Alekszandr Kolpakov - Az Eridanus Alfája
Az idő: a mérhetetlen távolságokból 
felénk áradó fényhullám.
N. Rinyin
Russzov felnézett a csillagképre, és gépiesen felmérte, mikor virrad meg, aztán felállt, és megdörgölte a szemét. Félredobta a hálózsákot, amelyben csak nem sikerült elaludnia, és kilépett a Pihenés Palotája előtti tisztásra, beült egy csepp alakú, egyszemélyes graviplanba, és simán felröppent az éjszakai égbolton homályosan kirajzolódó zöld hegycsúcs felé.
A fák szüntelenül susogtak valamit, és ebben a suttogásban mintha barátai hangját hallotta volna, akiket az Idő túlsó oldalán hagyott.
Odasétált a szakadék széléhez, leheveredett a földre, és eltöprengett.
Igen, nem is olyan egyszerű dolog a jövőben élni, mint ahogy ezt annak idején elképzelte.
Mélyen lent alatta, a széles völgyben az Örökkévalóság Városa terült el, az új világ e jellegzetes pontja... A relativistáknak, a kozmosz vándorainak a városa, akik élő stafétaként érkeztek a múlt mérhetetlen mélységeiből a jelenbe.
Az Örökkévalóság Városa fokozatosan alakult ki. A huszonegyedik században még a Himalájai Űrközpont működött itt, egyike annak a három bázisnak, ahonnan az emberiség a csillagok felé tört. És bár a huszonegyedik század vége felé az űrhajók már a fény sebességének a nulla egész kilenctizedét is elérték, ez még nem okozott jelentős időlassulást. A huszadik század végétől a huszonkettedik század elejéig a kozmoszból öt expedíció tért vissza a Földre. Az „egykilences" sebességnél ezeknek az expedícióknak a részvevői alig „maradtak el" a földi időtől - mindössze néhány évtizednyit.
A huszonkettedik század második évtizedében azonban gyökeresen megváltozott a helyzet, ekkor felépítették az annihilációs rakétákat, amelyek másodpercenként kétszázkilencvenkilencezer kilométeres sebességgel száguldottak. Ezekben az idő már negyvenszer lassabban telt, mint a Földön. Az első annihilációs rakéták 2120-2145 között indultak el, hogy felkutassák a Nap távoli környékét, és a Földre csak kétszáznegyven-háromszáz év múlva tértek vissza, de az expedíció tagjai alig nyolc-tíz évet „öregedtek". Akkor, a huszonötödik század ötvenes éveiben ejtették ki először ezt a szót: relativista, és ez azt jelentette, hogy „a múlt idők szülöttje".
A Föld Dolgozóinak Tanácsa azt javasolta, hogy az első relativisták a Himalájai Űrközpontban telepedjenek le, ez volt a világűr meghódításának a központi állomása. S bár a relativisták tudományos és társadalmi fogalmai kissé „elmaradottak" voltak - az emberiség kultúrája, tudománya és technikája olyan szédítő iramban fejlődött -, mégsem váltak holmi „remetévé", hanem a legtapasztaltabb űrkutató hadsereg magját alkották.
A legtöbb űrhajó teljes állománya beiratkozott a különleges Tökéletesedési Egyetemre, és rövid pihenő után ismét nekivágtak a világegyetemnek, hogy néhány száz év múlva ismét visszatérjenek szülőbolygójukra.
A relativisták - a különféle szakmák tudósai - sokszor véglegesen letelepedtek a Himalájai Űrközpontban, és életük hátralevő részében expedícióik eredményét dolgozták fel, és az adott kor nyelvére fordították le. Az Űrközpont számos beosztása közül sokan választották a diszpécserséget, mások operátorok lettek vagy rádiósok, az Új Korszak tudósainak és mérnökeinek a famulusai. Akadtak olyanok, akik megunták a csillaghajózást. Ők kedvük szerint választottak egy Munka Egyesülést, és belevetették magukat az Új Világ zajos, vidám, lelkes és munkás életébe.
A huszonhetedik századtól kezdve a Himalájái Űrközpont lakossága állandóan növekedett. A negyedik évezred elejére már több mint százezren éltek ott, közöttük tízezer relativista. A Föld Dolgozóinak Tanácsa úgy határozott, hogy a központot ünnepélyesen átkeresztelik az Örökkévalóság Városának.
Most, a nyolcadik évezred végén, már egymillióan laknak ott, s mintegy harmaduk relativista. Minthogy a volt Himalájai Űrközpontban ilyen sok tapasztalt űrhajós gyűlt össze, az Örökkévalóság Városa természetesen az egész bolygó csillagközi expedícióinak a központjává változott, az űrhajózás sajátságos kincsesbányájává, ahol felhalmozódott a múlt korszakok és a modern tudomány minden tudása.
Russzov feltekintett: a város fölött mint hatalmas folyam terült el a felhők áttetsző fátyla. Egy pillanatra úgy tetszett, ez a titokzatos Idők Folyama, amelyen szakadatlanul idehajóznak a relativisták. Lent még kékesszürke homály takarója fedte be a várost: óriási tömbök meredeztek ki belőle, mint egy ezüstös óceán megkövült hullámai. De a hegyek mögül már felkúsztak a fénypászmák. A számtalan csatorna fehér szalagként szabdalta fel a szubtropikus zöldövezetet, amely körülvette az örökkévalóság Városát. A derengés bágyadt fényében lassan előbukkantak a Pihenés Palotájának a tetői, a sok kilométeres futójárdák, amelyek felkúsztak a dombokra, feltűntek a lépcsők és teraszok, a rádióteleszkópok tölcsérei. A Kozmosz Vándorának kolosszális emlékműve körül fehér felhőöv libegett, s a mesterséges tó szinte megdermedt a hajnali hűvösségben. Ahogy terjedt rózsaszínű ég, előbújtak a domboldal épületei, mint a hegyről leereszkedő ismeretlen állatok csordái. A korai órákban néptelen, nyílegyenes sugárutak belevesztek a távolba, kétoldalt a libanoni cédrusok mozdulatlanul álltak, mint álomba merült elvarázsolt strázsák. A színültig telt vízmedencék ezüstpajzsnak látszottak, mintha hajdanvolt hódítók dobálták volna el őket. Az Űrközpont világítótornyának fénye lassan halványodott. Élesen kirajzolódott a ciklopszi kikötőhíd, nyújtott parabolája átszelte a déli égboltot, mint egy százlábú óriás, kilométeres lépésekkel igyekezett hegyen-völgyön át, mind magasabbra és magasabbra a csillagok felé, amíg utolsó, kilövő íve el nem érte a Csomolungma csúcsát.
A keleti hegyvonulatok mögül egyszerre fénykévék fröccsentek ki. A televíziós és rádióirányító tornyok antennái megcsillantak; úgy tetszett, lángra lobbant a Tanács csillagvizsgálójának a kupolája, fény öntötte el a kikötőhíd szerkezetét. A futójárdák szalagjai is elindultak. A sugárutak műanyag borítású sávjain elszáguldottak az első perpetumobilok, innen fentről játékszernek tetszettek. Délen feltűnt egy csapat teherszállító graviplan. Az Űrközpontban dallamosan felzengett egy sziréna. Tompán felduruzsoltak a motorok, s működésbe hozták az irányítható rádióteleszkópok gigantikus tölcséreit.
„Fellövésre készülnek" - gondolta Russzov, és nem tévedett, ötperces időközönként még kétszer felbődült a sziréna, és az ébredező város minden lármáját hirtelen elnyomta a starthajtóművek bömbölése. A kikötőhíd rácsos alagútjának nyílásaiban felbukkant az űrhajó zöldes teste. Fokozatosan növelte a sebességet. A startrakéták fúvókáiból kiáradó fényáradat váltakozott az alagút sötét alkatrészeivel, és sok különálló, vakító lobbanássá változott. Végül az űrhajó kijutott a kikötőhíd utolsó láncszeméből, és egy szempillantás alatt beleveszett a fénylő napsugarakba.
Vajon mikor térnek vissza? Russzov szakértő szemmel megállapította, hogy az űrhajó a „KZ-hatkilences" osztályba tartozik. Az idő majd ezerszeresen meglassul a számukra... Vajon ha visszaérkeznek, hányadik évszázad várja majd őket itt lent, az Örökkévalóság Városában?
A világegyetembe távozó rakéta felidézte a múltat. Milyen jó is volna felhajózni az Idők Folyamán, visszatérni a szülőkorba, s elmesélni a barátoknak, hogy nemhiába küzdöttek az emberiség boldogságáért.
Elnyomta a sajnálkozás sóhaját, s feltápászkodott. Sajnos, ez lehetetlen... Az idők kíméletlen áradatában csak a Jövő homályos messzeségébe lehet hajózni.
Körös-körül örök hallgatásba burkolózva álltak a Himalája hósapkás óriásai.
A lomha hegyek éppen így szunyókáltak azon a napon is, amikor a Keleti Munkás Egyesülés búcsúztatta a Föld történetének első csillaghajóját, a Ciolkovszkij mezonrakétát. Az űrhajó a Világegyesülés Korszakának küszöbén indult útnak. Ki gondolta volna akkor, hogy ez az utazás, amely csupán azt a szerény célt tűzte maga elé, hogy felderíti a Centaurus Alfájának a rendszerét, a téridő óceánján való tartós utazással válik majd nevezetessé?!
Felkeresték a Proximus körül keringő bolygót: a csend és jéghegyek világát. Átvizsgálták a Centaurus Alfájának a bolygóit: a szerves élet mindenütt kihalóban volt, sehogyan sem tudott magasabb rendűvé fejlődni, mert a kettős csillag gravitációja következtében szeszélyesen alakultak ki a keringési pályák. A Centaurus Alfájától a Ciolkovszkijnak vissza kellett volna térnie a Földre... Russzov a legénység többségétől támogatva a Hattyú Hatvanegyes csillaga felé irányította az űrhajót, abban a reményben, hogy ott értelmes lényeket találnak. De csak hatalmas, élettelen bolygókra bukkantak... Csekélyke jutalom a türelem és várakozás elkeseredett, hosszú éveiért! Majd mintha rájuk mosolygott volna a szerencse: a rendszer legkülső bolygóján váratlanul felfedeztek egy négyszögletű obeliszket, s rajta egy ismeretlen bolygó koordinátáit, így aztán nekivágtak a porfelhők túlsó oldalán fekvő Elora felejthetetlen világának, kétezernyolcszáz fényévnyire távolodva el a Földtől.
Az űrhajó „saját idejében" csak húsz év telt el, a Földön pedig öt évezred!
Amikor a Ciolkovszkij visszahajózott az Idők Folyamán a nyolcadik évezred partjára, a legénységből csupán ketten maradtak: Russzov és az Antivilágban megöregedett Csandragupta... A többieket elnyelte a kozmosz.
