Anna Rinonapoli: Időszakadék Giacomo Leopardi költeményében
Kötelező öt perc a Fertőtlenítő Teremben, előírásos aranycsíkos lila köpeny, zsebén az európai címerrel, mely fölött kövér aranyozott I díszeleg, és végül közös torna a tágas, mesterséges kupola alatt, mely langyosan és tisztán tartja a sterilizált levegőt; Eroaldo Banconi keresztülvágott az udvaron, és csatlakozott kollégáihoz.
Fiatal volt, és ruganyosan járt, de most hirtelen megállt. A kék virágok meglehetősen kifakultak: nyomban értesíteni kell a Műszaki Igazgatót, hogy dolgoztasson másik művirágcéggel, többször is előfordult már, hogy a nefelejcs és az ibolya egy hónap alatt kifakult.
Aprólékosan megvizsgálgatta a pálmákat és a fenyőket, melyek olyanok voltak, mint az igaziak, bár ugyancsak ritkán látott természetes fákat; nyaranta Didaktikai Kongresszusokon vett részt, a bőséges napidíjból majdnem egy hónapig nyaraltathatta a feleségét és a fiát a paideiai kupola balzsamos levegőjében, az Európai Kongresszusok székhelyén; de a másik hónapot Milánóban kellett töltenie, hol az otthoni tisztított levegőben, hol a művirágpark kupolái alatt, melyek sokszor olyan zsúfoltak, hogy lélegzetet se lehet venni.
A diákok éppen az osztálytermekbe tartottak nyugdíjas nevelők felügyelete mellett. Eroaldo a tanáriba ment. Kis iróasztalán megnyomott egy gombot, és az asztallapon megjelent az órarend: egy óra a harmadikban, kettő a másodikban, aztán lyukasóra, majd még egy az elsőben. Most meg kell néznie a tanmenetet, ez minden párhuzamos osztályban azonos, és ki van függesztve a falra. Megnyomta a Z osztály gombját, és megjelentek a leckecímek: első óra: 71. Cg. mod., második óra: 49. Cs-beszámoló; harmadik óra: C-DA; negyedik óra: 85. Cge-film.
A fiókból kivette a tananyagot, rátette a kis tolókocsira az aznapi menetrend szerint sorba rakva, és csatlakozott a folyosón kettesével felsorakozott kollégáihoz, akik a kilenc előtt tíz perccel felhangzó figyelmeztető csengőre vártak. Meg is szólalta A harmadik Z hetese kidugta fejét az osztályajtón, a jöttét leste: amikor meglátta, visszahúzta fejét, majd újra megjelent, köszönt, megfogta a kiskocsit, átadta a vörös kártyát a hiányzók nevével, és kérte, hogy írja alá; aztán mozdulatlanul várt társai irigykedő pillantásai közepette.
- A mai anyag a 71. Cg-mod., ez, amit tudnotok kell, kultúraóra, nyelvtan, utána illusztrációs kisfilm lesz.
A hetes befűzte a 71. szalagot, aztán helyére ment, és a többiekkel együtt hallgatta az előre gyártott tanórát, a tanár pedig beírta az órát az osztálykönyvbe. Amikor befejeződött az anyag, a tanulók megfordították széküket, és a film következett.
- Minden világos? - kérdezte Eroaldo. - Aki nem ért valamit, az délután újra megnézheti a tananyagot a kultúra-előadóban.
Az osztály tiltakozott, remekül értenek mindent; egy gyerek se akart részt venni a nem kötelező délutáni órákon. Ez bosszantotta a Tanulmányi Igazgatót, de semmit se tehetett; talán az ő idejében többet tanultak a gyerekek.
Amikor Eroaldo belépett a másodikba, izgatottnak találta a tanulókat, mert minden nap várták a dolgozatírást.
Mosolyogva nyugtatta meg őket:
- Könnyű lesz. 49. Cs-beszámoló, alapfokú!
Intett, hogy osszák szét a ceruzákat és a papírokat, ő pedig beírta az órát az osztálykönyvbe.
- Kész? - A tanár a villanyórát nézte a falon, megvárta a kellő pillanatot, aztán intett, hogy kezdhetik. A diákok munkához láttak. Eroaldo a modell-lapot nézte: egyáltalán nem nehéz, ugyanolyan, mint egy hónapja, ezúttal mindenkinek jól fog menni, és a Tanulmányi Igazgató nem fog reklamálni: nagyon remélte, hogy a többi osztályban is minden jól megy majd, s akkor nem kell megismételni a vizsgát.
Szigorúan tudományos módszerek szerint osztották fel az év elején a párhuzamos osztályokban a tananyagot napra szólóan; a tanárok minden sikertelenség láttán összegyűlnek, megismétlik a vizsgát, aztán megint összegyűlnek, ha az eredmények nem kielégítők, valami indítványt készítenek, és demokratikusan megszavazzák, majd a nyári kongresszusokon megvitatják; ugyanis egyedül a kongresszus változtathat az előregyártott leckeórákon.
A vizsgalap három kérdőívet tartalmazott, mindegyik tíz kérdésből állt, s a középkort tárgyaló, ebben a negyedévben leforgatott filmekre vonatkozott. Az első azt kérdezte: ismert volt-e a középkorban a fémek használata (igennel vagy nemmel kell válaszolni), meghatározni a fémek rendeltetését: a háztartási, a vallási, a katonai (a helyes válasz aláhúzandó). A második feladat egy kis emlékezetpróba: ki volt Barbarossa? Pápa, császár, zsoldosvezér (a helyes válasz aláhúzandó). A harmadik nehezebb, valódi intelligenciavizsga: ötven pont áll a tanuló rendelkezésére, hogy a középkori civilizáció fokát osztályozza, mégpedig ily módon: 
tudomány…………… pont az 50-ből
vallás………………… pont az 50-ből
táplálkozás, higiénia, irodalom és így tovább.
A tanár unottan felsóhajtott; arra gondolt, hogy ellenőriznie kell, nem puskáznak-e a gyerekek: ki tudja, miért nem tértek rá Olaszországban is Goldenkatz tanár módszerére? Az olasz iskola, ahogyan ez mindig is volt, minden tudományos berendezés ellenére is leragadt a humanizmusnál.
A huszadik században született az az elképzelés, hogy vezessék be a robotikát a tanításba, de hosszú ideig kellett harcolniuk a haladó pedagógusoknak, mert sokan szükségszerűnek tartották, hogy a szerencsétlen tanár állandóan kijavítandó dolgozathalmok alatt nyögjön. Végül a tudomány győzedelmeskedett: eltűntek az idejétmúlta dolgozatfüzetek, és helyükbe megnyugtató halványzöld vizsgalapok kerültek: a témát megfelelő bizottság készíti elő gondosan - és a robotok is betéptek az iskolába. Pontosan háromszáz év kellett, hogy száműzzék azokat az idejétmúlta vackokat! De mért kéne itt megállni, amikor más területen továbbhalad a tudomány? Goldenkatz nyitott egy mintaiskolát, mely csodálatba ejtette egész Németországot, nem is minket - gondolta Eroaldo -, ahol csak kevés fiatal - s az is mind a Szabadpárt tagja - kívánja a teljes gépesítést.
Goldenkatz latint és görögöt tanít robottanárokkal a középiskolában. A terem közepén áll egy központi elektromos agyra kapcsolt gép; körülötte helyezték el a mágnesezett padokat, melyek megakadályozzák, hogy a gép engedélye nélkül mozogjanak a tanulók; dolgozatírás alatt természetesen könnyű, különleges sisakot kell felvenniük, amely jelzi, ha puskázni akar a tanuló: ilyenkor kétszer nyakon vágja az engedetlenkedőt.
A gép magától rendelkezik a fegyelemsértési ügyekben, arra kényszeríti a tanulót - pontosan nem tudni, hogyan -, hogy jelentkezzen a Nevelési Igazgató irodájában. Milyen jó lenne egy ilyen gép az Aktív Viták alatt, különös tekintettel az osztály megrontójára, Moranini növendékre.
Félóra telt el; néhányan lassan befejezik; az első már mozdul is, az órához megy, beüti az időt, aztán átadja a lapot a tanárnak. Amikor mindenki befejezte, Eroaldo megrázta a csengőt: bejött egy zöld overallos pedellus, mellzsebén az iskola jelvényével.
- Kérem, vigye el kijavítani a dolgozatokat.
- Igenis, tanár úr! - A pedellus borítékba zárta a lapokat, rápecsételte az időt, és kiment. Eroaldo rámosolygott az osztályra.
