Alekszandr Gorbovszkij: A véletlen
Zajtalan fekete árnyék, egy űrhajó szállt le sötétedéskor az erdei tisztáson. A közelben se vándor, se gombász, se pásztor nem akadt, hogy észrevehette volna. Így is kellett történnie ennek. Ez is volt a terv. Három alak szakadt külön a hajótól, s figyelt, miképp veszi kezdetét, hogy a földbe hatoljon könnyedén az óriási test. Belekúszott, akárha erő vonta volna alá ellenállhatatlanul.
Elrejtőzött tökéletesen, a helyén pedig fű és bozót zárult össze megint, és egyetlen kicsi szál, egyetlen meggyűrődött levél sem emlékeztetett arra, ami itt végbement.
Kezdődött az "Invázió" hadművelet.
Az a három rálelt az útra. A város irányába haladtak. Járásuk természetes volt, mozgásuk, kézmozdulatuk csaknem emberi. Nem lehetett kitalálni, kik ők, és miféle céllal kerültek ide, senki az arcukat nem kutatta hosszas, figyelmes pillantással. Nem volt jelölve a Föld egyetlenegy csillagászati térképén sem az a világ, amelyből megjelentek itt.
Tapasztalt felderítő volt ez a három, s ami a bolygót illeti, útjaik során távolról sem az első. Csak háromféle információ érdekelte őket: a földi lények táncai, képzeteik a jóról és a rosszról és valami, amit olyan szóval jelöltek, amelynek nem volt megfelelője a földi nyelvek egyikében sem. Ezért nem lehetett sem kifejezni, sem lefordítani. A többinek nem volt jelentősége. Nemzeti tekintély vagy ideológia és politika éppoly közömbös volt számukra, akár a kaportermelés vagy a golf szabályai.
Nem pusztán a kíváncsiság vezette őket. Az volt a feladatuk, hogy küldőik számára kifürkésszék, miképp tisztíthatnák meg a bolygót a szennyeződéstől, attól a szánalmas biológiai fajtól, amely jelenleg tenyészik rajta. Hogy felszabaduljon ez a világ a lét más, tökéletesebb képviselőinek.
Lépést tartva haladtak, karjuk ütemre lengett, sőt arcuk is mintha egyforma lett volna, mind a hármuké. Hallgattak.
A városba érve, ahogyan jöttek, szótlanul mindegyikük külön ment tovább a maga útján.
Bizonyos időközönként hol egyikük, hol másikuk bukkant fel egy-egy városban, egy-egy országban a legmeghökkentőbb helyeken. Megjelentek, hogy eltűnjenek megint, és röviddel rá észrevétlen újfent ott teremjenek valahol, valószínűtlenül. Amíg egyikük a nudisták kongresszusán tartózkodott, másikuk a bonctani intézetben bajlódott a tetemek zsigereivel, a harmadik énekpróbákon vett részt, vagy egy alig látogatott múzeum kéziratait böngészte, hogy ráleljen végre egy fel nem fedezett, egyedül csak általa felismerhető sorra, és örömteli hümmel beírhassa az állandóan magával hordott noteszbe.
Neves tudósoktól szereztek interjút. Titkos ügyiratokat vizsgáltak át. Mégis leginkább amire kifejezés, szó se létezett a földi nyelveken, az érdekelte őket hármukat. Hosszú órákat beszélgettek át miatta haldoklókkal, halálraítéltekkel és elmeháborultakkal. Kutatták, s úgy látszott, meg is tudják azt a feleletet.
Országokon, földrészeken vizslattak, feltűntek, és elvesztek újra, és nem szánták a világot, amely fölött az ítélet kimondatott. A Föld elkárhozott abban a pillanatban, abban az órában, amikor ide jöttek.
Közben közeledett az idő, hogy miután megtudtak minden megtudhatót, távozniuk kelljen a bolygóról, hagyják lakóinak naiv játékukat tovább játszani, amíg csak az az elodázhatatlan nap, elkerülhetetlen perc, az utolsó, el nem érkezik. Ami megtudható még maradt, részlet vagy csupán árnyalat, utolsó vonás, hogy a döntést, amely készen volt már, és elfogadtatott, véglegesítsék. Bár nem leveleztek, nem telefonáltak, nem váltottak táviratot, mindhármuk tudta, hogy itt tartózkodásuk a végéhez közelít, ideje visszatérniük.
Ezen utolsó napok egyikén valamelyikük egy könyvtárban időzött, a tudományos-fantasztikus könyveket vizsgálta át. Itt akadt a kezébe A. Gabrovszkij egyik elbeszélése. Az volt a címe: A véletlen.
Ahogy haladt az olvasással, nőttön-nőtt benne a zavar, riadtságba, kétségbeesésbe, majd rémületbe váltva át, ehhez a részhez ért, és megértette, hogy vége van. Vége nemcsak az expedíciójuknak, hanem meglehet, az őket iderendelő világnak is.
Hiszen le sem szállhattak, sőt nem is közeledhettek még a bolygóhoz, amikor elbeszélés formájában már létezett róluk híradás. Sehol se, más világok közül egyetlenegyben sem tapasztalták még, hogy lehet ilyen jövőbe látó képesség.
A tehetetlen düh sistergett benne, a nyitott lapokra meredt, majd rémülten, zihálva a bejárathoz rohant.
Sátáni döngéssel rontott végig az utcán, kénes füstgomolyt és lángnyelvet lövellve, amíg csak el nem tűnt az átjáróházak és palánkok mögött.
A könyv, amelyet olvasott, ott hevert az asztalon tovább.
"A tehetetlen düh - mondta a szöveg - sistergett benne, a nyitott lapokra meredt, majd rémülten, zihálva a kijárathoz rohant.
Sátáni döngéssel rontott végig az utcán, kénes füstgomolyt és lángnyelvet lövellve, amíg csak el nem tűnt az átjáróházak és palánkok mögött.
Félelemtől űzötten forgószél gyanánt suhantak kevéssel a talaj fölött. Karjuk szorosan feszült a testükön. Az arcukat lárva, mind a hármuké.
Majdnem egyidőben érkeztek arra a helyre, ahol otthagyták az űrhajót. A sötét test már közeledtükre fúrta kifelé magát a föld alól. Befogadta őket, megrándult, hang nélkül felszállt, és eltűnt az égen.
A Föld egyetlen csillagászati térképén sem jelölt világok egyikének inváziókísérlete ezzel véget ért."
A Föld egyetlen csillagászati térképén sem jelölt világok egyikének inváziókísérlete ezzel véget ért.
Herendi Katalin fordítása