbänder! - szól az egyik. - Hallottam, ahogy a parancsnokunkhoz beszélt. "Maga meg az emberei, akik soha nem ismerték a fegyelmet…!"
- Poroszok! - morogja a másik. Ír vonásai vannak, és amerikai a kiejtése. - Azt hiszik, övék a föld. Ha vége lesz ennek az egésznek, tegyük le a poroszokat Texasba, harcolják ki ők. Mi meg majd átkereszteljük az államot Kilkennyre.
- Mi jött ki neked utoljára?… Nézd csak meg! A Fassbänder-féle "fegyelem" a békességért van - köpni-suvickolni, hogy csillogjon minden a mi kis homokos, rózsaszín semmink közepén. És mi hasznunk belőle? Fassbänder dédapái két világháborút is elveszttettek, míg az enyémek a semmiből egy új nemzetet teremtettek. Kérdezd csak meg az arabokat, hogy van-e nálunk fegyelem. Vagy akár a briteket…
- Hja, a britek! Éppenséggel, az én dédnagyapám tagja volt az IRA-nak…
Két ember a hullámvető elektródáit hangolja össze:
- Nem elég, hogy besoroznak erre az isten háta mögötti expedícióra; ráadásul egy tojászabáló nanguriait varrnak a nyakunkba parancsnoknak.
- És pont egy tryldiai felderítőnek kell hoznia az első jelentést. Mit olvasol le onnan?… Nézd csak meg!
- Egy tryldiai, hogy hazudozzon, és egy nanguriai, hogy igazat kovácsoljon belőle - ismétli az első.
- Pedig, fiúk - szólal meg az ember, aki épp a teleobjektív mikroskáláját állítja be -, a Mester azt állítja, hogy ezek a szörnyek valódiak. Össze kell fognunk szeretetben még a tryldiaiakkal és nanguriaiakkal is, és meg kell semmisítenünk őket. A Mester áldását ígérte nekünk a csata előtt…
- A Mester - így az első - megeheti a tojást, amiből kikelt.
- A rabbi - szól az oxigénsisakokat ellenőrző ember - foghatja az áldását, és tehet egy szívességet Fassbändernek. Nem vagyok én zsidó, ahogy azt ő elképzeli. Én egy értelmes, józan ateista vagyok, aki történetesen izraeli.
- Én pedig - mondja a társa - román vagyok, aki hiszen apám Istenében, s ezért hűséggel tartozom az ő izraeli államának. Miféle zsidó az, aki tagadja Mózes Istenét? Az ilyet zsidónak nevezni annyi, mint Fassbänder módjára gondolkodni.
- Ők előnyben vannak velünk szemben - mondja az első. - Ők tudnak itt lélegezni, Ezek az oxigénsisakok viszont három óra alatt kimerülnek. És akkor mihez kezdünk? A rabbi áldásában bízunk?
- Azt mondtam, apám Istene, pedig már a dédapám is úgy gondolkodott, mint te, mégis harcolt Izrael újjászületéséért. A fia volt az, aki, mint sokan mások, rájött, hogy testben és lélekben egyaránt vissza kell térnie Jeruzsálembe.
- Az már igaz, hogy az ortodox vallásnak most nagy reneszánsza van. De mire jutottunk vele? Itt egy hadsereg, akinek a rabbi áldására van szüksége, mielőtt kiadják a parancsot.
- Sok ember halt már meg parancsok által. És vajon hányan áldások miatt?
- Pedig azok közül, akik csatában halnak, félek, hogy kevesen halnak jó halált… - olvassa az ember Valkram nagy epikájában Tolnishri ostromáról.
- …mert hogy is tudnának bármiről keresztény módra rendelkezni - olvassa az ember Agincourt előestéjéről Shakespeare mikrokiadásában -, amikor csak a véren jár az eszük?
…Márpedig ha ezek az emberek nem jó halált halnak - írja Valkram -, az rossz vásár lesz a királynak, aki ilyen halálba vitte őket.
- Miért is ne? - hessegette el magától a kérdést Chaim Acosta, hosszú ujjaival legyintve.
A BDP - még Acosta sem volt nyelvileg olyan előírásos, hogy buborékdzsipnek nevezze szökellt előre a homokon a magaslat felé, ami pont a betolakodók űrhajójáró nézett. Mule Malloy biztos kézzel fogta a kormányt, s egy szót sem szólt.
- Én tényleg imádkoztam útmutatásért tegnap éjjel - jelentette ki a rabbi, mintegy önmagát mentegetve. - Én… szóval, nekem furcsa gondolataim voltak egy darabig, de ma reggelre szinte értelmüket vesztették. Végtére is a hadsereg tisztje vagyok. Kötelezettségeim vannak a feljebbvalóimmal és az embereimmel szemben. Amikor rabbi, tanító lett belőlem, kifejezetten arra szenteltek fel, hogy a törvény és a szertartások kérdéseiben döntsek. Nem vitás, hogy ez az eset az én hatáskörömbe tartozik.
A BDP egyszeriben megállt.