- Egy perc relax - amiből öt perc lett; a legújabb lemezt hallgatták meg. A tanulók kényelmesen elhelyezkedtek a székeken, és élvezték a zenét. Eroaldo idegesen rángatta a szakállát, melyet a középiskolai tanári pályázatra várva növesztett. E pillanatban tette egy technikus a lapokat az elektronikus számítógépbe. Vajon mi lesz az eredmény? Már csak egy tantestületi ülés van a pályázatig.
Megpróbált az Aktív Vitára összpontosítani, ez volt a tanítás legnehezebb és legkényesebb része. Itt kell hozzászoktatni a fiatatokat az önállósághoz. Azt javasolta az osztálynak, hogy a hétfőn látott filmkölteményt vitassák meg: Árvamadár volt a címe, Giacomo Leopardi verséből, Kedé Surpopulus zenéjére készült, Eginardo Scarlettini rendezésében.
- Tanár úr! - kiáltotta egy hang, szerencsére a falak hangszigeteltek. - Szeretném újra hallani azt a csa-csa-csa zenét!
- Miről beszélsz?
- A muzsikára emlékszem, de a szavakra nem.
- Én emlékszem, tanár úr, Napóleon volt.
- Talán Alessandro Manzoni Május 5-éjére gondolsz?
- Nem tudom. Így szólt: csa-csa-csa! Minek kellenek a szavak? Magában jobb lenne a zene.
- De hiszen egy költeményfilmről van szó! Csönd! Beszéljünk az Árvamadárról; figyelem, megindítom a magnetofont! - ki tudja, hátha kialakul valami szép kötetlen vita, jó pont lenne a minősítésében.
- Nekem tetszik a leopárdokról szóló film, mert leopárdok helyett egy csomó madarat látni - énekelte egy lányka.
- Nekem nem! Túl zajos.
- Virágok vannak benne meg madarak.
- Túl zajos.
Mint mindig, az osztály két részre szakadt, és ugyanazt ismételgette; Eroaldo dühödten nézte a könyörtelenül forgó szalagot, de nem állíthatta meg, tiltja a Rendtartás.
- Tanár úr! - ordította egy vaskos hang. Az osztályban csönd lett: persze, Moranini. Eroaldo megdermedt. - Tanár úr, mért van olyan gyerek, aki egyedül szeret lenni, és nem akar a többiekkel játszani?
- Dehogynem akar velük játszani! - visította egy kislány. - Csak előbb virágot akar szedni, igazi virágokat, amiket le lehet szedni!
- A virágot nem szabad leszedni! - szólt közbe egy fiú.
- Ő akar játszani, a többiek kerülik őt. - És az osztály megint kiabálni kezdett: - Ő akar! A többiek nem!
- Nem igaz! - hajtogatta Moranini, fölemelte a hangját, erre csönd lett. - Magától megy el, mert a többiek mind hülyék.
- Moranini! - A tanár fölpattant. - Elég az ostobaságokból, a mese erkölcsi tanulsága…
- Minden gyerek egyforma, és együtt kell játszaniuk - szavalta kórusban az osztály. Moranini megszégyenítve leült, a többiek zajosan nevetgélve nézték.
- Tanár úr! - Ez egy másik rontópál, az osztály buzgó mócsingja, aki mindent szóvá tesz, még a feltételezett legyet is, amely bejöhet a terembe. - Tanár úr, Moranininek otthon vannak papírból készült könyvei!
Általános döbbenet.
- Senki magánéletével ne hozakodjatok elő az iskolában - intette le Eroaldo. - Moranininek van egy papírfüzete, és ír bele. Igen, most is itt dugdossa!
Ezt tiltja a Rendtartás: egyetlen könyve, füzete se lehet a tanulónak; az iskola ellátja mindennel; vannak filmek, vizsgalapok, szalagok, diapozitivek, kisfilmek. És ez a hülye Moranini magával hozza az osztályba… de ki ír manapság, hol van olyan vízözön előtti iskola? - tűnődött Eroaldo. Csak az első három évben használnak még papírt és tollat, bár Goldenkatz azt javasolta… közben Moraninihez fordult, elvette tőle a füzetet.
Ebben a pillanatban megszólalt a csengő, Eroaldo fogta a kiskocsit, és dühösen kivonult. Első dolga az volt, hogy fiókjába rejtette a bűnös füzetet, aztán meghallgatta a felvétel utolsó részét: nem zárta el idejében, mindent fölvett. Micsoda botrány!
- Nem jössz kávét inni? - A fiatal Benucci kartárs volt. Eroaldo igyekezett elrejteni dühét. - Mi van veled?
- A szokásos: Moranini megint nem fért a bőrébe.
- Ismerem jól. A növendékem volt, ismétlő, ki kéne rúgni, és ha elgondolom, hogy az apja atomfizikus… a zseniknek néha gyöngeelméjű gyerekük van.
- És pocsékul nevelnek. Tudsz arról, hogy régi papírkönyveket olvastatnak vele, és megengedik, hogy írjon?
- Akkor is gyógykezeltetni kéne, csak az elmegyógyintézetben írnak az abnormis gyerekek.
- Már megpróbáltam más okból is, de a visszamaradtak igazgatója szemembe vágta, hogy nem kell neki a gyerek: tele az intézet. Egyre nő az abnormis gyerekek száma.
- Micsoda idők! - jegyezte meg Benucci, és kivett az automatából egy csésze kávét. - Csak úgy kapkodja a fejét az ember a szamarak és az abnormisok közt; képzeld, ma kötetlen vitát tartottam a Hazafias Nevelés-órán a fásítással kapcsolatban. Az egész osztály dűlt a nevetéstől: azt hitték, hogy a mesterséges kupolák a természetben teremnek.
- Micsoda idők! - Eroaldo beleharapott egy zsömlébe.
- Mit csinálnak a tanárok a Visszamaradottak Intézetében?
- Semmit, egy kolléga mondta, hogy egész életében ott maradna, ha nem lenne olyan nyomorúságos a fizetés. Ő csak felügyel a gyerekekre, akik - micsoda világ! - órákig csak írnak meg olvasnak.
Benucci gépiesen ránézett az órára.
- Nem értem… - Eroaldo az idősebb jogán mindentudóan mosolygott. - Sok ember kollektív énje megrekedt a fejlődésben a háromszáz évvel ezelőtti fokon.
- Hogy megy a felkészülés a pályázatra? - kérdezte Noris, a szőke kartársnő, és odalépett hozzájuk.
Eroaldo fontoskodva fölemelte a fejét.
- Kemény dió, biztosíthatom.
- Mi az ördögöt kell tanulni?
- Az egész történelmet. Az egész olasz irodalmat. A latint. És természetesen a nagy tudományos-fantasztikus írókat kell tanulmányozni. És ismerni kell minden kritikai-esztétikai kérdést.
- És hogyan képes erre? - nevetett Noris, aki matematikát tanított. Megszólalt a csöngő. - Munkára föl. Viszontlátásra!
- Nekem lyukasórám van - jegyezte meg Eroaldo.
- Szerencsés ember! - sóhajtott Benucci, és elsietett.
A kitöltött fegyelemsértési jelentést komoran tette be a borítékba a füzetkévei együtt, és megpróbálta belecsúsztatni az egészet a büntetési javaslatoknak szánt kék ládába, de nem ment, a nyílás nem volt füzetekre felkészítve. Eroaldo kénytelen-kelletlen a pedellushoz fordult, és ezzel még jobban fölhívta a figyelmet a dologra.
Aztán leroskadt a székre, könyökével az íróasztalra támaszkodott, összekulcsolt kezére hajtotta a fejét: összpontosítania kell, a pályázatra kell gondolnia, nem Moraninire; bárcsak a fantasztikus írókról kérdeznék - mondta a kollégáinak -, őket tökéletesen ismeri, de a többieket… átrágta magét vagy száz mikrofilmen, összefoglaló kivonaton, kisfilmeken és játékfilmeken, a kritikában még valami összevisszaságot érzett… csak Roger Campoform esztétikája volt világos, és sugallt kritikai módszertant. Hogy a csudába boldogultak a régi tanárok? A világ szükségképpen eltorzult, elhülyült a sok olvasástól és írástól; nem segíthetett a látvány és a hang. Szerencsére sutba dobták a sok irkafirkát.
Nehéz feladat a felkészülés a pályázatra, még az a jó, hogy az anyag pontosan körülhatárolt: harminc történelemtétel alapos ismerete szükséges, az idevágó filmekkel együtt, tíz latin tétel az idevágó filmekkel, harminc olasz, szintén filmekkel, és néhány ajánlott új költeményfilm.
Számos kérdésben úgy érezte, hogy jártas, de volt néhány, amelyben bizonytalankodott.