Az illatos földi levegőtől megittasulva szálltak ki az űrhajóból. Lenyűgözte őket az Új Világ szépsége, szinte belesiketültek zajló, víg életébe. A nyolcadik évezred szívélyes, vidám emberei, a leszármazottak századik nemzedéke Russzovot és Csandraguptát mint antik hősöket fogadta. Virágtenger, zene, ismeretlen nyelven elhangzó üdvözletek... A Kozmosz Vándorainak a tiszteletére rendezett grandiózus ünnepi karnevál napokig tartott.
Aztán néhány évig csak utazgattak ebben a csodálatos, illatos kertben, ami a szülőbolygójukból lett. Új erővel telt meg Russzov, és szinte már nem is sajnálkozott a Múlt miatt. De egyre csak bánkódott Csandragupta miatt, aki már úgy megöregedett, hogy nem kísérhette el, és csak csendben sorvadozott az Örökkévalóság Városában.
A nyolcadik évezred lakosai végtelenül figyelmesen és kedvesen fogadták Russzovot. Segítettek beilleszkedni az Új Világ zajló életébe. Russzov a kedvenc tudományágával, a magfizikával kezdett foglalkozni. Időközben ez olyan bonyolult lett, hogy Russzov eleinte még az alapfogalmakat sem értette. A levetített mikrofilmekről ijesztő egyenletek meredtek rá, mint holmi ágas-bogas fák, amelyeken integráljelek, ismeretlen funkciók rövidítései, tenzorindexek díszelegtek. Izgalomba hozták az ősanyag alapelemeinek elmondhatatlanul bonyolult szerkezetei; az ő idejében erről csak félénk feltételezések születtek. Felismerhetetlenül megváltozott maga a módszer is, ahogy megközelítették a világ jelenségeit, és ahogyan megismerték az igazságot. A nyolcadik évezred tudósai az elektronikus nyelvészeti gépek segítségével megértették, milyen nehézségekbe ütközött Russzov, és „az újonc" oktatása ezután már eredményesebben haladt. Russzov megállapította, hogy a tudósok gondolkodásmódja annyira bonyolult lett, s ugyanakkor szinte „megsűrűsödött", hogy egyetlen fogalmuk vagy kifejezésük a harmadik évezred egy-egy tudományágát magában foglalta.
Két évvel ezelőtt meghalt Csandragupta. Elszakadt hát az utolsó szál, amely a szülőkorszakával, a nemlétbe távozott társaival összekötötte...
Russzov még sokáig bámult a távozó rakéta után, aztán sietve felkelt a földről, és a graviplánhoz sietett: az emlékek annyira megrohanták, hogy szinte elfelejtkezett róla: ma van az Elpusztult Űrhajósok Napja, és ma tartják az Űrhajósok Általános Konferenciáját.
A Kozmosz Meghódítása Főtanácsának az előcsarnokában sokezernyi torok fojtott zúgása fogadta. Felment a harmadik emelet páholysorába. Itt gyülekeztek a harmadik és negyedik évezred űrhajósai, akiknek a gondolatait és fogalmait még a legkönnyebben megértette.
- Ma jelölik ki a matrózt, aki nekivág az Idők Folyamának - közölte vele a 2160. év kvantumrakétájának fiatal programozója, és elmerülten szemlélte a Galaxis térképét, amely az emelvény tribünje mögött szinte az egész falat betöltötte.
Russzov nem válaszolt, gépiesen a hatos számú páholy felé pillantott, ahol az Öreg ült, a negyedik évezred relativistája, a Rák Ködben végrehajtott űrutazás egyik életben maradt résztvevője. Nemrég töltötte be a kétszázhatodik életévét. Az Öreg a fiatalok egy csoportjával társalgott. A fiatalok az örökkévalóság Városában születtek, még soha nem hajóztak az Idők Folyamán, de készen álltak arra, hogy akár körberepüljék a világegyetemet. Az öreg történeteit hallgatták, szemük égett a lelkesedéstől, de arckifejezésük néha őszinte szomorúságról tanúskodott; úgy vélték: túl későn születtek.
A hatodik évezred éltes fizikusa - mindenkinél jobban meg tudta ragadni az ősanyag változásainak szeszélyes lényegét, vagy két-három szóval megvilágítani az antigravitáció problémáját, vagy felvázolni a világ kvantumtérképét - egy költővel beszélgetett. Mindketten igyekeztek nem egymás szavába vágni, de mindegyik a saját témájáról beszélt, s minduntalan a szomszédokhoz fordultak segítségért.
A híres kémikus, aki végleg megfejtette a nukleinsavak szerkezetét, kissé gúnyolódva vigasztalt egy kékruhás ifjút, aki minden bizonnyal egy elektronikus számítógép tervezője volt. A fiatalember a szabad idejében biológiával foglalkozott. A beszédfoszlányokból Russzov kivette, hogy a fiatalember nemrég zuhant le álmai Olümposzáról, amikor élő sejt helyett holmi közönséges irodai ragasztót kapott, amelyet valamikor az idők hajnalán használtak az ősei.
Volt itt két-három matematikus is, akik megszállottként álmodoztak a tudósok örök álmáról: hogyan lehetne a számok és egyenletek nyelvén megformulázni azokat a fizikai és biológiai törvényeket, amelyek meghatározzák az egyén átváltozását a világegyetem más dimenzióiba.
A bábeli nyelvzavar zúgása végighömpölygött az előcsarnokon; olyan volt ez, mint amikor a dagályban a parti kavicsok súrlódnak egymáshoz.
Russzov időnként türelmetlenül pillantott a bejárati ajtóra. A Tanács tagjait várta, hogy bejelentse nekik: ismét neki akar vágni a kozmosznak.
Csakhamar megjelent egy egyszerűen és szerényen öltözött, alacsony, köpcös férfi. Mosolyogva közeledett, üdvözölte az űrhajósokat. Mögötte, kis csoportokban, barátságos integetéssel és mosollyal köszöntve a relativistákat és űrhajósokat, éppen olyan szerényen öltözött férfiak jöttek. Barátságos moraj fogadta őket: a Főtanács elnökét és tagjait. Ezen a konferencián kellett kiválasztaniuk azt a relativista pilótát, aki részt vesz a következő űrrepülésen. A legénység tagjai a nyolcadik évezredből kerültek ki. Semmi, sem az Új Világ csodálatos technikája, sem a legtökéletesebb elektronikus számítógépek, sem az elmúlt hat évezred alatt felhalmozódott csillagutazások tapasztalata, semmi sem helyettesíthette a relativisták értékes, eleven tapasztalatát, amelyet oly drága áron szereztek meg.
Az emelvényre fellépett a Tanács elnöke, felemelte a kezét, csendet kért. Amikor csend lett, jelt adott, és a terem keleti falán kékes fénnyel felragyogott a Világtelevízió hálózatának a képernyője. Ugyanakkor halkan zümmögni kezdett az univerzális nyelvészeti fordítógép, amely az elnök szavait közvetítette azoknak a relativistáknak, akik nemrég jelentek meg az örökkévalóság Városában, és még nem ismerték a kor nyelvét.
- Barátaim és testvéreim! - kezdte a szónok érces hangon. - Augusztus elején, útnak indítjuk a Pallaszt, a „KZ-hétkilences" típusú legmodernebb űrhajót. Az utazás célja: felderíteni az Eridanus Alfájának a csillagrendszerét. Az elmúlt évezredek során egyetlen űrutazást sem végeztünk e nap körül. Az asztronómia közvetett adatai gazdag életzóna létezéséről tanúskodnak. A Pallasz nem azért vág neki a kozmosznak, hogy újabb zászlót tűzzön ki a felkutatott csillagon, nem is azért, hogy kielégítsük a hőstettekre áhítozókat. Önök tudják ezt a legjobban, hiszen a Kozmosz Vándorai szolgáltatták a modern emberi tudás piramisához a legbiztonságosabb, legdrágább köveket. Annak árán, hogy önök eltávoztak saját nemzedékük életéből, és ezer meg ezer Elpusztult Űrhajós élete árán, akik bebarangolták a napok véghetetlen óceánját a Galaxis harmadik spirálisának a síkjában, az emberiség felbecsülhetetlen értékű ismereteket szerzett az anyag tulajdonságairól, az egységes tér-idő mező változásairól, az energiagerjesztés módszer énről és egyensúlyáról. Az a tudományos eredmény, amit egy-egy ilyen csillagközi expedíció hozott a Földre a fejlődés másfajta útjairól, más értelmes lények társadalmáról, sok ezer évi földi kutatással felér.
Az elnök elhallgatott, majd higgadtabb hangon folytatta:
- A nyolcadik évezred emberei arra kérik a Kozmosz Vándorait, vegyenek részt az expedícióban. Ki akar másodpilóta lenni?
Csend lett. A relativisták elgondolkoztak.
- Ismét nekivágjunk az Idők Folyamának, hogy még távolabbi parton kössünk ki? Elveszítsük újonnan szerzett barátainkat? Én már képtelen lennék erre... Itt élem le hátralevő napjaimat az Örökkévalóság Városában - mondta Ibanez, a 2160. év űrrepülésének kormányosa, amikor magán érezte Russzov pillantását. - Egyetért velem?
Russzov üres tekintettel bámult rá, majd felállt.
Az öreg relativisták tovább tárgyalták halk hangon a történteket. A nyolcadik évezred emberei megértő, jóságos mosollyal figyelték őket. Voltaképpen a Tanács soha nem ragaszkodott a részvételükhöz az űrrepülésekben; úgy vélték, a relativisták már minden tőlük telhetőt megtettek az emberiségért. Végül is a Tanács bővelkedett lelkes jelentkezőkben, akik szinte megszállták a Csillagközi Problémák Szektorát.
Russzov már odafurakodott az elnök emelvényéhez.
- Kész vagyok elfoglalni a szabad helyet a Pallaszon - jelentette ki tompa hangon.
- Úgy vélem, te már megtetted a magadét - jegyezte meg szelíden a Tanács elnöke, amint felismerte ebben a jó ötvenes férfiban a kozmosz meghódításának egyik veteránját. - Maradj velünk, Iván Russzov... Az emberiség nem felejti el a vándorlásaidat.. Ugye, a Ciolkovszkij? Keleti Munkás Egyesülés?
Russzov bólintott, és makacsul megismételte:
- Kész vagyok elrepülni a Pallaszon...
- Rendben van - válaszolta rövid töprengés után az elnök. - Holnap megismerkedsz a Pallasz legénységével. Az űrhajósok most egy állópályás szputnyikon készülnek fel a startra. Holnap csatlakozol hozzájuk.
A Pallasz, fokozatosan növelve sebességét, percenként tizennyolcmillió kilométert „falt fel" a végtelenből. Ez volt az első űrhajó, amely a magas frekvenciájú, láthatatlan radiokvantumok reaktív nyomása révén haladt. Igaz, a kvantumrakéta néhányszor lassabban gyorsult fel, mint a fotomezon-rakéta, minthogy a radiokvantumok jóval könnyebbek a fotonoknál és mezonoknál, de ezek nem fenyegettek azzal a veszéllyel, hogy porrá égetik a parabolatükröket. A fotonrakétáknál mindeddig az volt a legbonyolultabb probléma, miként szelídítik meg a parabolatükör felületére eső szörnyűségesen felizzott fénynyalábot. A több tucat millió kilowattot igénylő, rossz hatásfokú hűtőrendszer, az óriási mágneses képernyő, amely a kisugárzás gyilkos erejét csillapította, s újabb több millió kilowatt energiát fogyasztott, a neutron védőfüggönyök, amelyek a lehető legpontosabb szinkronnal újították fel a parabolatükrök atomszerkezetét - most feleslegessé váltak.