- Mi történt, Mule?
- Semmi… Csak pihentetni akartam egy percre a szememet… Miért ment papnak, Chaim?
- Hát maga? Melyikünk érti az öröklésnek és a környezetnek megannyi elemét, amelyek ilyen választásra vezetnek bennünket? Vagy inkább, ha úgy tetszik, ilyen választott létre? Húsz évvel ezelőtt ez látszott számomra az egyetlen lehetséges útnak; most pedig… De jobb; ha indulunk, Mule.
A BDP újra elindult felfelé.
- Az, hogy átok, olyan melodrámainak, középkorinak hangzik; de lényegét tekintve különbözik-e akár egy csöppet is a győzelemért mondott imától, amit a káplánok rendszeresen felajánlanak? Ahogy képzelem, ön is ezt tette a tábori misén. Bizonyára az összes hívő győzelemért fohászkodik a Seregek Urához, és ettől, ahogy Fassbänder őrnagy mondaná, jobb harcos válik belőlük. Bevallom, nekem még mint a törvény tanítójának sincs határozott dogmatikus bizalmam, az átok hatásosságában. Nem képzelem, hogy a megszállók űrhajóját Jahve tüzes villámai fogják elpusztítani. De az embereim valahogy túlzottan is bíznak bennem, s én tartozom nekik annyival, hogy minden tőlem telhetőt megtegyek lelkük megerősítésére. S ez nem több, mint amit minden légió vagy bármely hadsereg elvár a káplánjától; mi már rég nem az Úr papjai vagyunk, hanem lelki támaszok - egyfajta szublimált YMCA titkárság. Azaz, az én esetemben mondjuk: YMHA.
A BDP ismét megállt.
- Soha nem volt tudomásom róla, hogy ilyen érzékenyek a szemei - jegyezte meg csípősen Acosta.
- Gondoltam, hátha szüksége van még egy kis időre, hogy végiggondolja - próbálkozott Malloy.
- Már végiggondoltam. Hisz mostanáig ezt magyaráztam. De kérem, Mule, minden el van döntve! Fassbänder szétrobban a dühtől, ha két percen belül nem mondom bele átkomat ebbe a mikrofonba.
Mule Malloy szótlanul elindította a BDP-t.
- Hogy miért mentem papnak?! - kanyarodott vissza Acosta. - Ez valójában nem is kérdés. A kérdés az, hogy miért maradtam meg egy olyan hivatásnál, amire oly kevéssé vagyok alkalmas. Megvallom magának, Mule, és csakis magának, hogy nincs meg bennem az a lelki alázat és türelem, amire szükségem volna. Olyasvalamire vágyom, ami túllép egy gyülekezet vagy egy hadsereg-különítmény egyhangú problémáin. Néha úgy érzem, fel kellene hagynom mindennel, s csak a psi képességeimre kellene koncentrálnom, azok talán majd elvezetnek ahhoz a célhoz; amit értetlenül keresek. De túl kiszámíthatatlanok. Ismerem a törvényt, szeretem a szertartásokat, de nem vagyok jó rabbinak, tanítónak, mert…
A BDP harmadszor is megállt, és Mule Malloy annyit mondott:
- Mert ön egy szent. - És mielőtt Chaim Acosta tiltakozhatott volna, folytatta: - Vagy ha Fassbänder elnevezése jobban tetszik, hát próféta. Sokféle szent és próféta létezik. Vannak szelídek, alázatosak és türelmesek, mint Assisi Szent Ferenc, vagy Jób és Rúth… vagy a nők nem számítanak? És vannak Isten zsarátnokai, a tüzes szelleműek és irtóztatóan elszántak; akik felrázzák Isten kiválasztottainak történelmét, a szentek, akik a bűnön keresztül jutottak el az üdvösséghez, azzal a magabiztos hatalommal, ami épp fordítottja Lucifer büszkeségének, akit ugyanabból a pengő ércből öntöttek.
- Mule…! - tiltakozott Acosta. - Ez nem maga. Ezek nem a maga szavai. És ezt még csak nem is az egyházközösségi iskolában tanulta…
Malloy mintha meg se hallotta volna:
- Szent Pál, Morus Támás, Sienai Katalin, Ágoston - sorolta zengő hangon. - Illés, Ezékiel, Júdás Makkabeus, Mózes, Dávid… Ön egy próféta, Chaim. Felejtse el a rhinie-sták racionalizáló mellébeszélését, ismerje fel, honnan jön ez a hatalom, hogyan vezéreltetett az én megmentésemre, miféle "furcsa gondolatai" támadtak a tegnap éjjeli imádságos virrasztásban. Ön próféta… és nem fog megátkozni embereket, Isten gyermekeit.
Malloy hirtelen a kormányra zuhant. A BDP-ben csend támadt. Chaim Acosta a kezeit bámulta, mintha nem találta volna a helyzethez illő mozdulatot.
- Uraim! - Fassbänder őrnagy hangja a rádión keresztül még a szokásosnál is fülsértőbb volt. - Lennének szívesek, az ég szerelmére, végre elindulni és feljönni a dombra? Nulla óra múlt két perccel és huszonöt másodperccel!