A latinnal minden rendben volt; kívülről tudta a tételeket, végiggondolta a kritikai műveket, melyek a következők… a következők? Igen, jobb lesz, ha átismétli. Az ujján számolta: Rudolph Stoppen: Mágia és tudomány a homéroszi költészetben. Michele Sapononi: A tudomány győzelme Vergilius Georgicájában. Jean Babel: Lucretius atomhipotézise. Alessi Kokofis: A valóságos posszibilizmus tételei Lukianosz művében. John White: Ősi emlék, Platón Atlantisza, Theopomposz Merope-ja. Milyen lehetetlen nevek! De ezek a mikrofilmek fontosak a nagy Campoform elméletében, illik ismernie őket.
Egyszerűbbek a színes rövidfilmek, melyeken a legnagyobb sztárok keltik életre a klasszikus irodalmat. Eroaldo bement a tanáriba, közben szavalt: "Istennő, haragot zengj, Péleidész Akhileuszét." Akhileuszt a szőke Bert Boom játssza. Óriási az a harci jelenet a folyóval! Természetesen fotomontázs. Csak nem fogja a színész a fertőzött tengervíznek kitenni nagyszerű szervezetét, melyet több millióra biztosítottak baktériumfertőzés esetére… és Vénusz, dehogyis, Heléna megjelenése, de előbb Vénusz meztelen szobrát látni, a híres Diomédészi Vénusz… Hopp! Valami nem stimmel, Diomédész nem valami hős volt? És még azt állítom, hogy jó az emlékezőtehetségem… Diomémész lesz talán, vagy inkább… de mi a csudának kell megtanulni ezt a sok történelem előtti nevet? Még képesek lesznek minden effajta hibáért egy pontot levonni. Nem lenne jobb, ha arra emlékeznék, hogy Heléna, a szép, a páratlan Sirena Moka, akire csak profilból, ó, csak profilból hasonlít Lídia? Ezért vettem feleségül, ezért nem érdekelt, hogy nem ért az irodalomhoz, Holdra repülő Gagarin-egereket rajzol állandóan, mindig a Holdra repülnek; pedig épp most parafálták az együttműködési szerződést a Marssal; a Marsra is mehetnének, nem? Vagy lenézik a mars-nemzetet? Lassabban azzal a lenézéssel, figyelmeztetnie kell Lídiát.
Mit is ismételtem? Ja igen, az Iliászt. Mennyire hasonlít az Odisszeára! Nem bírom fölfogni, miért nem látni soha Trója pusztulását a Homérosz-filmekben. Talán sokba kerülne. Persze, az iskolafilmeken takarékoskodnak, az iskola mindig mostohagyerek. De láttam az amerikai filmet Salina Salinasszal, mulatságos, nem? Ott minden színész olasz, de én legjobban Sirena Mokát szeretem… Megszólalt az óra kezdetét jelző csengő.
Az oktondi elsősök várták rózsaszín meg kék kötényükben, ezek meg állandóan kikéredzkednek… az ördögbe is, nem készítettem ki a 85. Filmet… dehogynem, dehogynem. Kikészítettem, ösztönös tanári mozdulat ez, reggel mindent kikészítek, rendes tanár vagyok én, aggályos, művelt, meg kell nyernem a pályázatot!
És Eroaldo a kiskocsit maga előtt tolva bement az első Z-be. Nehéz dolog fegyelmet tartani, szívesen elfenekelné őket, ám a Nevelési Igazgató állandó harcban állt a Tanulmányival, s körömszakadtáig védte a gyerek szabadságát, személyiségét és egyéb ságségét.
- Szép filmet fogtok látni, gyerekeim, szép filmet… - ismételgette kiszámított kedvességgel. - Most eloltjuk a villanyt, és megnézzük az olasz megyéket.
A zene végre elnyelte a gyerekek csivitelését, akik olyanok voltak, mint az állatkert mesterséges madarai. A bemondó tagoltan közölte: "Olaszország az Európai Unió egyik nemzete…"
- A kupolák! - ordította az osztály. A színes film Torinót mutatta: a belváros eltűnt a felhőkarcoló- és kéményerdőben, s a vasbeton-rengeteg közepén színjátszóan csillogtak a parkokat, iskolákat, kórházakat védő kupolák.
Mennyire hasonlítanak egymásra a városok - tűnődött Eroaldo -, szerencsére manapság nem utazgatnak már az emberek: hogyan is csinálták egykor? A gyerekek fecsegnek, forgolódnak, nézik egyáltalán a filmet? Aztán majd nem tudják kitölteni a vizsgalapokat… és mikor szólal meg már a csengő? Talán most, nem, nem, de igen, most végre!
Gyorsaság és kimértség nem fér össze, és amikor a fotocellák figyelnek, nagyon kell igyekezned. Eroaldo igyekezett: merev nyak, komoly tekintet és gyorsan mozgó lábak a kiskocsi mögött, ügyelnie kell a kartársakra is, hogy kikerülhesse őket; végre itt a tanári!
Az anyagot a fiókba, a kiskocsit a helyére, és a napi jegyzőkönyv? Majdnem elfelejtette. Egy aláírás, és bele a vörös dobozba - most már szabad. Nem, az íróasztalpolcon villog a jelző; megnyomta a gombot, és azt hallotta: "A kultúratanároknak - a robot hangja volt - tizennyolc órakor tanári értekezlet. Kérem, nyomja meg a visszaigazoló gombot."
Dühösen engedelmeskedett. A jelzőgomb kialudt. De mi ez már megint? "Eroaldo Banconi tanár urat kérjük, hogy értekezlet után maradjon itt, megbeszéljük a Moranini-ügyet. Kérem, nyomja meg a visszaigazoló gombot."
Eroaldo lecsüggesztett fejjel indult a kijárat felé. Benucci csatlakozott hozzá. - Bosszantó ez az értekezlet. Érdekes találkám volna.
- Nekem meg tanulnom kellene. Egy hét múlva itt a versenypályázat.
- Menj már, olyan jó fej vagy, mindenki mondja… gombold be a kabátod. Kint szmog van, nekem már mondta valaki.
Benucci elköszönt, s leszaladt a földalattihoz. A gyalogosok sállal, zsebkendővel, maszkkal takarták orrukat. Eroaldo megállt, hogy begombolja a kabátját, de hirtelen fojtogató köhögés fogta el. Átkozott szmog, tisztított levegő nélkül már nem lehet létezni, de egy havi fizetésébe kerül. "Nem baj, ha megnyerem a pályázatot, majd megfizethetem a tiszta levegőt is."
Egy óra alatt hazaért a város peremére. A csupa konyhaszagú felvonó fölvitte a 48. emeletre. Közben a paideiai balzsamlég-kupoláról álmodozott. Talán egy középiskolai tanár már több mint egy hónapig is ott maradhat. De ez a Goldenkatz, a tanárok nagy védelmezője, miért nem törődik a házakkal is? Arra gondolt, hogy ír neki, végül is megengedheti magának, diplomás európai tanár, szinte már középiskolai kinevezéssel.
Ám egész biztonsága eltűnt, amint belépett kétszobás csöppnyi kis lakásába, nem is szobák, inkább fülkék voltak. Lídia nem tudta bevetni az ágyakat, ezt már az előszobából látta, amely olyan szűk volt, hogy ha kinyújtotta a karját, beleverte a tükörbe, mely a beépített szekrény ajtaján lógott.
A gyerekszobában rendbe rakta az ágyat, belökte a falba a fekvőhelyet. Fölkiáltott. Az alsó szekrényajtó kinyílt, és nekiütődött a térdének. Neki akart támaszkodni a háta mögött levő falnak, de fölpattant az íróasztal lapja, és fenéken billentette. Eroaldo elvesztette egyensúlyát, és nekiesett az íróasztalnak, meglökte, aztán a földre huppant.
- Nem gyerekszoba ez - panaszkodott, miközben föltápászkodott -, hanem egérfogó. Elnézte a kilazult asztallapot, újabb költség, ezekben az olcsó házakban mindig van valami baj. Átment a hálószobába, ám hirtelen eszébe jutott, hogy még nem evett. Fölemelte a kagylót, a konyhát hívta.
- Parancsol? - kérdezte egy ellenszenves hang.
- Egy B típusú ebédet kérek, de mégse. - Visszaakasztotta a kagylót: a szemtelenje Nem tudja, hogy Eroaldo Banconi tanár úrral beszél? Megint fölemelte a kagylót, megállt. Nézzük csak: B típusú ebédhez volna kedve, de félnapi keresete menne rá. Viszont ma értekezlet is van még, megengedheti magának.