A Pallasz „hétkilences" sebességgel száguldott a kozmoszban.
Russzov boldog volt. Ismét útra kelhetett a tér-idő parttalan óceánján. A távolodó csillagok kékes fényei barátságosan pislogtak az oldalsó képernyőkről, a radar gigantikus ernyője a végtelenség fekete homályával fenyegette, az elektronikus védelmi jelzőrendszerből áradó megnyugtató melódia pedig mintha azt mondta volna: „Őrködünk, Értelem fia... A végtelen a lábad előtt hever." A kvantumgenerátorok alig hallható basszusa emlékeztette csak arra a tízmilliárd kilowatt erejű energiára, amely az atommagon belüli hasadás eredményeképpen jött létre, és amely folyamatosan átalakult vadul lövellő radiokvantumok reaktív sugarává. A gravimeter hanggenerátora önfeledten tutulta a bársonyos színezetű „ré"-t, s ez azt jelezte, hogy legalább tíz fényév közelben nincs semmiféle tömegvonzás. A főernyőn alig kivehető, homályos vörös foltok, infravörös csillagok világítottak mérhetetlen távolságokból, csak a spektrumvonalak Doppler-eltolódása miatt váltak láthatóvá. A csillagsebességek számlálójával összekapcsolt relatívórák minden óra leteltével sípoltak egyet, mintha azon csodálkoznának, hogy ez alatt a hatvan perc alatt a Földön már húsz nap telt el!
Az űrhajó majdnem huszonkét parszeket hagyott maga mögött, s lassan befejezte a fékezést. A világtér a Pallasz körül szinte „elgörbült" a rettentő nagy ekvivalens tömeg következtében, amelyet a pillanatnyi nehézkedési mező hozott létre, ez sokszázszorosa volt a földi nehézkedési erőnek.
Az űrhajósok élete jól beszabályozott szerkezet ütemességével folyt. Az elektronikus automaták tökéletes rendszere csalhatatlan biztonsággal vezette röppályáján az űrhajót, és Russzov útitársai nyugodtan töltötték idejüket munkával, pihenéssel és alvással, mintha el sem hagyták volna a Földet. „Reggel" hat órakor dallamosán felzendült a gong - az űrhajó lakói összegyűltek az egészségügyi teremben. Gimnasztika, frissítő fürdő és besugárzás, egyszerű, tartalmas étkezés hangolták jókedvre az embereket a munkanap kezdetére.
A kormányosok és mechanikusok, mérnökök és pilóták ellenőrizték a műszereket, készülékeket. Az asztronómus türelmesen egyeztette az Eridanus Alfájának a koordinátáit: a képernyőn egyre fényesebben tündöklő zöld korongot. A matematikus és két programozó helyettese bizonyára már századszor igazították ki az útvonal programját, valamint a mentőrobotokba betáplált parancsokat az előre nem látható komplikációk esetére. Warren főpilóta, egy bronzbarnára sült, szőke atléta, holmi dalocskát dúdolt, s elmerülten rajzolgatta a lehetséges eltérések görbéit, hogy végrehajthassa a helyesbítésekét az automata napi feljegyzéseiben. A tudósok az információs szalonban dolgoztak. Felkészültek az ismeretlen világ tanulmányozására.
Russzov még az Örökkévalóság Városában megtanulta a nyolcadik évezred bonyolult asztronavigációs technikáját. Az út vége felé már tökéletesen elsajátította a Pallasz navigációs készülékeinek és berendezéseinek a kezelését. Amikor a Földön eltelt a hetedik évtized is, ami az űrhajó saját idejében ötvennégy napnak felelt meg, a főernyőn fényesen felragyogott az Eridanus Alfájának a zöld korongja... Russzov már magabiztosan állt a vezérlőpultnál Warren mellett, hogy kivezesse a Pallaszt a hat bolygó egyikének a sztacionárius röppályájára, amelyet a földi asztronómusok előrejelzése alapján valóban felfedeztek.
„Esténként" étkezés és pihenő után az űrhajósok összegyűltek a nagy, kerek teremben, ahol várta őket egy kék vizű medence, amely tengerek friss illatát árasztotta, egy kis kert, szubtropikus növényzet, sportpálya, zeneszerszámok, különféle társasjátékok. Az űrhajósok majdnem mindennap koncertet rendeztek, régi és modern költők verseit szavalták, kedvenc regényeikből olvastak fel részleteket, muzsikáltak, vidám jeleneteket adtak elő.
Egyik este különösen zajos sikert ért el Jont elektromérnök és Szvetlána Szergejevna telefotográfus. Amikor Jont leütötte az első akkordokat, szférák zenéjére emlékeztető, zengő és érces muzsika hangzott fel. Szvetlána búgó hangja oly észrevétlenül olvadt össze a kísérettel, hogy Russzov képtelen volt megállapítani, mikor is történt. Szinte megittasult a világos, tiszta hangoktól. A dallam hol elhalkult, hol erősödött, mint a sebesült madár szárnycsapásai. Az improvizáció valóságos akkordzuhataggal ért véget.
A tapsvihar örvendező mosolyt csalt Szvetlána kipirult arcára. Russzov hirtelen csodálkozással döbbent rá, hogy a nyolcadik évezred emberei minden tökéletességük ellenére egyszerűek és jámborak, mint hazájának sztyeppéin a szellő.
Ettől kezdve figyelemmel kísérte Szvetlánát.
A lány, vidáman dúdolgatva, gyorsan és ügyesen kezelte a telefonkészüléket, amely olyan volt, mint egy hajdani ágyú. Szinte égett keze alatt a munka. Russzov pillantása néha találkozott a lány vidám, szürke szemével.
Néhányszor már majdnem megszólította, de mindannyiszor tétován visszariadt. Sehogyan sem tudta megszokni azt a gondolatot, hogy a lány "fiatalabb, de okosabb" nála kerek hatezer évvel. Egyszer aztán mégis odalépett hozzá. Nyílt, figyelmes tekintet és barátságos mosoly fogadta.
- Először vesz részt csillagközi úton? - nyögte ki nagy nehezen.
- Igen, először - mosolygott Szvetlána. - Tegezz csak egész nyugodtan, a mi világunkban ez így szokás.
- Nem izgat az a lehetőség, hogy a Földre... egy másik korszakban térsz vissza, elveszíted családodat, barátaidat? Hiszen az Örökkévalóság Városába csak másfél évszázad múlva érkezünk vissza.
Szvetlána egy pillanatra eltűnődött.
- Még életben találom a húgomat. A start idején csak hatéves volt.
- És nem félsz... a magánytól ebben a jövőben? - faggatta tovább makacsul Russzov.
Szvetlána kissé csodálkozva felelte:
- Nem félek a jövendő korszaktól... Az Új Világban lehetetlen a magány!
- Talán mert másfél évszázad alatt szinte alig változik az emberek nyelve, erkölcse és életformája?
- Csak részben. Hiszen ez nem hat évezred, mint az esetedben... - hagyta rá a lány, és váratlanul megkérdezte: - Miért voltál olyan komor az út elején? Sajnáltad otthagyni a Földet?
- Ó nem! A társaim miatt bánkódtam, akik elpusztultak a kozmoszban, és nem láthatták meg a Fényes Új Világot...
Russzov elhallgatott. Emlékezetében felrémlett egy másik Szvetlána képe, aki útitársa volt űrbéli odüsszeája során, ő is életét áldozta a kozmosz felderítése közben...
Az Új Világ lánya nyugodtan, barátságosan nézett Russzovra, minden zavar nélkül. Warren éppen arra sétált, és örvendezve mosolygott rá Russzovra, amikor meglátta felhevült arcát, amelyet oly rövid idő alatt megszeretett.
- Mit látok? - kiáltott fel Warren. - A Komor Űrhajós, a kozmosz legrégibb vándora, végre mosolyog!
Russzov tovább mosolygott, és hallgatta a dallamos beszédet; ezt a nyelvet még most sem ismerte tökéletesen.
A beszélgetés után mintha valami megmozdult volna a lelkében. Hosszú évek után először tárult fel szíve az élet fénye előtt, amely csak úgy sugárzott ebből a lányból. Úgy érezte, teljes fenségében megvilágosodott előtte az egyszerű igazság: akárhogyan tombolt a mindent felhabzsoló Idő, örökké élni fog az Elmúlhatatlan - az emberi érzelmek, a szerelem, a barátság...
A Pallasz fékezésének egyik utolsó „napjában" Szvetlána váratlanul odalépett Russzovhoz, és világos, szürke szemét ráemelve így szólt:
- Akarsz a barátom lenni, Komor Űrhajós... ott... a Földön, ha majd visszatérünk az örökkévalóság Városába? - és önkéntelenül is elpirulva elakadt. Russzov nem vette le róla a tekintetét, szemében féktelen öröm tükröződött, csodálkozás, szerelem, hála a bizalomért, és kétely, hogy ilyen gyorsan valóra váltak szenvedélyes álmai.
Válasz helyett némán kezet csókolt a lánynak.
Zöld fény sugárzott mindenfelől. A főernyőről az Eridanus Alfája mosolygott Russzovra. A korong kékes árnyalatú, remegő, zöld nyilakat lövöldözött a világtérbe. Az új nap koronájának kékeszöld dicsfénye és a készülékek műszer tábláján villogó szikrák miatt hunyorogni kellett. Russzov ott állt a műszerfal előtt Warren mellett, s néha a kezére pillantott, amely magabiztosan kormányozta a Pallaszt a csillagrendszer zöldeskék atmoszférába burkolózott középső bolygója felé. Felüvöltöttek a nukleáris fékezőmotorok. Az űrhajó, engedelmeskedve Russzov parancsainak, puhán belesiklik az ismeretlen planéta felső légkörébe.
Amikor a landoló Pallasz törzse már nem remegett, Warren elismerően jegyezte meg:
- Mesteri leszállás! Ragyogóan megtanultad az űrhajó irányítását.
- Milyen gyönyörű! - mutatott az egyik képernyőre Szvetlána, ahol a zöld fényű nap sugaraiban varázslatos táj bukkant elő.
- Felkészülni a kiszálláshoz! - hullámzott végig az űrhajón a parancs; az automaták minden szektorban elismételték.
Az emberek megszokottan hajtották végre a műveleteket, amelyeket a kozmikus biztonsági rendszabályok megköveteltek, biológiai védőszkafanderbe öltöztek, és meggörnyedve a Pallasz bejárati zsilipjénél tomboló hurrikánban, kiléptek a bolygó talajára.