Acosta automatikusan megnyomta a gombot, és beleszólt:
- Azonnal, őrnagy.
Mule Malloy megmoccant, és kinyitotta a szemét.
- Fassbänder volt az?
- Igen… De nem sürgős, Mule. Nem értem. Mitől?…
- Én sem értem. Még soha nem vesztettem el így az eszméletemet. Az orvos annak idején azt mondta, hogy az a fejsérülés a wisconsini meccs alatt esetleg… na de harminc év múltán…
Chaim Acosta felsóhajtott.
- Most ismét az én régi Mule-om szól magából! De az előbb…
- Miért? Mondtam valamit? Az az érzésem, mintha valami fontosat akartam volna mondani magának.
- Hát, kíváncsi vagyok, ehhez mit szólnának Tel-Avivban. Tudat alatti elmék telepatikus kommunikációja? Kimondása olyan gondolatoknak, amiket féltem tudatosan felismerni? Igen, Mule, mondott valamit; és én meglepődtem, mint Bálám, amikor megszólalt a szamara útközben… Mule!
Acosta szeme feketén izzott, mint még sohasem, s keze vadul kalimpált.
- Mule, emlékszik Bálám történetére? Mózes negyedik könyvében van…
- A Számok könyvében? Csak arra emlékszem, hogy beszélő szamara volt. Gyanítom, hogy ez vicc akar lenni a Mule szóval?
- Bálám, Beór fia - magyarázta a rabbi nyugodt komolysággal - Moáb prófétája volt. Az izraeliták megtámadták Moábot, és bálák király megparancsolta Bálámnak, hogy átkozza meg őket. A szamara nemcsak beszélt hozzá; mi több, megvetette a lábát, és nem volt hajlandó továbbmenni az úton, míg Bálám meg nem hallgatta az Úr üzenetét…
- Igaza volt, Mule. Akár emlékszik rá, mit mondott, akár nem; akár az Úr, igazsága volt, ahogyan leírt engem, vagy csak saját énem telepatikus kivetülése, egy valamiben igaza volt: ezek a megszállók emberek, mindazon normák szerint, amikről tegnap vitatkoztunk. Ráadásul Marsra termett emberek; a járőr jelentése szerint mezítelenek, és nem szorulnak semmiféle védőruházatra ebben a hidegben, ilyen légköri viszonyok mellett. Nem kizárt, hogy már korábban felderítették ezt a bolygót, és megfelelőnek találták; az is lehet, hogy egy általuk itt hagyott megfigyelő műszer volt, ami úgy "megbénította" ott, a szorosban, hiszen korábbi marsi civilizáció nyomaira sohasem bukkantunk.
- A Mars nem való nékünk. Mi nem tudunk itt normálisan élni; tudományos kutatásaink sorra csődöt mondtak, s mi mégis fenntartunk egy erőtlen, fásult helyőrséget, pusztán azért, mert galaktikus önérzetünk nem engedi, hogy szembenézzünk a tényekkel, és lemondjunk "űrhódítási" babérjainkról. Ezek az emberek ellenben tudnak itt élni, talán hasznosan, Isten dicsőségére és végső soron: a mi világunk javára is, amennyiben két alkalmasan benépesített bolygó így megismeri egymást. Igaza volt; nem átkozhatok meg embereket.
- URAIM!
Acosta hanyag eleganciával lenyúlt, és kikapcsolta a rádiót.
- Egyetért velem, Mule?
- Én… én… én azt hiszem, most visszafordulok; Chaim?
- Dehogy fordul. Azt hiszi, én talán szembe akarok találkozni most Fassbänderrel? Hajtson tovább! Rajta! Fel a domb tetejére. Vagy talán nem emlékszik Bálám történetének a végére? Ő nem érte be annyival, hogy nem átkozta meg testvéreit az Úrban. Bálám ugyan nem.
- Megáldotta őket.
Mule Malloy emlékezett rá. Sőt, még többre is emlékezett. A fonográf tűje végigszántott Biblia-tanulmányainak barázdáin, egészen Mózes Negyedik könyvének harmincegyedik fejezetéig, Bálám történetének rövid epilógusáig:
Szóla azért Mózes a népnek, mondván: Készítsétek fel magatok közül a viadalra való embereket, és induljanak Midián ellen, hogy bosszút ál javak az Úrért Midiánon… A Midián királyait megölék, azoknak levágott népeivel egybe… és Bálámot, a Beór fiát is megölék fegyverrel.
Malloy Chaim Acosta feszült arcára pillantott, amin ujjongás és megnyugvás keveredett, ami természetes egy olyan embernél, aki felismerte végre élete rendeltetését, és Malloy akkor rádöbbent arra, hogy Chaim memóriája is csak a harmincegyedik fejezetig terjed.
És a Biblia még csak említést sem tesz arról, hogy mi történt a szamárral, gondolta magában Mule Malloy, és nekivágott a domboldalnak.
Velkey Anna fordítása