Rátette kezét a kagylóra: nem, eltörte a gyerek, íróasztalát. Mennyibe kerülhet? Jobb lesz C ebéd két kenyérrel.
- Egy C ebédet kérek az F lépcsőház 288-ba, két adag kenyérrel.
- Kérem, ellenőrzöm.
- Banconi tanár vagyok…
- Kérem, ellenőrzöm. - Eroaldo visszatette a kagylót. Pár pillanat múlva megszólalt:
- Tessék?
A tanár megismételte a kívánságát.
- Dobja be a kék zsetont meg egy kis fehéret, köszönöm - klekk.
Mire megtörülte a kezét, már hallotta is a teherfelvonó zúgását. Átvette az ételt, gyorsan bekapta a vörösesbarna szósszal leöntött, vastag szálú spagettit, a két húsgombócot három szem krumplival, hozzá négy zsemlét és egy pohár bort. A tányérokat meg az evőeszközt széttépte, és bedobta a szemétbe. Aztán lélegzetét visszafojtva ivott két pohár vizet, hogy elállítsa csuklását. Ó, a paideiai zöldséglevesek, talán egyszer, ha befutott… és szaladt bekapcsolni a magnetofont.
"A régi kritika hibája - Eroaldo visszahallgatta jegyzeteit, miközben egy kis rendet rakott a szobában - az volt, hogy a szavakat: az eszközt, a közvetítőt összecserélte a művészettel. Ez zavart okozott. Elődeim, azaz Campoform elődei közül senki se gondolt arra, hogy a kritikában alkalmazza a laboratóriumban remekül bevált rendszertani elvet… egyszóval Campoform tudományos, helyesebben tudományos-fantasztikus szempont szerint újra megvizsgálta az egész irodalomtörténetet… elfelejtettem az előbb elmondani, hogy mi a különbség tudomány, fantasztikum és irodalom közt…
Tehát: kezdetben az irodalmi és tudományos műveket tisztán meg lehetett különböztetni; de hogyan osztályozzuk azokat, amelyek ebből is, abból is táplálkoznak, vagyis a tudományos-fantasztikus műveket? Ez a megkülönböztetési elv vitatható, mert az egyenlet megfordítható: a tudós talán nem lehet művész, és a művész nem lehet tudós? Dehogynem! De a hagyományos kritika félremagyarázza, meghamísítja a művészi művet, amikor megtagadja tőle a tudományos értéket! Még a pszichoanalitikus kritika, pedig az komolyabb, bár nincs ésszerű módszertana, még az is félreértette a nagy tudományos-fantasztikus szerzőket, s úgy értelmezte őket, mintha az én elidegenedésének állapota eredményezné műveiket.
Röviden Campoform esztétikája úgy tekinti a művészetet, mint:
a) A tudomány pillanatnyi állásának történelmi tanúságtételét és tudományos népszerűsítését; b) egy lehetséges, jövőbeli párhuzamos valóság feltételezését; c) ősi emlékeket, melyeknek legfeljebb a kollektív énben maradt nyoma, s amelyeknek a művész a leghűségesebb, mert legkevésbé tudatos tolmácsolója; d) tudománymítoszt, azaz népek vagy nemzetek jellemvonásainak romantikus vagy mitikus eseményekben való kifejeződését."
Eroaldo elzárta a magnetofont. Igen, Campoformot tudja, de talán jobb lenne, ha továbbgondolná a dolgot: Campoform kisfilmek százaiban támadja a huszadik századi tudományos-fantasztikus irodalom ócsárlóit, s védelmezi társadalmi valóságosságát. Tessék, már ez a két szó se világos: ha valóságon azt kell értenünk, ami már megvan, a huszadik századi író, akinek sikerült megírnia a kétezerben folyó életet, anélkül hogy látta volna, úgy hogy nagyrészt kitalálta, de jól találta ki, akkor hogyan nevezhette magát realistának? Itt a bökkenő, és a kérdést még bonyolítja, hogy ezek a tudományos-fantasztikus művek, vagy legalábbis nagy többségük, csonkán maradtak ránk. Campoform azt tartja, hogy az írók többféle megoldási lehetőségre adtak módot: van itt valami, amit nem tud megfejteni.
A szoba már rendben volt; végre leülhetett, kitehette az asztalra a magnetofont és egy műanyag cigarettát. Megoldatlan rejtély elé került: a tudományos-fantasztikus művekben meggyújtották a cigarettát, füstöt eregettek, szájuk mégse telt meg jó fenyőillattal. Nem, ebben nem voltak túlságosan találékonyak a múlt nagy emberei: cigaretta, amit szívni kell… és sóhajtva befűzött egy hagyományos irodalomszalagot: milyen nehéz is ez, mennyire hasonlítanak egymásra a költeményfilmek! Ráismernek majd egyáltalán a tanulók? És mennyi van belőlük, rettentő sok, és irdatlanul szövevényesek, és nincs világos vázuk, minek kell például tanulni bizonyos Petrarcát, aki szünet nélkül Lauráról meg madarakról fecseg, sőt latinul emlegeti őket; nem nevetséges ez 2263-ban?
Dante Alighieri más dolog, kalandos-tanulságos színes film, háromdimenziós - nemzetközi koprodukcióban készült -, van világos szerkezete, bár kissé sok szereplő játszik benne. Dantéból jól áll, mert a tanárok kíméletlen szőrszálhasogatással mennek rá az ilyenfajta kérdésekre: a dantei hasonlatok száma és helye a fénytöréssel, a visszaverődéssel, a háromszöggel, a körrel kapcsolatban és így tovább. Ám ő kívülről tudja az egészet, és nem lehet behúzni a csőbe. Ráadásul ismeri az újdanteisták értelmezését az Isteni Színjáték nagy kérdéseiről.
Milyen sebesen repül Dante Empireum felé? Goltz szerint a Paradicsom első énekében maga a költő mondja: pedig gyorsabban röppentél az Égbe / mint égi villám helyiből lecsúsznék. Mégis, Pirelli helyesen hangsúlyozza, hogy itt nem lehet állandó sebességről szó, mert Dante egyik-másik égben megáll, és beszélget az üdvözültekkel. Pirelli észrevételéhez Smile még hozzáteszi… hozzáteszi, hogy… nem emlékszem… igen, hogy mit ért Dante villámon. Ismert, hogy Alighieri korában nem ismerték az elektromágneses jelenségeket. Itt kezdődik a probléma: az isteni költő a hang sebességére célzott, azaz a dörgésre, avagy a fénysebességre, vagyis a villámlásra? Óriási különbség van a kettő közt.
A kritikusok két részre oszlottak: a) Dante túllépi a hangsebességi határt; b) Dante valamivel a fénysebesség alatt utazik. A probléma csakugyan nehéz. És ha arra gondolunk hogy a danteisták évszázadokon át megátalkodottan keresték a Nagy Agarat, és meg se fordult a nagyérdemű urak fejében az a vérfagyasztó gondolat, hogy ha Dante a fény sebességével vagy még gyorsabban repül, akkor Einstein elmélete szerint tömege nullára csökken, a költő megsemmisül, és nem tudja megírni az Isteni Színjátékot, valamint a Nagy Agarat.
Az ördögbe is, milyen agyafúrt fickók ezek a mai kritikusok! - fejezte be elmélkedését Eroaldo igen elégedetten, miután meghallgatta a jegyzeteket: Max Rivier is ilyen lángeszű kritikus, bár nem értem egészen, talán át kellene ismételni… a Paradicsom második énekében… nézzük csak… a Paradicsom második énekében a tudományos-fantasztikus irányelv szerint lehetséges vagy lehetetlen-e a holdfoltok föltételezése? Dante azt mondja, hogy az erő, vagyis az általános alapelv teszi, hogy más egyik mint a másik / fény; és az ok nem ritkaság-sűrűség; holott - jegyzi meg Max Rivier - ha a fényen csillagokat értünk, ennek a résznek a magyarázata így hangzana: ha a hold változó csillag, a holdfoltok nem a ritkaság-sűrűségből adódnak, hanem a csillag különleges természetéből, mely magától változó: ami Max Rivier szerint lehetséges… csak azt szeretném tudni, hogy ki a fenét érdekel! Ez másodrendű dolog, minek keverik bele a csillagászatot; igen, láttam egy tudományos-fantasztikus filmet, amelyben voltak változó csillagok, Kefaleuszok vagy Kefiluszok, nem tudom, csak azt vettem ki belőle, hogy fordított atomjaik vannak, vagy valami ilyesmi… na, nyugi, nyugi, ezt nem fogják firtatni a vizsgán: én készültem, tanultam, de ez az irodalom a múlté! Szerintem az első tudományos-fantasztikusokkal kellene kezdeni a részletezést… de hány óra? Öt? Már? El fogok késni, egy óra, amíg beérek San Síróba; hogy miért építenek minden iskolát a belvárosban?