Odakint, az idegen világban reggel volt. A nap hűvös sugarai alig törtek át a közeli ritkás liget fáin, hosszú árnyak tarkították a dús pázsittal benőtt, tágas síkságot, három oldalról gigantikus erdő övezte a tisztást, lenyűgöző volt élénksárga és narancsszínű lombozata, a Föld elmúlt geológiai koraira emlékeztető páfrányok és zsurlók könnyed reggeli párába vesztek, a világ háborítatlan csendje oly érzékelhető volt, hogy önkéntelenül is félelmet keltett. A szokatlanul ibolyakék ég, amelyen finom árnyalatú sárga fényhullámok hömpölyögtek, a távoli látóhatárnál beleolvadtak a smaragd- és ibolyaszínben játszó óceánba.
Warren dörgő hangja felhangzott a sisakmikrofonban, ez kizökkentette az űrhajósokat tűnődő dermedtségükből.
- Nem késlekedünk - jelentette be. - Készüljetek fel az első felderítő expedícióra...
Amikor elcsitultak az úti készülődések izgalmai, és Jont beindította a hernyótalpas atomterepjárót, Warren feltette a kérdést:
- Barátaim, ki marad itt az űrhajó őrzésére?
Feszült csend lett. Nyilván senkinek sem akarózott a Pallasz megunt falai között maradni, amikor a varázslatos táj megfejtetlen titkai csábítgatták őket. Warren egy ideig megértőén nézett társaira.
- Sorsot húzzunk? Senkit sem akarok kényszeríteni.
Beleegyeztek.
A sorshúzás szeszélye Russzovra esett.
Az űrhajósok elfoglalták helyüket az atomterepjáróban, és türelmetlenül tekingettek Warrenra, aki így szólt Russzovhoz:
- Zárkózz be az űrhajóba, és ne menj ki, amíg vissza nem térünk. Figyelj bennünket az AGRIA képernyőjén.
Mint felingerelt darázs duruzsolt az atomterepjáró, és lassan megindult az erdő felé. Russzov elkísérte tekintetével a terepjárót, amíg az el nem tűnt a magas fűben. Mélyen felsóhajtott, és megbámulta a felkelő Alfa sugaraiból a légkörben felragyogó tűzijátékot, visszatért az űrhajóba, hogy bekapcsolja a televíziós műszereket. A Pallasz törzsében, az egyensúlyérzékelő készülék fésűs szerkezetének a tövénél, halk surrogással félrehúzódott a burkolat egy része, és a résből kiröppent egy ezüstszínű, holmi játék nagyságú rakéta. Alig hallhatóan zümmögve két kört írt le a Pallasz fölött, és az űrhajóból érkező rádióparancsnak engedelmeskedve eltűnt délkelet felé, az expedíció nyomában. Néhány másodperc múlva az utazók elmerültek a sárgás, narancsszínű dzsungelban, és felfedezték a fejük felett engedelmesen lebegő televíziós rakétát.
Russzov a televízió képernyőjén feszült figyelemmel kísérte a terepjáró előrehaladását. A terepjáró átcsörtetett a vad növényzet érintetlen rengetegén. Russzov a hangátalakító fojtott közvetítésében hallotta a motor bömbölését. A terepjáró recsegve-ropogva döntötte ki a szálfákat. Az erdő váratlanul véget ért, a kutatók elé végtelen tenger tárult. A napkorong dühödten olvadozott az ősóceán fölött, az alacsony, hosszú hullámok taraján könnyed, szikrázó fényfoltokat vetett. A távoli látóhatár aranyos sugárzásba veszett. A parti kavicsokat gyöngy-simára csiszolta a hullámverés. A különös növények ibolyaszínű árnyékai csak fokozták a reggeli színpompa szokatlanságát.
Russzov látta, amint társai szétszóródtak a parton. Mindegyik talált magának munkát. Szvetlána harciasan célozgatta meg hordozható telefoto-készülékével a tenger violaszínű távlatát, a part menti erdőség tömör falát és a tengerből előkandikáló, meredt szemű, furcsa halakat. A biológus nehézkesen ugrándozva hiába igyekezett utolérni egy kicsiny, gyíkszerű állatot, mert az fürgén megszökött előle a part mentén. A két geológus ügyesen szorgoskodott műszereivel az atom járótól kétszáz méterre levő hegyfok sárgás szikláinál. A kémikus víz- és talajmintát vett, a botanikus pedig, úgy látszott, készen áll arra, hogy a terepjáró tartályait megtöltse növény- és virágnyalábokkal. Warren a fizikussal és az asztronómussal együtt a zöld nap színképelemzését végezte.
- Nézzétek csak ezt a csodálatos szörnyeteget! - kiáltott fel a kémikus, s a tengerre mutatott.
A hullámok dörgő loccsanással váltak ketté, és a földi emberek megpillantottak egy hatalmas, szörnyűséges és lenyűgöző jelenséget. Először a titáni, kígyószerű fej tűnt elő, vérvörös, furcsa bibircsókok nőtték be. Aztán felbukkant a valószerűtlenül kövér, hajlékony, csuszamlós, tekergő test is: állandóan változtatta a színét, a halványkéktől a vakító kékig. Szvetlána a víz széléig futott, sietett megörökíteni a helyi vizek szörnyűséges Proteuszát. Ám a tengeri szörny dühödten rávillantotta egyetlen szemét, és közönyösen féloldalt fordulva elterült, tovább élvezve a napsütést.
- Milyen kár! - sajnálkozott Szvetlána. - Nem sikerült elölről levenni. Talán majd megfordul.
A kutatók félbeszakították munkálataikat, és a partra futottak, hogy jobban szemügyre vehessék a halgyíkot.
- Mindjárt felhívjuk magunkra a figyelmét - dohogott a fizikus, és mielőtt Warren közbeszólhatott volna, rálőtt az állatra. Az atomsugárzó tölcséréből vakítóan vékony fonal tört elő, és belefúródott a szörnyeteg testébe.
Russzovnak úgy rémlett, hogy ezután az események a másodperc egy ezredrésze alatt zajlottak le. A halgyík szörnyen elbődült, világoskék színe nyomban eltűnt, és majdnem átlátszó lett, borzongva összehúzódott, és a partra egy kék villám csapott ki, jobban mondva egy hosszú, vibráló felhő, amely összekeveredett a tenger színeivel. Az űrhajósok szkafanderén szikrázó csillagok futkároztak.
Szvetlána erőtlenül hanyatlott le a narancsszínű homokra. A közelben álló űrhajósok szintén villámsújtottan rogytak össze, és nem is mozdultak többé. Warren, a két geológus, a matematikus és a programozók, akik távolabb voltak a parttól, úgy látszik, nem sérültek meg ennyire, mert görcsösen másztak a terepjáró felé. Nyomukban a terepjáró irányába újra meg újra kicsapott a sötétkék felhő. Warrennak sikerült eljutnia a terepjáróig, de még félig se mászott be, a teste megmerevedett.
Russzov talpra ugrott, gondolattalanul figyelte a halgyíkot, amely mintha mi sem történt volna, továbbra is ott sütkérezett a vízen. Aztán alámerült a hullámokban, és többé nem is mutatkozott. Russzov kurtán és alig érthetően kiáltott valamit, majd sietve felöltötte a szkafandert. Két perc múlva már ott futott az ösvényen; az idők kezdete óta a terepjáró tört először itt utat. Csak futott, és nem érzett sem fáradtságot, sem frissességet, futott, mint akit a rettegés kerget, gépiesen hárította el maga elől a növények szárait és a soha nem látott virágok dús szirmait. Időnként elesett, lába beleakadt a terepjáró kidöntötte fa törzsébe vagy gyökereibe, s ilyenkor mozdulatlanul feküdt, nem volt ereje felkelni. Hihetetlenül meleg volt az erdőben: a szkafander kézelőjére erősített elektromos hőmérő hatvan fokot mutatott. A tropikus erdő árnyékában! Russzovról csak úgy szakadt a veríték, a szemét is elöntötte: néha meg kellett állnia, hogy teljes erőre kapcsolja a hűtőszerkezetet és a légkondicionálást. A Pallasz és a katasztrófa helyszíne között fekvő tizenkét kilométert mintegy másfél óra alatt tette meg nagy nehezen, lihegve és fel- felbukva a fáradtságtól.
Az ismeretlen energia sújtotta űrhajósok a legkülönfélébb pózokban hevertek a földön. A vízhez legközelebb Szvetlána feküdt, összegömbölyödve hevert, mintha a hullámok altatódalára itt akarna elaludni a gyöngyházszínű kavicsokkal teli parton. Russzov megpillantotta a lány arcát, amelyre ráfagyott a pillanatnyi fájdalom, szorosra zárt ajkait, halvány homlokát, hosszú szempilláit. Russzov szíve elfacsarodott. Lázasan vizsgálta sorra a társait, csodában reménykedett... Elrettentette a magány gondolata. Amikor a parttól elindulva végigvizsgálta az űrhajósokat, és elért a terepjáróhoz, az utolsó remény is elhagyta: mindenki halott volt. A feje fölött halk surrogásra lett figyelmes, ijedten feltekintett: az antigravitációs rádió-irányítású televíziós rakéta közönyösen továbbra is ott körözött a tragédia színhelye fölött, és az automata szenvtelen pontosságával sugározta a színes képeket a Pallasz képernyőjére. Russzovnak eszébe jutott, hogy a felvevő rakétát elfelejtette visszahívni az űrhajóra. Ez a zümmögés most temetési énekre emlékeztette.
„Mi történt? Mi lesz most? - suttogta hangtalanul, és lerogyott a földre. - Egyedül vagyok... teljesen egyedül... és a Föld huszonhárom parszekre van." Feltápászkodott, odabotorkált a fizikushoz, aki Szvetlánához hasonlóan a vízparton esett össze. „Milyen sugárzás ölhette meg őket? Talán nem is halálos? Közönséges bénulás?" Merően figyelte a fizikus mellére szerelt készülék skáláit, az indikátor színes gömbje enyhén ringott a kék „e" betű fölött. „Elektronok - gondolta megkönnyebbülten Russzov. - Elektronzuhatag! A szörnyeteg elektromos sugarakat bocsát ki." Ismét végigvizsgálta a műszer skálamutatóit. Ezernyolcszázhuszonöt kilowattot mutatott. Ekkora erősségű kisülés érte a társait! Csak a magas hőmérsékletű zöld nap képes létrehozni ilyen élőlényeket, amelyek ekkora hatalmas elektromos energiát akkumulálnak és lövellnek ki. Gondolatban felmérte a szkafander védelmi képességeit, és felvillant benne a remény szikrája. „Talán csak egy súlyos elektromos sokk?" Felrémlett előtte az örökkévalóság Városának északkeleti részén elhelyezkedő gömb alakú épület: a Kozmikus Balesetek Intézete. Ott ennél súlyosabb eseteket is meggyógyítottak már... Igen, igen, de most tökéletesen egyedül maradt. És az Örökkévalóság Városa hetven fényévre van. Anabiózis! Hipotermia! Ez mentheti meg társait a szervezetükben lejátszódó irreverzibilis folyamatoktól, amelyek feltétlenül bekövetkeznének a naprendszer felé vezető hosszú úton. Most már tudta, mit kell tennie. Mindenekelőtt meg kell védenie őket a zöld nap gyilkos sugaraitól. A karjára szerelt termométer hetven fokot mutatott. Percenként felbukva a surrogó kavicson, egyik társától a másikig futott, és a hűtőszabályozót a maximumra kapcsolta. A szkafanderekben így nullfokra csökken a hőmérséklet. Aztán hozzálátott, hogy társait odacipelje a terepjáróhoz.