Sietett; lift, utcaszmog, zsúfolt földalatti, megint utca, elkéstem, az ördögbe is, kapu! A fotocella lefényképezett vagy sem? Még a Fertőtlenítő Terem is itt van, mindenki engem vár, senki se szól, mindenki rám néz, belenyugvóan széttárom a karom: egy rossz pont a minősítésemen.
Az emelvényen álló elnöki asztal uralta a gyülekezetet; balra a magas, sovány Nevelési Igazgató ült sasorrával és szemüvegével; jobbra a Tanulmányi Igazgató, egy szőke kibernetikus, aki alkalmazott didaktikából és a rokon tudományokból is ledoktorált, középen foglal helyet a Műszaki Igazgató, egy szögletes robot, tele jelzőkészülékekkel, nyílásokkal, keresztrudakkal, s a fejébe tűzve, mint egy zászló, a négyszögletes képernyő. Ő irányítja a több mint tízezer tanulót számláló iskola összes műszaki berendezését. Mégse vette észre - gondolta elégtétellel Eroaldo -, hogy a kék virágok megfakultak, mert csak a későn jövő tanárokat figyeli azokkal az átkozott fotocelláival.
A Nevelési Igazgató egy órát darálta a szokásos mondandóját: a fiatal személyiségének elidegeníthetetlen szabadsága, a fantapszichológia szerint… kötetlen viták, egyre kötetlenebbek… egyre aktívabb leckeórák… és a fantapedagógia szerint… A végén mindenki lelkesen helyeselt, és kézfeltartással egyhangúlag szavazott.
Aztán egy órán át a Tanulmányi Igazgató száraz hangját hallották:…a vizsgák… a vizsgák… a második osztályokban ugyanazt a történelemfeladatot adtuk újra, s az eredmény: a hibák mértani haladvány szerint gyarapodtak…
- Számtani! - helyesbített a Műszaki Igazgató.
Befejezésül fölolvasták a nyári Didaktikai Kongresszusokon megvitatandó indítványt. Demokratikusan - már állva - egyhangúlag, hangfölemeléssel megszavazták, s lebeszéltek a felszólalásról egy buzgó alakot, aki valamilyen javaslattal akart előállni - az ördögbe is, már nyolc óra, és kilenckor megkezdődik a felnőtteknek szóló tévéadás.
Mindenki elment, csak Eroaldo árválkodott a hatalmas nézőtéren, és hallgatta az emelvényről érkező nyögdécselést, helyeselt, megpróbált hangosan sóhajtozni, a végén pedig szólni bátorkodott:
- Miért… miért nem javasoljuk a családnak, hogy valamilyen ürüggyel vegye ki az iskolából Moraninit? Így megmenthetnénk a látszatot.
- Gondunk lesz rá - közölte a Műszaki Igazgató, akit bosszantott a közbeszólás, pedig igencsak örvendezett ennek a megoldásnak. - De magának a héten…
- Engedje meg, hogy emlékeztessem: szabadságot kértem a pályázat miatt…
- Szabályos kérvényben? - szakította félbe a Műszaki Igazgató.
- Újabb bonyodalom - jegyezte meg a Tanulmányi Igazgató. - A tanárok a karrierjükkel foglalkoznak ahelyett, hogy tanári teendőikkel törődnének.
Nyolc óra húszkor szabadult - földalatti, vacsora, gyerek, és mára: isten hozzád, tanulás!
A pályázat töltötte be minden gondolatát. Állandóan ez járt a fejében: az iskolában, a földalattin, otthon, ha evett, ha aludt, még szeretkezés közben is, annyira, hogy végül a felesége is észrevette.
- Ma este ne, Dino! - mondta. - Amíg nem vagy túl a vizsgán, addig nem megyek át hozzád.
- De Lídia… - Ettől még idegesebb leszek, akarta hozzátenni, aztán mégse mondta ki. Csak nézte Lídiát elképedten.
Az asszony megkönyörült rajta.
- Hallgatom egy kicsit azokat a hülyeségeket. Hol a szalag?
- Az összefoglalás… a szalag tele van a magyarázataimmal.
- Nem akarod, hogy meghallgassam? Tudom jól, hagy ha nem vagyok ott, mindenféle disznóságot mondasz.
- De Lídia… a gyerek… nem illik.
- Alszik. Aztán meg illik… - Lídia megvető mozdulatot tett, és elvette az odanyújtott jegyzéket. - Az első kérdés...
- Ne sorba kérdezz, ide-oda ugrálj.
- Jó. Lova… lovagi költészet.
- Igen. A lovagi költészet visszatér az ősi népmondákhoz. Világosan kivehetők az ősi emlékek nyomai. Goltz feltételezése szerint Földön kívüli harcokról szólnak. Pirelli szerint viszont a Cro-Magnon-i és a neander-völgyi ember közti háborúról van szó…
- Sose hallottam ilyen neveket. Hogy neked minek kellenek ezek a hülyeségek! Nézzük inkább a latint, azt tudod?
- Persze. A latinban öt főnévragozás van: -a, -us, -is, -us, -es végű.
- Kétszer mondtad az us-t.
- Kétszer van.
- De akkor hogyan tudod megkülönböztetni?
- A birtokos esetből, figyelj ide! A birtokos eset -ae, -i, -is, -us…
- Megint us-t mondtál.
- Így van.
- Biztos? Miért végződik mind us-ra?
- Nem lehet tudni.
- Akkor miért tanulják meg?
- Szent ég, Lídia, mennyire nem vagy intellektuális; ha mindent érteni kéne, amit megtanul az ember… az a fontos, hogy tudja a tudományos-fantasztikus indexet, és tudatában legyen saját szabad személyiségének. Inkább segíts, hogy beilleszthessem valamelyik anyagrészbe Goldenkatz elméletét.
- Előbb magyarázd meg, hogy az kicsoda.
- Goldenkatz a robottanítás lángelméje! Két szóban: kitalálta a tökéletes géptanárt, magyaráz, javít, ellenőriz…
- És akkor te mihez kezdesz? Arról nem is beszélve, hogy még kibernetikából is doktorálnod kellene.
- Micsoda? - Eroaldo lehajolt az alsó ágy felé, ahol a felesége feküdt.
Lídia megfenyegette a kezével.
- Húzódj vissza… ezt is el akarod törni? Nem lehet az ágy szélén feküdni, érted, mit beszélek? Ez a te Goldenkatzod nem győzött meg. A Minisztérium még képes és mindnyájatokat vagy majdnem mindnyájatokat elbocsát, így megtakarítana egy csomó pénzt… Hallod? Igen? Akkor miért nem válaszolsz?
- Gondolkozom… hát persze, akkor nem hívnának Paideiaba, hogy új tételeket és költeményfilmeket eszeljünk ki… Kár, olyan jól lehet ott enni, meg az a tiszta levegő… igazad van, jobb, ha nem beszélek Goldenkatzról… mondd, igazán nem akarsz ma este?…
- Aludj, Dino… holnapután Rómába kell utaznod. Borzalmas utazás rendes vonattal, hat óráig tart.
- Tudom. Ráadásul a bacillusos vidékiek is fölszállhatnak. Az a rögeszméjük, hogy folyton utaznak, és terjesztik a betegségeket. Mi naponta fertőtlenítjük magunkat, ők soha.
- A vonatra talán csak fertőtlenítettek szállhatnak föl. Most ne gondolj a betegségekre, minden rendben lesz, érzem.
- Csakugyan? Te sokszor ráhibázol a dolgokra. Lehet benned egy kis telepátia. Hát igazán nem…
- Na jó, Dino, de holnapig egy szót se a pályázatról.
Másnap Eroaldo újra átvette, amit még lehetett, végül a felesége oltotta el dühösen a lámpát. A vonaton csukott szemmel idézte föl az összefoglaló tételeket, a római földalattin még tartott egy lelkiismeret-vizsgálatot, aztán végre-valahára belépett az Állami Vizsgapalotába. Rettenetes hír fogadta: húszezer pályázó gyűlt össze, sokuk frissen növesztett szakálla már őszült, isten tudja, milyen titulusaik lehetnek.