Az Eridanus Alfája elérte a delelőpontot, majd lassan hanyatlani kezdett, amikor Russzov, a fáradtságtól alig vánszorogva, végül odaült a kormány mellé, és bekapcsolta a motort, de az atomreaktor jól ismert duruzsolása helyett ijesztő és kongó csend volt a válasz. Ismét bekapcsolta a motort, ismét csend. Csodálkozva emelte fel a motorház fedelét. Nyomban szemébe ötlött a sugárzásszámláló fénylő korongja. „Az ionizáció növekszik - harsogta a vörös lámpa. - Távozz!" Az egyik villám nyilván belecsapott a terepjáró motorjába. A rengeteg rövidzárlat - a vezetékek megolvadt, elégett végei, a csatlakozások és a relék magjai tanúskodtak ezekről - megszakította az automatikus berendezés működését, kikapcsolta a védőernyőket, a reaktor fokozatait, a sugárzás tehát kiszivárgott, és percről percre erősödött. Russzov még egyszer a számlálóra pillantott: ötezer röntgen óránként... Ez a szkafanderek védőképességének felső határa!
Egy pillanatig sem maradhatott a terepjáróban. Sietve kihurcolta társait a veszélyes zónából.
Ütemesen zúgott az ibolyaszínű hullámverés, a tisztás fáinak a zúgása volt hozzá a kíséret. Russzov nehézkesen rakosgatta ólomnehéz, engedetlen lábait, zihálva méricskélte a kínzóan hosszú métereket: nyolcvan lépés a súlyos teherrel a tisztásig, nyolcvan lépés vissza. Tizenegyszer. Amikor óvatosan a földre engedte az utolsó űrhajóst is, hirtelen rosszul lett. Vagy félóráig hevert ott furcsa félálomban. Amikor végre nagy nehezen felemelte a fejét, a lenyugvó Eridanus Alfájának élénk sárga korongja éppen lebukott a jobb oldali erdőfedte szirt vöröses púpja mögött. A fáradtság, zúgó feje és a fenyegető valóság komor feszültséggel töltötte meg. „Mit tegyek? A terepjárót nem lehet kijavítani... A Pallaszig tizenkét kilométer. Miért nincs az űrhajón tartalék terepjáró? Várjunk csak, várjunk csak! A graviplan! Örömében felordított. Hiszen a Pallaszon ott van a graviplan, egy nagy, tágas gép! Csak el kell jutnia az űrhajóig... Hirtelen megdermedt. Eszébe jutott, hogy a graviplant szétszedték, és a mechanikus meg az elektromérnök a leszállás előtt vitatkoztak a gépezet összeszerelési sémáján: a graviplan csupán néhány kisebb-nagyobb szerelvény és alkatrész formájában létezett, s ezek is a raktárban pihentek. Russzov erőtlenül rogyott le a földre. Egyedül képtelen összeszerelni a graviplant. Legalábbis addig nem, amíg éppolyan jól nem ismeri a szerkezetét és működési elvét, mint Jont és Fjodorov, az elektrografikus. Mihez kezdjen? Fusson vissza az űrhajóba, hagyja itt a társait, és lásson neki a graviplan szerelési vázlatának? Legalább néhány hónap telne el. Igen ám, de a társai nem maradhatnak itt, legfeljebb két- három napig. Minél előbb a hipotermia védelmező hidegébe kell őket helyezni... Hogyan szállítja őket az űrhajóra? Elkeseredve nézett körül. Nagy nehezen feltápászkodott. Az ibolyaszínű égbolton fenyegetően égett a sárga alkonyat. „Nem szabadulsz innen! - kiáltotta az alkony. - Igen, igen, nem szabadulsz!" „Nem engedünk!" - bólogattak feléje a nap sugaraiban még vörösen izzó, gigantikus páfrányok csúcsai, és még a közönyös csillagok, az ismeretlen csillagképek szeszélyesen szétszórt, közönyös csillagai isi vészjóslóan hunyorogtak, és kárörvendve kacsingattak.
Russzov mégis ismét odaballagott a terepjáróhoz, gyötrődve gondolkozott, hogyan meneküljön meg ebből a borzasztó helyzetből. Egyenként cipelje el társait az űrhajóhoz? Tizenegyszer oda, tizenegyszer vissza... tizenkét kilométer és újabb tizenkét kilométer... majdnem háromszázezer lépés, ráadásul a felét súlyos teherrel kell megtennie.. Megértette, hogy ez meghaladja az erejét.
Éppen úgy, mint a Földön, a trópusokon, az éjszaka itt is minden átmenet nélkül leszállt. Kitapogatta a terepjáró zárját, és töprengve félrehúzta a műanyag oldallemezeket. „Ó, én ostoba! Az oldallemezen elviszem őket!" Az ötlet szárnyakat adott neki. Gyorsan előkereste a szükséges szerszámokat, bekapcsolta a sisakreflektort, és leszerelte a terepjáró oldallemezeit. Vadul buzgólkodott a szerszámokkal, a lemezek karimájába két-két lyukat fúrt, hajlékony kötelet fűzött beléjük, s áldotta a sorsot, amiért a tartalék alkatrészek ládájában kötél is volt, majd befogta magát a lemezek elé, és szinte futva társai távolban feketéllő testéhez vonszolta őket.
Óvatosan ráfektette társait a két oldallemezre, és nagyot sóhajtva gondolt rá, hogy a két szerelvényt aligha viheti el egyszerre. Egy-egy lapon hat ember, fél tonnányi drága teher. Nekifeszült hát az egyik lemeznek. Csak nagy nehezen mozdult el. „Nem könnyű, de el kell vinni... kell." Elszántan fogta be magát az első szerelvény elé.
Egészen besötétedett. A sisakreflektor imbolygó, gyér fénysugarat vetett. Az őserdő homállyal, fenyegető, feszült hallgatással fogadta, csak néha törte meg a csendet az alvó madarak álmos szárnycsapása meg valami halk surrogás. Megborzongott, de csakhamar megnyugodott: eszébe jutott, hogy nála van az óriási erejű atomsugárzó. Megtorpant, elővette a fegyvert, és a kapcsolót a vörös nyílra állította. Most már a legkeményebb sziklákat is szétolvaszthatja.
Minden száz méteren megállt. Szíve kétségbeesetten vert, a lélegzete elakadt, minden egyes lépés gyötrelmes kín volt. Az emberfeletti erőfeszítés, amellyel az űrhajósok testét húzta, csakhamar véglegesen kimerítette. Lábának és karjának izmai már nem engedelmeskedtek. A hám vágta a vállát, élesen bepréselődött a szkafander rugalmas szövetébe. De ő csak ment, akadozva rakosgatta a lábát, óránként alig egy kilométert haladva. Úgy rémlett, az erdő soha nem ér véget. Elveszítette idő- és térérzékét, de csak ment, ment botladozva, el-elesve, majd újra felkelve, hogy két-három lázas ugrást tegyen előre, majd újra felbukjon. Végül elterült, s hiába próbált felállni. Nehéz álom bénította meg fáradt testét.
Amikor felébredt, hirtelen nem is tudta, hogy került oda. Már hajnalodott. A növényzet felső leveleit aranyos szikrák borították, elöl a fák lombja között az égbolt zöldellt. Tompán bámult elzsibbadt kezére: ujjai megduzzadtak, a tenyere fájdalmasan égett. Csodálkozva nézte az idegen reggel ébredező szépségét. Kiderült, hogy már majdnem az erdő szélén jár. Úgy érezte, ereje visszatért, felállt, letörülte a sisak üvegére lerakódott harmatot, s ismét nekiindult. Távol a látóhatáron már ott csillogott a Pallasz törzse. Mintegy öt órába telt, amíg elérte az űrhajót, de a bejárati ajtónál elhagyta az ereje. Ismét felbukott, és legalább egy óráig hevert ott bénán, mozdulatlanul.
A bejárati és a kimeneti zsilipek építésénél mindent figyelembe vettek: csak óvatosan le kellett nyomni a törzsbe mélyesztett korongot, a zsilip teteje nagy csattanással félrehúzódott, és a biológiai védelem légáramlata azonnal felzúgott. Az automata lift bevitte Russzovot és a szállítmányt az első zsiliphez. A tető nyomban bezárult utánuk. A második és harmadik zsilipben az automata készülékek szabályozta biológiai fertőtlenítés minden élőlényt megsemmisített rajtuk, amit a szkafanderen magukkal hurcolhattak.
Szörnyen szomjas volt, sietett levenni a sisakot, és mohón felhajtott egy egész termosznyi csillagnektárt. Aztán a társait hámozta ki a szkafanderekből. Amikor Szvetlánát bevitte az anabiózis fürdőjébe, elszoruló szívvel érezte, milyen hideg a lány keze, s mielőtt lezárta volna a hipotermiás tartály áttetsző fedelét, megcsókolta jeges homlokát.
- Élni fogsz... - suttogta. - Le kell győznünk a halált és a kozmoszt...
Amíg sietősen harapott valamit, szemét nem vette le képernyőről. A televíziós rakéta vak pontossággal körözött a terepjáró fölött, s változatlanul küldte a képjeleket az űrhajóba. A terepjáró az oldallemezek nélkül sebzett vadállatra emlékeztetett. Az űrhajósok második szállítmánya változatlanul ott sötétlett a tisztáson. Russzov megnyugodott: távollétében az idegen világ vadállatai nem nyúltak társaihoz. Az óceánon gigantikus hullámok hömpölyögtek, friss szél cibálta a tajtékot. Az ernyőn néhányszor feltűnt a tegnapi halgyík feje, majd eltűnt a viharzó vízhegyek között. Russzov felállt, kikapcsolta a képernyőt, az automatának parancsot adott, hogy hozza vissza a televíziós rakétát az űrhajóra.
Néhány perc múlva már úton volt. „Még az éjszaka leszállta előtt vissza kell érnem az űrhajóra" - gondolta, s tovább hajszolta magát, de amikor vagy két óra múlva bejutott az erdő fái közé, már tudta, hogy ez lehetetlen: a nappal itt sokkal rövidebb, mint a Földön. Ám érzékei annyira eltompultak, hogy semmi félelmet nem érzett, amiért másodszor is az éjszakai erdőn kell végighaladnia. Feltekintett a fák tompán, suhogó koronáira. A levelek között nem látta a csillagokat, mint tegnap éjszaka. Az eget nyilván felhőtakaró borította. Vaksötét volt. Hirtelen olyan felhőszakadás lepte meg, amilyet még az Elora trópusain sem tapasztalt öt évezreddel ezelőtt. Valóságos vízfal zuhant alá az égből. A talaj egy pillanat alatt sártengerré változott, a lába ide- oda csúszkált, beleragadt a sárba. Szerencséjére a zápor csakhamar elállt, éppoly hirtelen, mint ahogy kezdődött.
Ezután összehasonlíthatatlanul nehezebben haladt előre.
Az óráján hajnali három óra volt, amikor kiért a tengerpartra. De hogy valóban ennyi idő volt-e, nem tudta. Mindenesetre az éjszaka vaksötét volt. A part szinte nyögött a szél és hullámverés szörnyűséges csapásai alatt. Úgy rémlett, ilyen viharban a tenger minden élőlénye elrejtőzik a fenék búvóhelyein. Ennek ellenére a sötétségből szívbe markoló hörgések, üvöltések és csikorgások hallatszottak. A sötétséget hirtelen a jól ismert kék villámok szabdalták át, egymást keresztezve és egymásba olvadva. Valószínűleg két elektromos szörnyeteg küzdött ott életre-halálra, s ügyet sem vetettek a dühöngő viharra.
Russzov kézzel-lábbal kapaszkodva, szörnyű erőfeszítéssel vonszolta a lemezt a meredek emelkedőn. Az erdőből a tenger felé száz meg száz csermely igyekezett. A rövid zápor szülte őket. A lemez pompásan csúszott a felpuhult talajon, de Russzov sehol sem tudta megvetni a lábát, gyakran arcra bukott a sárban, így aztán egy óra alatt alig egy kilométert tett meg. Akkor aztán négykézláb kúszott tovább. Most még lassabban haladt előre, de kevesebb erőt pazarolt el. A sisakreflektor sugara a mozgás ütemére cikcakkban imbolygóit a fák törzsén, hol egy dúsan virágzó bokrot szakított ki a sötétségből, s rajta a briliánsként ragyogó vízcseppeket, hol egy faóriás ráncos kérgét, hol a vihar kidöntötte fák halmazát. Russzovnak úgy rémlett, már ezer éve kúszik, és az erdőnek csak nem akart vége szakadni. Hirtelen fújtató lélegzést hallott maga előtt. Kikapcsolta a reflektort, és ijedten megtorpant. Minden porcikájával érezte, hogy ott, az áthatolhatatlan sötétségben, valami hatalmas és rettenetes lény rejtőzik. Valószínűleg nagyon sokáig feküdhetett így, nem tudta, mihez kezdjen, félt rögtön bekapcsolni az atomsugárzót, mivel nem volt benne biztos, hogy azonnal megöli a szörnyeteget. A vadállat sem tágított. Végül Russzov elszánta magát, a sötétben kitapogatta a sugárzó kapcsolóját, és vakító fehér sugarat küldött a sűrűbe. Elöl valami felugrott, recsegtek-ropogtak a bokrok, dühödt ordítás hangzott fel. Ezután Russzov csak azt érezte, hogy a feje fölött valami hatalmas, rugalmas és nehéz test suhan el, és vagy tíz lépéssel mögötte a bokrokba zuhan. Ez a valami szörnyűségesen hörögve feléje mászott. Russzov a félelemtől szinte eszét vesztve addig korbácsolta az atomsugárzóval a közeledő szörnyeteget, amíg az el nem csendesült.
Észrevétlenül megvirradt. Russzov homályosan felismerte az apokaliptikus szörny megmerevedett pofáját, a hosszú karmos lábakat és a gigantikus törzset, amelyet a homályban kideríthetetlen színű, szeszélyes minták csíkoztak.
Aztán ismét továbbindult négykézláb, lihegve az erőfeszítéstől, percenként elszunnyadva és felébredve. Kora délelőtt jutott ki a síkságra. Az egyenletesen fúvó, erős szél gyorsan felszárította a nedves talajt. A levegőben ködös párafelhők libegtek.
Az űrhajóhoz csak este ért el, teljesen kifulladva. Utoljára még egyszer arcra bukott. Nyomban elaludt a bejárati zsilipnél, és halványan elmosolyodott: örült, hogy véget ért ez az emberfeletti kirándulás.
Két napig aludt a szalonban, még enni sem kelt fel. Már nem félt a planéta elemeitől. A Pallasz megingathatatlan falai védelmezték. Társai az anabiózisban pihentek.
A harmadik nap ébredt fel, úgy érezte, teljesen kipihente magát, nem számítva az egész testében sajgó tompa fájdalmat. Kétszer frissítő sugárfürdőt vett, jóllakott a nagy tápértékű élelemmel és a csillagnektárral, s ezután teljesen visszanyerte az erejét meg a frissességét. Itt volt az ideje, hogy a felszállásra gondoljon.
Bement az Irányító Központba, s kissé elfogódva tekintett végig a készülékek, kapcsolók, számlálók és robotok tömegén. "Ne félj - súgták a gépek. - Hiszen ismersz bennünket." Felsóhajtott, mert hát nem lehetett csak úgy egyszerűen bekapcsolni a motorokat, és visszaindulni a Föld felé. Az útirány... össze tudja-e állítani a matematikus, az asztronómus és a programozók segítsége nélkül?... A világtér elképzelhetetlen messzeségében, sok kvadrillió kilométernyire ott száguld a kozmoszban az Ismerős Nap, s magával cipeli a bolygókat, a Földet, másodpercenként kétszázötven kilométeres sebességgel. Legalább ilyen sebességgel száguld az űrben az Eridanus Alfája is a bolygóival együtt. Nehéz, nagyon nehéz „célba találnia" az űrhajónak. Két tucat parszek alatt gravitációs anomáliák leselkednek rá, amelyek eltéríthetik az útiránytól, és a csillagok mágneses erőterei eltorzíthatják a műszerek adatait, száz meg száz előre nem látható véletlen... Pedig a röppályát szigorú egyenesként kell kiszámítani, mert az űrhajó csak ilyen pályán mozoghat fényközeli sebességgel. A Földön a sugárhoz hasonló pályát számtalan robot dolgozza ki, az örökkévalóság Városának Számító Központja. Russzov tudta, hogy a visszatérő út adatait nagyjából már felvázolta a Központ. De a programot itt a helyszínen kellett pontosan kiszámítani, amikor már ismertek az űrhajó tartózkodási helyének legapróbb adatai is. A Pallasz legénysége talán néhány hét alatt elvégezte volna ezeket a számításokat. De ő egyedül...
Warren széfjében gyorsan kikereste a Földön készített program vázlatát, és átment vele az információs könyvtárba. Minden képességét össze kell szednie, minden akaraterejét mozgósítani kell, hogy az analízis és számítások folyamán megtöltse a lyukkártya üres szalagjait a kettes számrendszernek megfelelően nevetségesen egyszerű, apró nyílásokkal, amelyek mögött azonban a tudás, munka és számítás egész hegyóriása rejlik.
Csakhamar a régmúlt századok diákjára hasonlított, aki csak néhány nappal a vizsga előtt kezdett tanulni. Veszettül dolgozott, nem számlálta az órákat, napokat, csak rövid alvásszüneteket tartott. Az elektronikus számítógépek - hű segítőtársai - fáradhatatlanul működtek. Az Idők Hullámai hangtalanul zúgtak el felette, ő pedig se nem látott, se nem hallott, csak úszott azok áradatában. A napok füzére hetekké, hónapokká növekedett. Agya csak úgy vonaglott a tenzor és variációs számítások sűrűjében, mint nem is olyan régen a teste az ősrengeteg vadonában.
És végre, úgy tetszett, befejezte. A lyukkártya üres kockái megteltek. Az agya fokozatosan megtisztult a számok, egyenletek, algoritmusok mákonyától. Sokáig meredt a relatív Időszámlálóra, amíg felfogta, hogy majdnem egy évvel ezelőtt kezdett neki a számításoknak. Nem akart hinni a szemének, és jobban megnézte a Számlálót. Minden rendben volt.
A lyukkártya szalagja halkan surrogva csúszott be az Elektronikus Agy nyílásába. Most már nem Russzov akaratától függött a Pallasz bonyolult elektronikus rendszereinek a munkája. Most már csak figyelnie, ellenőriznie kellett és veszély esetén beavatkoznia. Gondolatban még egyszer kielemezte számításainak kiindulópontjait. Úgy látszik, minden rendben van. De tudata mélyén valahol homályos kétkedés és bizonytalanság lapult. Mindent figyelembe vett a program összeállításakor? És ha számítás közben valahol hibázott, rosszul számolt, pontatlanul? Akaratának minden megfeszítésével elhessegette ezt a gondolatot, a kimerültségével magyarázva, s úgy döntött, hogy mielőtt felszáll és a Pallaszt kivezeti az egyenes pályára, jól kipiheni magát.
Elérkezett az indulás órája. Dobogó szívvel kapcsolta be a csillagtelevíziót, búcsúpillantást vetett a sárga és narancsszínű erdőkre, a dús síkságokra, az embermagasságú fűre és ibolyaszínű égre. „Előre!" - kiáltott fel önmagát bátorítva, mert már nagyon nyomasztó volt a csend és hallgatás az űrhajóban, amelynek ő volt az egyetlen utasa. Elszántan lenyomta a Startelőkészítő Műveletek gombját. A robotok és a motorok halkan felzúgtak. Nem látta, hogy az okos gépezetek bonyolult rendszere lágyan behúzta az űrhajó törzsébe a gigantikus leszállótalpakat, de hallotta az űrhajó vertikális felfüggesztő motorjainak az üvöltését, s az űrhajó orrával lassan a zenit felé fordult. Abban a pillanatban, amikor a Pallasz egész ezerméteres magasságában kiegyenesedett, a nukleáris-hidrogén startművek automatikusan bekapcsolódtak. Az űrhajó törzse vibrálni kezdett. Mint egy titáni csörlő szárai, az égő gázok lángoszlopai eleinte lassan, majd mind gyorsabban és gyorsabban ragadták a magasba a rakétát a felperzselt talajról. A növények vastag szárai sisteregve és összeroskadva kunkorodtak össze, az ég felé nyújtogatva görbe nyúlványaikat, mintha megfenyegetnék a kozmoszba távozó betolakodót.
Bekapcsolta a lakótermek antigravitációs védőhálózatát. Szinte maga előtt látta, ahogy a szalont, az anabiózis fürdőt és a Vezérlési Központot övező szupervezető gyűrűben megindulnak a hatalmas erejű örvényáramok, és olyan antigravitációs mezőt gerjesztenek, amely semlegesít minden terhelést. A rengeteg skálán cikáztak a fények, kimérten jelezte a másodperceket az automata metronóm. Hat perc múlva az űrhajó kiért a sztacionárius röppályára, és a robotok parancsának engedelmeskedve egy sereg műveletet hajtott végre. Az ellipszis pálya felső pontján önműködően bekapcsolódott a főhajtómű: kurtán felvillantak a kék jelzőlámpák, felemelkedtek és leereszkedtek a csatlakozások fehér billentyűi, a központi vezérműnél az ovális képernyőn egy vörös nyíl rajzolta meg a radiokvantum-generátorok mélyében kifejlődő folyamatok görbéjét. Russzov mintha milliárdszoros lassítása filmfelvételt nézett volna. A gerjesztő alsó félgömbjében némán terült szét egy pompás csokor, amely körül vadul kanyarogtak az ibolyaszínű kígyók: a termonukleáris gyújtógyertya lépett működésbe, és begyújtotta az atommagon belüli hasadás máglyáját. Ennek a folyamatnak az energiája milliószor nagyobb, koncentráltabb, mint az atommaghasadásé, s kiapadhatatlan folyamként áradt a kvantumgenerátorok gigantikus hengereibe, ahonnan a mágneses mezőkben lezajló bonyolult modulációk után radiokvantumok formájában az ötszázméteres parabolatükörre zúdult, amely aztán párhuzamos nyalábként lövellte ki a világtérbe. Az Eridanus Alfája Russzov szeme láttára változott közönséges zöld csillaggá...