A terem óriási volt, a hosszú padok mellett ott sorakoztak a fejhallgatók és a nézőkék, a mikrofilmek, a feladatlapok, a pad alatt pedig a ládikó, melybe a feladatokat kell bedobni, s amely automatikusan méri az időt is. Időmegtakarítás, bezzeg a vidéki versenypályázatokon… Most, most kezdődik! Eroaldo állva, óraindításra készen várta a halk sípszót: most! Első mikrofilm és első teszt: nagyon könnyű, a latin főnévragozás, Lídia szerencsét hozott, csakugyan van benne telepátia. Gondolkodnia se kell: kitölti, bedobja, és máris veszi a másodikat. Elképesztően könnyű, lehetséges ez? Valami furfang lehet a dologban. A gyorsaság, igen, a gyorsaságról lehet szó. A többiek is sietnek, nincs vesztegetni való idő.
Elhatározta, hogy átugrik néhány részletet, és rövidítve ír: rom. tört.: Romulus, Hannibal,? Caesar,?, Diocletianus. Pontok: 7-1-5-12-9… és ez mi? Filmrészletek, de nincsenek a tananyagban, ez történelem, irodalom, hogy értsem? Forgassuk csak tovább… nem, nem, így nem jutok semmire. Egy ősi város pusztulása: Karthágó vagy Trója? Mind egyformák… de ez Trója, bizonyos vagyok benne, emlékszem, hogy a homéroszi költeményekből hiányzott ez a jelenet, történelmi film részletei, na, ez megvan, de mennyi időt elpocsékoltam, elölről kell kezdenem: gyerünk, gyorsan! Mikrofilm teszt - bedobni a ládába, mikro - vizsgalap - láda - mikro - vizsgalap - láda - mikrofilm vizsgalap - láda… kész! Kifelé!
A Pihenőteremben találta magát, itt megszabadulhat minden idegfeszültségtől, kiürítheti a fejét, elernyedhet keze-háta. Vagy százan tartózkodtak már a teremben, ezek mind gyorsabbak voltak, mint ő; de hogy az ördögbe csinálták?
- Nos, kolléga, nem ül le?
- Bocsánat… kérem. Megengedi? Eroaldo Banconi.
- Tommasoni. Először pályázik? Látszik. Menjünk, üljünk le, úgyis várni kell egy negyedórát. Az a jó, ha nem jelenik meg gyorsan a nevünk a képernyőn, az azt jelenti, hogy nem szórtak ki…
Mint a macskaszem, zölden villogtak a nevek a képernyőn, sokan morogva távoztak a teremből.
- Kicsit bonyolult ez a rendszer, nem? - suttogta Eroaldo. - Könnyen előfordulhat tévedés.
- Lehetetlen, az automata portás nem engedi elmenni, ha sikerült. Nyugodjon meg. Sokat kizárnak. És mikbe kötnek bele? Apróságokba, formaságokba… rendet, pontosságot, gyorsaságot követelnek, talán robotoknak néznek? És a szóbeli… kétszer vágtak ki, mert más volt a véleményem, mint az övék… képzelje, a vizsgabiztos pszichoanalitikus volt.
- Micsoda? Még van olyan?
- Persze. És az Igazgatók? Mind veszett fantapedagógus. Én mondom, előbb gyakorlatot kell szerezni, hogy megnyerhesse az ember a pályázatot. A szóbeli a nehéz. A teszteket, magunk közt szólva, mindenki elhibázza. A robot azt engedi át, aki kevesebbet hibázott. A Tanulmányi Igazgatóm mondta, akinek a bátyja két évvel ezelőtt a Vizsgabizottság tagja volt.
- Vajon eltelt már a negyedóra? - szakflotta félbe Eroaldo, aki le nem vette szemét a képernyőről. A zöld szemek még nem írták le a nevét.
- Még várjunk egy kicsit… óvatosságból. De hát maga milyen ideges, engedje el magát. A vizsga az idegi ellenállóképesség próbája. Arra számítanak, hogy kikészülünk, s akkor kivághatnak, mi egyebet tehetnének? Hiszen mindannyian készültünk, tanultunk, nem vagyunk gyerekek, igaz?
- Még nem mennek el? - csodálkozott egy hang a hátuk mögött. - Már akkor itt voltak, amikor én kijöttem. Sajnos, engem kidobtak. Maguk bizonyosak lehetnek, hogy sikerült. Tudom, hol hibáztam. Messzelátó vagyok. Mindig összefolynak előttem a sorok azokon az átkozott teszteken.
A körülbelül háromezer megmaradt pályázó az előcsarnokban várakozott, melyet egy ajtó választott el a teremtől, ahová a Vizsgabizottságok zárkóztak.
- Állva váratnak bennünket, szégyen, gyalázat! - morogtak. - Nem, névsor szerint osztottak el bennünket annyi csoportba, ahány bizottság van, aztán kisorsolják, melyik csoport hová kerül… mindenkinek meg kell keresnie a bizottságát.
Kinyílt az ajtó, de csak a hivatalsegéd jött ki, egy széket húzott maga után. Ráállt, és kitett egy hirdetményt. Eroaldo alaposan megnézte.
- Külön leszünk, Tommasoni, sok szerencsét!
Neki a harminckilences bizottság jutott. Sietve megkereste, a legfölső emeleten találta. A folyosón nagyon sokan álldogáltak.
- Mind ma vizsgáznak?
- Persze - mondta egy nő Eroaldo mellett, rajta elbírásos szemüveg. - Még sose pályázott?
Tízesével mentek be. "Az első hülyeségre kivágnak - gondolta rémülten. - És tíz perc alatt kell észrevétetned magad. Itt kockáztatni kell. "
Két óra múlva szólították kilenc másikkal együtt.
- Csönd - súgta a fülébe az Elnök. - Ne felejtse el, mindent fölveszünk, amit mond.
Egy vizsgabiztos megragadta, bevonszolta egy átlátszó műanyag fülkébe, és az orra alá dugott egy vizsgalapot - nem az övé volt! Eroaldo tiltakozott. Az Elnök dühösen odament hozzá. Eroaldo megmutatta neki a vizsgalapot és a személyi igazolványát. Az Elnök zavartan mondta:
- Véletlen hiba.
Eroaldo tovább próbálkozott:
- Bizonyos vagyok benne, hogy a bizottság - darálta választékosan - tiszteli az ember személyiségét.
Nevelési Igazgatójának szavai voltak. Talált. Az Elnök felragyogott, valósággal átölelte, és egy másik vizsgabiztos fülkéjébe vonszolta.
- Gyorsan vizsgáztassa le ezt a kitűnő pedagógiai tehetséget!
A történelembiztos szőröző alak lehetett, ám éppoly félénk is, megindította a magnetofont, de közben magyarázott:
- Gyors fiatalember… elképesztő iramban töltötte ki a vizsgalapokat… de tele hibával. Hogyan tudott ennyire sietni? Egy másodperc alatt ismerte föl az actiumi csatát.
"Naná - akarta felelni Eroaldo -, ott volt Sirena Moka…"
- Két másodperc alatt ismert rá a keresztes hadjáratokra.
- Jellegzetes fegyverzetéről. - Azt elhallgatta, hogy a tolongó lovagok szemüknél kilyukasztott sisakrostélyukkal, lándzsájukkal, a kereszt jelével, a zászlókkal mindig Műszaki Igazgatójára emlékeztették.
- De tudja, hogy 1390-be helyezte a keresztes hadjáratokat?
- Az még középkor - szaladt ki Eroaldo száján.
- Elég! - szakította félbe az irodalombiztos, bekukkantva a fülkébe. - Most rajtam a sor. Jöjjön, jöjjön! Készült? - és elindította a magnetofont.
- Jól ismerem Campoformot - kezdte Eroaldo lepedékes nyelvvel -, Max Riviert, Pirellit…
- Jó, jó… Kezdjük a hagyomány nagyjaival. Kinél legmagasabb a tudományos-fantasztikus mutató?
- Giacomo Leopardinál.
- Giacomo Leopardinál?
- Persze. A pszichoanalitikus kritika félremagyarázta a tudományos-fantasztikus realizmusát. Colleoni nagyszerű mikrofilmjében, mely a pirandellói színház párhuzamos világainak találkozásáról és időszakos változatairól szól, céloz valamire, mely aztán a svájci Rigatoninál is visszatér egy nemrég közzétett mikrotanulmányában, mely helyére teszi…
- Frissebben! Ne kalandozzon el…
- Igen. Pirandellónak A bizonyítvány című művében nagyon szembeötlőek a telefonetikus és telekinetikus elemek. Ám Leopardi Silviához című költeményét nem pszichoanalitikus szempontból kell értelmezni, hanem az időfolyam szempontjából. Silvia, tudsz-e emlékezni még? Ez a memóriafolyam más lehetséges világokba: elszállott éveimnek drága társa / én siratott reményem! A messze sír a kulcsszimbólum. És nyilvánvaló, hogy Silvia és a költő egy lehetséges világba menekült, de a visszaúton Silvia belezuhant egy időszakadékba; Leopardi egyedül tér vissza, és elborzadva nézi az üres sírt. Silvia talán visszatér majd Ruysch múmiái képében (ez ugyanennek a Leopardinak egy megrázó fantasztikus mikrofilmje), de üres emlékezettel. Ám követheti-e a költő azonos időkonstanssal? Innen a szorongás, a költő idő-instabilitása az a metafizikus törekvése, hogy a mítoszba meneküljön, visszatérjen a múltba. A rekettye is ebből született, s a megoldás végül az Ázsiai nomád pásztor éji dalában rejlik, mely nemcsak a társadalmi elidegenedés szorongását fejezi ki, hanem a tudomány szükségességét is hirdeti.