A robotok és automaták kifogástalanul működtek, ezt bizonyította a csodálatosan harmonikus dallam, amelybe belevegyült a műszerek hangja is. A gyorsulásmérő mutatója rezzenetlenül jelezte a 10 g-t. Már nyolc napja száguldott, s minden rendben volt, de Russzovot továbbra is kínozták a kétségek, mert nem volt, aki eloszlassa… Aztán elfogta a magány szorongása, amelyhez képest a múlt iránt érzett vágyakozása elkényeztetett gyerek szeszélyének tetszett. Lidérces álmok gyötörték, amelyekben zűrzavarosán halmozódtak a jelen és a múlt eseményei, élményei. Hol az elektromos halgyíkkal harcolt a vadul fortyogó hullámokban - azt álmodta: a szörny elnyelte, s ő a rettegéstől halálfáradtan ébredt fel -, hol társai pusztulását élte át ismét, és az erején felüli súly alatt kifulladva kúszott az őserdőben, hol pedig mint valami asztráltest bujdokolt az Elora veszélyekkel teli, áttetsző dzsungelében, vagy a Ciolkovszkij űrhajósai körében látta magát, akikkel együtt vándorolt a harmadik évezredben a kozmoszban: közülük senki sem tért vissza a Földre; néha pedig éppen úgy, mint ifjúkorában, az "antianyagért" küzdött Einstein nagy utódja, Ganeta vezetésével, és lélegzetét visszafojtva leste a csodát, az annihilációs reaktort, amely megnyitotta az utat a világmindenség más napjai felé, hol meg Csandragupta halálát siratta, akivel együtt oly elszántan küzdött az Antivilág titokzatos erői ellen... Azon a „reggelen" tökéletesen összetörve ébredt, szívében valami megmagyarázhatatlan teherrel. Kezéből minden kihullott. Megpróbált olvasni, nem ment, megpróbált enni, az étel kifordult a szájából. Egy ideig gépiesen hallgatta, hogyan számlálja zengő hangon a Távolságmérő kétpercenként a mikroparszekokat, amelyek - a Pallasz mögött maradnak, céltalanul végigsimogatta a vészkormány fogantyúit, megbámulta a főernyőt, ahol egymásba olvadtak az ibolyaszínű csillagok. A Pallasz hallgatagon suhant a világtérben, hatkilences gyorsasággal. "Az útnak már majdnem a felén vagyok - gondolta Russzov. - De jó volna befeküdni az anabiózisba, és nyomban elmerülni az áldott nemlétbe..." Rendkívüli módon csábította a gondolat. Sokáig habozott, küzdött a kísértés ellen, s végül elszánta magát. Már éppen magára akarta csukni az anabiózis-kamra ajtaját, amikor szinte földbe gyökerezett a lába. A graviméter altatódalába valami új dallam keveredett. "Üzemzavar!" - villant át agyán, de a graviméter ismét mélyen és egyenletesen zúgott, s Russzov megnyugodott. A következő pillanatban a műszer hangja élesen megváltozott, felerősödött és felsüvített. Russzov a műszerfalhoz rohant, és megragadta a vészfogantyút, le nem vette szemét a mutatóról. A graviméter tűje lassan, kérlelhetetlenül kúszott a vörös vonal felé, amely az adott sebesség mellett mindig a megengedhető maximális vonzási potenciált jelezte. A mutató mozgásával együtt egyre riasztóbban üvöltött a hangelemző: "Veszély". Russzov megborzongott a sziréna éles vijjogásától, amely abban a pillanatban harsant fel, amikor a mutató elérte a vörös vonalat. Szinte megvakítatta az ügyeletes robot mellén felvillanó vörös indikátor - a főhajtómű kikapcsolásának a jele. Egy pillanatra elvesztette a fejét. "A közelben nagy gravitációjú tömeg van" - rémült el. Nyomban ezután feldübörögtek a fékezőrakéták. A gyorsulásmérő tűje rohamosan bal felé haladt, mutatva a szörnyű lassulást: száz "g", nyolcszáz, tízezer. Olyan nagy volt a fékezés, hogy a terhelés egy pillanatra felülmúlta az antigravitáció potenciálját. Russzov a pilótaülésbe repült, belepréselődött a szivacsos huzatba. Átható zúgás hallatszott: az antigravitációt erősítő rendszer automatikusan működésbe lépett, és a túlterhelés megszűnt. A graviméter sem énekelt már, hanem fülsiketítőén és lélekbemarkolóan üvöltött, bár az űrhajó sebessége rohamosan csökkent. "Gravitációs tömeg, vagy a gyenge gravitációs mező széle?" - találgatta lázasan Russzov, s már hunyorgott a vészjelzések riasztó fényétől. "Fékezni vagy növelni a sebességet? A Számító Központ térképe szerint ezen az útvonalon nincs gravitációs tömeg, vagy navigációs hiba történt?" Eléggé tapasztalt volt ahhoz, hogy megítélje: előtte roppant erejű gravitációs mező van, és majdnem ösztönösen kikapcsolta a fékező hajtóművet. A hirtelen csendben remegő kézzel túrt bele Warren széfjébe, a feljegyzések, szalagok és táblázatok között keresgélt. Tekintete újra meg újra a csillagtelevízió fekete képernyőjére szegeződött. Ha ez csillag, akkor már régen látnia kellene... Vagy talán infra? Ezt az infralokátor elárulta volna. Porfelhő? A világmindenségnek ebben az átvizsgált szektorában ez tökéletesen elképzelhetetlen. Mi lehet ez?
Kétségek gyötörték.
A graviméter skáláján a gravitáció potenciálja már felülmúlt minden ismert értéket: a Nap, az Eridanus Alfája, a közönséges infravörös csillagok, porhalmazok vonzási erejét. Russzov tovább kotorászott Warren feljegyzései között, bár amikor az útvonalat összeállította, mindet figyelmesen átvizsgálta: valami tudat alatti érzés kényszerítette, hogy tovább kutasson. Hirtelen - szinte ihletszerűen - visszaemlékezett Warren szavaira, amelyeket még az Eridanus Alfája felé vezető úton mondott Mario másodkormányos kérdésére vagy megjegyzésére: "Igen, igen... visszafelé a tizenegyedik parszekben... ha harminckét fokos kanyart teszünk a Galaxis déli pólusa felé... akkor három parszeken belül találkozunk a kialudt fehértörpével, a Zwickivel." Russzov homlokát ellepte a hideg veríték. "Mi lehet ez a fehértörpe, ez a Zwicki?" Még sohasem hallott erről a csillagról. A pályaelemeket feltüntető diagramon sem szerepelt. Bekapcsolta az elektronikus emléktárolót, átnézte a csillagászati katalógusokat, de itt sem talált utalást a titokzatos csillagra. A félelem és a bizonytalanság szorításában ismét bekapcsolta a fékezőrakétákat. Mennydörgő zúgások közepette újra nekifogott a fárasztó kutatásnak, érezte, hogy ha nem oldja meg a Pallasz furcsa viselkedésének a rejtélyét, a pusztulás elkerülhetetlen.
A gongütés felrázta, mint valami elektromos áramütés. Idegesen fordult a műszerfal felé: ismét a robot kapcsolódott be automatikusan, fokozta az antigravitáció feszültségét. Az emléktároló képernyőjén már az utolsó tudományos közlemények és feljegyzések peregtek, amelyeket Warren készített közvetlenül a start előtt, mint ahogyan erről a margón látható jelzések is tanúskodtak. És ekkor rábukkant a Kozmosz Meghódításának Főtanácsa által kiadott információs közleményre. A feljegyzés száraz sorai egyszerre szétoszlattak minden titkot és homályt. "A Zwicki csillaga - írta Warren - láthatatlan, kihalt fehér törpe, vonzási ereje nem sokkal kisebb, mint a kihunyt csillagoké. A kialudt fehér törpéről szóló értesítést a start előtt két órával kaptuk a Tanácstól… Számunkra ez a csillag érdektelen, minthogy félreesik utunktól négy parszeknyire a Galaxis déli pólusától. Koordinátái..."
Amikor a térképen utánanézett a csillagnak, és - a kihalt, szörnyű égitest helyét karikával megjelölte, lerogyott a karosszékbe. Szeme kikerekedett a rémülettől és elkeseredéstől... Rádöbbent, hogy tévesen számította ki az útirányt, nem a Napra célozta be az űrhajót, hanem kissé mellé. Kínlódva töprengett, hol, a programozás melyik fázisában hibázott, de csakhamar letett erről. Ráébredt, hogy a hiba felfedezéséhez feltétlenül újra ellenőriznie kell a számításokat és adatokat. De ez egy teljes évbe telik. Most már teljes ijesztő egyszerűségében feltárult előtte a helyzete: a Pallasz nem a Nap felé száguld, hanem a gravitáció tehetetlen óceánjába hullik, amelyből még senkinek sem sikerült kievickélnie...
Ám elkeseredettsége csak egy percig tartott, mert cselekednie kellett. És már tudta, mit kell tennie. Ereje utolsó maradékáig küzdenie kell, az űrhajó utolsó gramm hajtóanyagáig. És furcsa módon a döntés után megkönnyebbült. Elszállt a félelem, a tétovaság. Csak a biztos halálba menetelő harcos higgadt bátorsága maradt. Keményen megragadta a vészfogantyúkat. A Pallasz sebessége közben annyira csökkent, hogy néhány vonásnyi fordulatot tehetett, és nem veszélyeztette széthullással az űrhajót. Rápillantott az energiafogyasztás skálájára, és a radiokvantum-generátort nyolctizedes működésre kapcsolta. Ezzel egyidejűén a tangens hajtóművek teljes erejükkel harminc fokkal keletre fordították az űrhajót. A Pallasz remegve és vibrálva megkezdte titáni harcát a gravitáció vak ereje ellen.
Kétszáznegyvenkét óráig, egy pillanatra sem lankadva, a hajtóművek sok billió kilowatt energiát lövelltek ki a világtérbe, ám az űrhajó sebessége lassan, de fokozatosan csökkent. Ez csak azzal magyarázható, hogy a Zwicki fehértörpe biztosan tartotta ölelésében a zsákmányt. Mintha sok milliárd szörnyű erejű kar lassan, de biztosan vonná az űrhajót a csend és homály világába, oda, ahol az entrópia legyűrte anyag hosszú galaktikus századokra tétlenségre ítélte magát. A graviméter már rég elhallgatott abbeli hiú igyekezetében, hogy jegyezze a vonzóerőt, amely több tucatszor felülmúlta azt, amivel a tervezők számoltak. Russzov állandóan a műszerfal előtt tartózkodott: szinte belesüketült a készülékek üvöltésébe, megvakult a lámpák és indikátorok állandó villogásától, ide- oda rohangált a műszerfal előtt, minduntalan kikapcsolta a robotokat, amelyek ismeretlen készülékek jelzésére az űrhajó egyik vagy másik részlegét hozták működésbe. Most csak egy dologra volt szüksége: egyetlen pillanatra sem volt szabad lankadnia az energetikai viharnak, amely visszatartotta a Pallaszt a gravitációs szakadék szélén.
Russzov alig pihent: szinte megfeketedett, belerokkant, nem volt ideje rendesen étkezni, sietve bekapta, amit a pilóta fiókjában talált, két-három óránál tovább nem mert aludni. A tizenkettedik nap végére úgy elgyengült, hogy majdnem közönyösen fogadta a hajtóanyagmérő közlését, miszerint az űrhajó eredeti energiakészletének már csak negyven százaléka maradt meg. "Ha a mutató megáll a nulla százalékon, végre kipihenem magamat..." - gondolta ernyedten. Tompa közöny fogta el, szörnyen belefáradt, és szinte örömmel fülelt az entrópia álnok hangjára: hívta az örök nemlét komor óceánjába. Lehunyta a szemét, és elgyengülve ült a pilótaülésben, karját leeresztette. Hosszú percekig maradt így, s közben az űrhajó a fehér törpe vonzásával küszködött.
De valahol a gondolatai mélyén felrémlettek az anabiózisban alvó társai, akik tőle remélik a segítséget, felvillant előtte a Föld ismerős képe, az emberek boldog és tevékeny élete. Ők ott a Földön tovább tökéletesítik a Szabadság Birodalmát, amelyet akkor kezdtek építeni, amikor ő még egészen fiatal volt, amikor a Ciolkovszkij elindult a Centaurus Alfája felé. Szinte maga előtt látta Szvetlánát, hallotta ismerős, zengő hangját.
Óriási erőfeszítéssel felemelte elnehezedett fejét. "Küzdeni kell; az utolsó ergig" - suttogta, a főhajtóművet teljes erőre kapcsolta, s igyekezett nem nézni a hajtóanyagfogyasztás-mérőre.
Az Időszámláló közönyösen mutatta, újabb huszonnyolc óra telt el az űrhajó saját ideje szerint. Az energia harmincöt százaléka... huszonhat százaléka. - A Pallasz remegett, himbálózott a fekete világtérben. A képernyőkön szenvtelenül villóztak holmi szeszélyes fényfoltok. Russzov tudta, mit jelent ez: a fehér törpe szörnyűséges vonzásában a világtér meggörbült, szinte önmagába zárult, felismerhetetlenül eltorzította a távoli égitestek fénysugarát: a csillagok hideg közönnyel tekintettek le a kozmosz hatalmas ölelésében táncoló homokszemre. A hajtóanyag tizenegy százaléka! Hirtelen észrevette, hogy a sebességmérő mutatója megállapodott. Ez csak azt jelenthette: a Pallasz reaktív vonzóereje tizennégy nap alatt, gigantikus energiakészletének háromnegyed részét elhasználva, végül is kiegyenlítette a Zwicki elképzelhetetlenül nagy vonzását. A csillag még most sem tűnt fel a képernyőkön. Az űrhajó gyötrően vibrált a gyilkos egyensúlyban. A hajtóművek egy grammal sem tudták növelni tolóerejüket - már réges-rég elérték a veszélyes határértéket, a fehértörpe sem tudta fokozni kolosszális gravitációját. Russzov elkeseredve bámult a radiokvantum-generátor szabályozójának fehér korongjára: a maximumon állt. A nemsokára elkövetkező kikerülhetetlen vég tudata a düh és erőtlenség kiáltását csalta az ajkára. Most már semmiben sem reménykedett, még csodában sem. És ekkor mentő ötlete támadt: „A startrakéták! Ez újabb kétmillió tonna tolóerő!" Nagyot lendített a startművek kapcsolókorongján, s tisztában volt vele, hogy ezzel elhasználja a start, tehát a leszálló üzemanyagot is, s így később nem landolhat majd sem a Földön, sem a naprendszer bármely más bolygóján.
Mint a diadalmas értelem himnusza, úgy hangzott fel a starthajtóművek kurta döreje. A sebességmérő tűje nyomban megélénkült, megremegett, és lustán jobb felé kúszott. Három óra hosszat zúgott ez a dal, s aztán elhallgatott: elfogyott a nukleáris-hidrogén hajtóanyag. Russzov arcán örömkönnyek patakzottak: tudta, hogy győzött, a fehértörpe végül is kiengedte szorításából. Az ébredező graviméter átható bugása égi muzsikának tetszett. És ahogy a Pallasz fokozatosan távolodott a fehértörpétől, ez az üvöltés egyre jobban basszus hangú dörmögéssé csitult, majd élesebb lett, zenei tónust nyert, s végre ismét szólt az altatódal, a szabad világtér meséje!
Russzov kikapcsolta a főhajtóműveket, tehetetlenségi pályára vezérelte az űrhajót. Még volt annyi ereje, hogy felállt és elvánszorgott az anabiózis-kamra ajtajáig. El akarta újságolni alvó társainak, hogy másodszor is megmenekültek, de a küszöbön felbukott, és a végkimerülés határán halálosan mély álomba zuhant. Sok-sok óra múlva azonban, amikor felébredt, mégis bement a kamrába. A fürdők kék tartályai kéken világítottak, mint gigantikus hosszú körték, az áttetsző falak az édes felejtés ünnepélyes csendjével fogadták. Sokáig nézte társai arcát, és hangtalanul zokogott. Ezek a könnyek sok mindent elárultak: a megmenekülés örömét, a reményt, hogy még élve láthatja társait, a létezés állandó örömének a tudata, amikor a szív egy ütemre dobban az embermilliók szívével. Úgy tetszett, hogy Szvetlána arca, amely ködösen rajzolódott ki a villódzó folyadék mélyén, hirtelen mosolyra derül, ajkai alig érthetően mormolják a helyeslő és üdvözlő szavakat...
A Zwicki koordinátái, amelyeket oly drága áron ismert meg, segítettek az abszolút pontos célzásban, s a Pallaszt a naprendszer felé irányította. Ez most már olyan egyszerű volt: az automata a térképen már felrajzolta a háromszöget, amelynek a csúcsait a Nap, az Eridanus Alfája és a Zwicki alkotta. Russzovnak csak össze kellett kötnie a fehértörpét jelző pontot a Föld jelével, így aztán bezárta a Pallasz mozgásának geodetikus görbéjét a világtérben. A program kijavítása és pontossá tétele alig öt napjába került.
Az atommag-energia megmaradt tizenegy százalékos tartalékának pontosan a felét használta el, de így is csak másodpercenként nyolcezer kilométeres sebességre tudta felgyorsítani a Pallaszt: több hajtóanyagot nem használhatott fel, mert akkor nem fékezhette volna le a sebességet, amikor a naprendszer közelébe ér. Az utolsó hetek hatalmas ideg- és fizikai feszültsége most mutatkozott meg - közel állt a teljes összeroppanáshoz, és csak egyet kívánt: nyugalmat. Nyugalmat és pihenést, nemlétet és feledést! Éppen ezért csaknem közönyösen vette tudomásul a két számot, a kilencet és a nyolcezret. Kilenc parszeket kellett még megtennie a Napig, és nyolcezer kilométeres sebességgel kellett cammognia a Pallasznak, mert nem volt több üzemanyaga a felgyorsuláshoz... Az sem rettentette meg, hogy ilyen csekély sebességgel mintegy hatszáz év választotta el a Naptól. „Anabiózis... pihenés... feledés" - suttogta szinte lázálomban, és beállította az egyik anabiózisfürdő időreléjét. De mielőtt belemerült volna, akaraterejének gigantikus megfeszítésével arra kényszerítette magát, hogy gondosan ellenőrizze a műszereket, meghallgassa harmonikus szimfóniájukat, amelyet a kozmosz fölött aratott győzelem tiszteletére zengtek, és a nagy hatósugarú rádióadó irányítószerkezetén rögzítsen egy rövid üzenetet, amely hatszáz év múlva feléled a jelzésekben: az adó monoton hangon küldi majd az éterbe a Pallasz hívójelét és a rendkívül egyszerű szavakat: "Itt a Pallasz... Hatszáz éve tehetetlenségi pályán haladok... Csak bolygósebességre tudok lefékezni… Leszálláshoz nincs üzemanyagom... a fedélzeten halott legénység." 
Ötszázkilencvennégy évvel azután, hogy Russzov befeküdt az anabiózis fürdőjébe, a Pallasz elérte a naprendszert. Russzov nem hallotta, nem is hallhatta, amikor a robotok a beléjük táplált programnak engedelmeskedve még egyszer utoljára bekapcsolták a kvantumgenerátorokat, harsányan felzúgtak a mágneses mezők: a radiokvantumok irányított áradatát lövelltek ki magukból, aztán a hajtóművek elnémultak, elhasználták az utolsó kilowattnyi energiát is; az űrhajó már csak ötven kilométer per szekundum sebességgel cammogott. A Pallasz a Pluto közelébe ért, és kétségbeesett kiáltásokat küldött az űrbe: „Itt a Pallasz... Mentsetek meg, Föld emberei!"
Russzov csak öt évet tévedett az időrelé beállításánál: akkor kellett volna felébrednie, amikor a naprendszer közelébe érnek. Éppen ezért nem láthatta, hogyan mentik meg őket. A Pallasz rádióüzenetét a Titán csillaghajó-állomásán fogták fel és fejtették meg... A két hatalmas mentőűrhajó abban a pillanatban érte el a halott Pallaszt, amikor tehetetlensége miatt már keresztülszáguldott a naprendszeren, és ismét ki akart kanyarodni, most már mindörökre, a kozmoszba. Az űrhajók a Pallasz sebességéhez igazították röptüket, zárókapcsuk hatalmas ölelésébe fogták, majd óvatosan leereszkedtek vele a Titánra.
Amikor Russzov feleszmélt, sokáig nem értette, hol van. A szoba áttetsző falán eléje tárult a Szaturnusz óriási korongja, amely a Titán sötétkék egén függött. Részvevő arcok hajoltak fölébe, s ennek láttán kissé elmosolyodott, arcán az öröm könnyei peregtek végig. Hirtelen felemelkedett, és reménykedve megkérdezte:
- És ők... ők már élnek?
A fehér köpenyes orvos bólintott.
- Élni fognak... Hamarosan megláthatod társaidat. Légy nyugodt, pihenj... nagyon gyenge vagy.
És akkor Russzov megkönnyebbülten sóhajtott fel. Sápadt, elkínzott arcán boldog mosoly játszadozott.