Eroaldo megizzadt - a vizsgabiztos tágra nyílt szemmel nézte, és új kérdésen töprengett. Ám a fiatalember már nekiiramodott, és szélsebesen száguldott.
- És szerény véleményem szerint újra meg kell vizsgálnunk Carducci helyét is.
- Goffredo Nuvolari már megtette - vágott közbe diadalmasan a vizsgabiztos.
- Egy apró, de fontos részlet azonban elkerülte figyelmét. Paoliere mikrotanulmányában megfigyeltem, hogy a kiváló filológus megbélyegzi Carducci munkásságának határozott tudományos mítoszvizsgálatát, és arra biztatja a fiatalokat, hogy jobban mélyedjenek el a költő műveiben, és korszerűbb felfogásban méltassák. Ebből indultam ki, és szeretném ecsetelni a tiszteletre méltó professzor uraknak az én kis elméletemet. Carduccinál megtalálható a hibernálás gondolatának tudományos-fantasztikus elvi alapja.
- Carduccinál, lehetséges?
- Az azték isten, aki fölébred a hibernálásból, mert meg akarja bosszulni népét. Hatalmába csalja a szép szőke Massimilianót, és győz az idő-Nemezis. Micsoda filmet lehetne forgatni belőle Bert Boommal! Carduccinál a tudományos realizmus is megfigyelhető, éppúgy mint Monti Montgolfier-jében és a manzoni pestisben, ebben a két - visszamaradt tájegységeknek készült - mikrofilmben. Fantasztikus realizmus, nemcsak tudományos mítosz. Ismert Pirelli tanulmánya Foscolo időgépéről A sírokban, mely a kollektív tudattalant napvilágra hozta…
- Igen, bár ez vitatható. Mondjon pontos példát az időgépről a hagyományos költészetben… bátorság, látom, hogy jártas a tudományos-fantasztikus esztétikában.
- Pascoli.
- Pascoli? Hiszen rá csak állat- és növénytani filmekben hivatkozunk…
- Ideje, hogy véget vessünk ennek, és megfelelően értékeljük ezt a nagy tudományos-fantasztikus elmét. Igaza van Rigatoninak. Emlékezzünk csak az Odüsszeuszról szóló sorokra, melyekben a hős visszatér a múltba! Nos, Rigatoni rájött, hogy Odüsszeusz csak időgéppel tudta ezt megtenni. Egyszerű, Odüsszeusz visszatér, de úgy jár, mint ha valaki benyomva felejti a törlőgombot a magnószalagon. Odüsszeusz tanulatlan volt, nem tudta kezelni az időgépet… lenyomva hagyott egy billentyűt, és zsupsz… sssss… zsupsz! - mindent letörölt: a Küklópszokat, a Sziréneket, Kalüpszót, magának Odüsszeusznak a születését is. Idézzük csak a verset: …soha többé, soha többé, semmi / de a halál is jobb, mint a soselét!
- Kitűnő! Elmehet.
- És Parini bölcs szűzi kutyácskája.
- Mondtam, hogy elmehet.
- Meg tudom cáfolni Zanella ősfantasztikus hibáit a Kagylókövületben.
- Menjen!!
Erőszakkal kellett kipenderíteni. Egy könyörületes kéz fölfogta.
- Hogy ment, hogy ment? - kérdezte zavarodottan.
- Sikerült, sikerült, én mondom!
- Talán túlzásba vitte egy kissé… - szúrta közbe egy rosszmájú hang.
- Hagyják békén! Jöjjön velem! - Parancsoló hang, egy kar, felvonó. Eroaldo végre elengedte magát, és segítőjére nézett: fehér szakállas, idős kartárs volt, aki fejét rázva nézte. - Hogy tönkrementek a fiatalok idegei, mindent elölről kell kezdeni. De majd gondom lesz rá, írok egy könyvet, nagy botrány lesz belőle, de az kell.
- Nagyfilm vagy kisfilm? - érdeklődött Eroaldo, amikor kiszálltak a felvonóból.
- Kézzel írom, hatásosabb lesz. - Egy őrült, még ez hiányzott. Eroaldo engedékenyen mosolygott, de közben szabadulni próbált. Ám az öreg vasmarokkal szorította a karját. - Az alagsorban órákig kell várni a végeredményre. Jöjjön velem. A folyosón vannak ételautomaták.
- Drágák? - kérdezte gyanakodva.
- Kissé. De nem maradhat étlen-szomjan egész nap, igaz? Engedje el magát, különben teljesen kimerül. Nehéz dolgok jönnek még. Én tudom, évek óta pályázom.
- És mindig elvágják? A maga korában? - szaladt ki Eroaldo száján.
- Húsz éve ki vagyok nevezve.
- Hát akkor minek csinálja?
- Íme, a pályázatok következetlensége. Üljünk le az alagsorban. Figyeljen ide: nálunk bárki bármeddig pályázhat, ha van diplomája. Nekem van, tehát pályázhatok. Képtelenség, nem? Ezért írok könyvet. Meg kell változtatni az olasz iskolarendszert. Ezt magyarázom harminc éve. Így nem mehet tovább. De nézze…
- Hát ez mi? - mutatott Eroaldo egy óriási képernyőre, amely az egész hátsó falat elfoglalta, s széltében vastag fekete vonal választotta ketté.
- A nyertesek neve kerül föl rá a pontszámukkal együtt. De amíg nem végez mindenki, addig folyton változik a sorrend. Ide-oda dobálják a neveket a vonal alá és fölé, aszerint, hogy a robot hogyan értékeli a vizsgaeredményeket és címeket, az újabb vizsgázók módosítják a sorrendet. Aki fönt van, az reménykedhet, aki alul… de ne csüggedjen, a végeredményig mindig van remény… hogy hívják?
- Eroaldo Banconi.
- Még nincs kinn. Menjen enni. Majd én figyelem.
Eroaldo megköszönte, és odament az egyik automatához, hosszan vizsgálgatta az árakat.
- Most jönnek még csak az igazi mesterkedések!
Eroaldo a szemüveges kollégára nézett.
- Miféle mesterkedések? - kérdezte.
- Nem tudja? Protekció… politika…
- A robot nem politizál - jegyezte meg valaki meggyőződéssel. - A gépek szerencsére csalhatatlanok.
- Hát az adatok, ki táplálja be az adatokat? - kérdezte gúnyosan a kolléga.
- Senki se gyanúsítsa a vizsgabiztosokat. Különben is, nem látja, milyen gyorsan kell dönteniük? És mindent rögzítenek. A mesterkedéshez idő kell.
- A tévedéshez bezzeg elég egy másodperc. A magnószalagok egyébként a robot gyomrába kerülnek, és ha a gép valamelyik jelölt mágnesességéhez különösen vonzódik, akkor isten veled, igazság! Szerintem a robot is lehet részrehajló.
Eroaldo szeme tágra nyílt a csodálkozástól.
- Persze lehet! Fölöttébb tudományos-fantasztikus megfigyelés - és szaladt a képernyőhöz.
Már fönt volt a neve, a vége felé, és állandóan vibrált, vajon miért? Ezer ördög, és ha az ő mágnessége nem felel meg a robotnak? Határozottan jobban remeg a neve, mint a többieké, könnyeket is csalt a szemébe ez a vörös vibrálás, mégis tovább nézte meredten. Koszos robot, megvesztegettek, de mit csináltam én veled? Hagyj egy kicsit békén!
Megtörölte könnyes szemét, aztán tovább nézte a képernyőt: bebeszélte, vagy csakugyan erősödik a vibrálás? Nem, nem bebeszélés, az egész kép táncol, már semmit se ért.
- Újabb adatok jönnek! Az ördögbe is, a huszonharmadik voltam, most meg a negyvenhetedik vagyok! - kiabálta egy hang.
Az ő neve ott maradt a vége felé, derék robot, így rendben leszünk, de mi van veled, megint táncolsz? Ne tréfálj, gazember, szétaprítlak! Meghallotta, talán megsértettem… jó, kedvesem, állj meg, könyörgök…
Újabb nevek, az egész sorrend felbomlott! Mindenki üvöltözött, nagyobb hangzavar volt, mint ha a tőzsdén lettek volna.
- Itt vagyok! Nem vagyok itt. Fölül vagyok. Alul. Fölül. Alul…
Végre megnyugodott a kép: még fönt maradt a neve, az utolsó előtti sorban, az utolsó előttiben… talán egy figyelmeztetés használna. Ó, csalhatatlan robot, könyörülj, családapa vagyok!
Újabb adathalmaz és újabb vörös vibrálás: még mindig az utolsó előtti sorban volt. De tessék, megint változás, följebb kerül a neve, egészen középre, elsöpör egy csomó nevet, hullámzik, visszahátrál… sikerült kilőnie valakit, elébe kerülnie, de újabb név bukkan föl alulról rohanva; már mögötte van, hitvány módon félrelöki, megelőzi… nagy protekciója lehet, nézzék csak, hogy rohan… tessék, egy csomó protekciós, tülekednek, előbbre igyekeznek, előbbre, fölrúgják a sorrendet, mindenki ordít, ő lent van, még ott cikázik a neve, a fekete vonal alatt, nem, ez nem lehet, valami tévedés van itt, már majdnem középen voltam, igen! Most meg megyek fölfelé, ez jó, fönt vagyok, fönt! De mi ez? Megint lefelé tartok? Állj meg, te hülye! Mi ez, mi ez, lefelé tart, már az utolsó helyen áll. De kit érdekel, ha utolsó vagy, csak maradj ott, húzódj meg szerényen!
- Vége! - Egy tenor hang dermesztette jéggé a termet. - Most jön a végső sorrend.
Nem tudott megállapodni a neve; vibrált, hullámzott, a magasba indult, aztán visszaesett középre, megint kiugrott, ismét hátrált. Aztán jött az utolsó támadás: egy hosszúhosszú név törte meg a rendet, megbolydította a sorokat, mindent fölborított, és az első sorban állapodott meg - ez legalább egy miniszterhelyettes fia, de még ő is ott van az utolsó előtti helyen, aztán megremegett a kép: őrjöngve kavarogtak a nevek, mint szikrázó parazsak kergették egymást, aztán hirtelen kialudt minden, és fekete betűkkel megjelent a végleges sorrend.
Eroaldo holtsápadtan kereste a nevét: nem találta, nem volt ott! Ostoba, kerge robot! Összeomlott. Valaki lekent neki néhány erőteljes pofont. Magához tért, a kép felé nyúlt.
- Itt voltam… egészen végig… Banconi Eroaldo, utolsó előtti sor… igazságtalanság! - sírdogált.
Egy kéz gorombán meglökte, és a fülébe sipította:
- Mit sír, mondja? Nézze csak a becses nevét: Banconi Eroaldo. Ábécébe szedték a neveket.
Eroaldo kivált kollégái közül, és a képhez szaladt: igaz, minden igaz, a tizennyolcadik helyen ott a neve, tévedés kizárva. Olyan gyöngének érezte magát, mint egy rakás habszivacs, a mosoly ráragadt, szeme kimeredt, elindult kifelé, az elektromos áram azonban visszalökte. Mi történt? Valami hibai Nem!
- Banconi! Vegye át a besorolását! - figyelmeztette a mesterséges hang.
Igazad van, te kedves robot, szertartásos mosoly, kézszorítás, immár középiskolai tanár vagyok, meg kell tanulnom méltóságteljesen viselkedni, ápolt szakáll, egyenes járás, ki a hassal és nem a fenékkel, mint pályám kezdetén.
Ünnepélyesen vonult ki, kezet szorított az Elnökkel, aki valamit dünnyögött:
- Önnek van érzéke a pedagógiához. - Szent robot, övé a jövő. Ó, Lídia, telepatikus feleség, ó, vonat, ó, földalatti, ó, olcsó házacska, ó, csók és szerelem!
- Na, milyen volt a vizsga? - kérdezte a felesége később, sokkal később.
- Mondhatom, nagyon könnyű, valami szőrözés a keresztes háborúkkal…
- Mik azok?
- Majd elmondom később, szerelmem.
- Mit szólnak majd az iskolában? - és elégedetten nevetett két csók közt.
Az iskolában majd elsárgultak az irigységtől, de azért mosolyogtak, a Tanulmányi Igazgató dühöngött a tanárváltozás miatt, és nem mosolygott; a Műszaki Igazgató aláíratta vele a szabadságos papírt, hogy levonhasson a járandóságából. Csak a Nevelési Igazgató fogadta tárt karokkal - különkihallgatáson.
- Olyan vezetővel, mint ön… - kezdte Eroaldo.
- Magában rátermettség él, fiacskám, rátermettség. Nekem jelentették. Persze, mindig támogatni fogom, ellátom tanácsokkal. Össze kell fognunk nekünk, pedagógusoknak a robottanár ellen…
- Persze, persze… - hajtogatta Eroaldo, és csodálkozott, hogy ilyen gyorsan terjednek a hírek: ó, azok a fotocellák!
- Most, hogy magunkban vagyunk, oldjunk meg ügyesen egy bonyolult nevelési ügyet… mit tegyünk Moraninivel?
- Még mindig Moranini! - mondta inkább magának Eroaldo, aztán félénken megkérdezte: - A család nem akarja kivenni?
- Nem. Az apja kinevetett, amikor a füzetről beszéltem. Állampolgári öntudat, mi? Bizonyos emberek kihasználják, hogy kevés a szakember, különösen az atomfizika területén; meglátja, meglátja, milyen kellemetlen tanítványok vannak a középiskolában; szerencsére maga született pedagógus. Föntről értésemre adták, hogy jobb, ha pontot teszünk a Moranini-ügyre.
- És a Rendtartás?
- A törvény szellemét kell nézni, nem a betűjét. Ez a Moranini talán költő; olvassa csak!
- Költő?
Az Igazgató a kezébe nyomta azt a bizonyos füzetet. Az egyik oldal meg volt jelölve "A tengerben fürödtem, az igaziban, nem abban a nagy medencében, az iskolában…" - olvasta.
- De hiszen ez lehetetlen, az apja tudós, tudja, hogy a tenger bacilusforrás, nem létezik, hogy megengedte neki.
- Így van. Egy költő fantáziája, aki ősi emlékeket idéz föl magában. Szereti Leopardit, olvasta papírkönyvben, és olyan dolgokról ír, amelyek se égen, se földön nem léteznek; ám az apja nem csinál ügyet belőle. Boldog ember… a család szent, nem léphetünk közbe. Figyelmeztettük. Feladatunknak eleget tettünk.
- Leopardi… - Eroaldo hangosan gondolkodott - tetszik neki Leopardi. Jó jel. Nagy tudományos-fantasztikus költő! - Nagyon hálás volt neki, mert megnyerte általa a pályázatot.
Az igazgató elképedt, de uralkodott magán.
- Persze, a kritika mai helyzete. Nincs időm irodalommal foglalkozni. Meglátja, mennyi mindennel kell majd törődnie. Fanta-biopedagógia, fantapedagógiai tudományosság vagy parapedagógia. Íme, a problémák! Majd meglátja, majd meglátja… és Moraninivel mi legyen?
Eroaldo lapozgatta a füzetet, kétségbeesetten kutatott valami ötlet után: ha valahogyan alkalmazni tudná Moraninire Campoform esztétikáját…
- Nézzük csak, nézzük csak; a füzet lehetne… lehetne realista fantasztikum. Valami iskolai bonyodalom fölkeltette Moranini növendékben a kollektív tudattalant… eh, igen, ebben az esetben alkalmazhatnánk valahogyan a fanta-pszichoanalitika elméletét… a gyakorlatban önbüntető folyamat indult el… és itt van a füzet, amely a Rendtartásba ütközik.
- Nagyszerű! Nem is tudtam, milyen alapos fantapedagógus maga. Igaza van a Vizsgabizottság Elnökének, maga még befut. Menjen, menjen, azonnal beszéljen Moraninivel, és próbálja megmagyarázni a kartársaknak a fantapedagógia kérdéseit.
Tehát majdhogynem Nevelési Igazgató lett, és nem is tudott róla? Milyen karrierlehetőség nyílt meg előtte, és milyen egyszerű minden: ó, Moranini, te is sorsom eszköze lettél, avagy - és itt megállt, egy pillanatig csodálkozva elmerengett - nekem van valami befolyásom a jövőre?
Székely Éva fordítása