Aldo A. Rinaldi - Az idegenek
Két nap és két éjszaka gyalogolt már pihenő nélkül; odafele egyszer megjárta már ezt az utat egy reménykeltő üzenettel,s most kétségbeesetten igyekezett visszafelé, emlékezetében egy apokaliptikus látvány képével. Egy patak állta az útját; néhány méternyire megpillantott egy hatalmas fatörzset, amely alkalmas volt hídnak, átment rajta, és haladt tovább.
Keservesen megmászott egy dombot, és hirtelen felismerte a helyet: már nem maradt sok hátra az útból. Zsibbadt tagokkal a földre rogyott; nem állt fel rögtön, de aztán mégiscsak megtette: a Királynő hírvivője csak akkor áll meg, ha meghal. A dombtetőről végighordozta tekintetét a tájon: ott,annak a buja növényzetnek a közepén van a faluja. Telepatikus üzenetet küldött: két antennája válaszra várva megfeszült, válasz azonban nem érkezett; háromszor is megpróbálta, de hasztalanul. A telepátiát - fajának többi egyedéhez hasonlóan - ő is csak öröm-és vészérzetek továbbitására és a törzs valamelyik veszélyben levő tagja helyzetének a meghatározására tudta használni: a beszélgetés csak antennáik közvetlen fizikai érintkezésével volt lehetséges.
Antennái idegesen rezegtek: semmiféle jelzést nem sikerült felfognia.Ismét úrrá lett rajta a két nappal korábban átélt lidércnyomás.
A Királynő különleges megbizatással inditotta útnak. Népe barátsági szerződést akart aláírni  a fekete hadfiak népével, akik félelmetes harcosok voltak, s halottakat és sebesülteket hagyva maguk után, már több alkalommal betörtek a területükre. Félve attól, hogy ez az egész háborúhoz vezethet, a Királynő békeüzenettel indította útnak.
Csend... Ugyanaz a csend, mint két nappal korábban, amikor az ellenséges néphez megérkezett, ugyanaz a szoritó érzés a mellében, s a levegőben is ugyanaz a baljós előjel. Mintha még mindig látta volna az elesett, agonizáló, izmos fekete harcost, arrébb pedig már kiszenvedett társainak ezreit, akik borzalmas szőnyegként teljesen elborították a mezőt.
Ismét érezte a remegést, amit a haldokló antennáival való érintkezés keltett benne; vészjelzést és szakadozott mondatokat fogott fel: "A sárga üvegek... a kicsi üvegek... az égből hullanak... ölnek... fájdalmasan ölnek... csak lassan halni meg tőlük... az Idegenek... ők szórják... ne érj hozzájuk... azonnal menekülj... a falunk már nem létezik..." A szavaknak végük szakadt, csak gyenge impulzusok jutottak el az agyába: egy hatalmas és szilaj faj bátorságáról és büszkeségéről szóltak; hirtelen minden összezavarodott, s az utolsó, amit felfogott, a tehetetlenség és reménytelenség mély fájdalma volt. A harcos antennái ernyedten lekonyultak: meghalt.
Hátralépett, de nem tudta levenni szemét a halottak ezreiről és a sárga foltokról. Két nap és két éjszaka rohant megállás nélkül, hogy figyelmeztesse a népét. A szorongó előérzet, amely végigkisérte az úton, most bizonyossággá vált, kézzelfogható valósággá, azoknak az apró kristályoknak a formájában, amelyek messze beborították az egész sűrűt, ahol a faluja volt.
Mi célt szolgál ennyi hasztalan halál? Tudatában volt kérdése képtelenségének, hiszen nem volt magyarázat az Idegenek vérengző viselkedésére; eszébe jutott a legenda, amit fajtája minden egyedének a fejébe véstek, s nemzedékről nemzedékre öröklődött végtelen idők óta.
Az Idegenek - állította a legenda - a csillagokban születtek, de hamarosan az űrön át csillagról csillagra szökellve legyilkoltak s rabszolgaságba döntöttek más lényeket; ellopták a hatalmat, amelyet a "Mindenségisten" őriz az anyagban, s ez legyőzhetetlenné tette őket. De gonoszságuk addig fokozódott, hogy magával a "Mindenségistennel" is szembeszálltak, ő pedig megsemmisitette őket a világukkal együtt, csupán egyetlen pár kapott kegyelmet.
Mivel a csillagokról kiűzték őket, a pár erre a világra jött, itt élt és szaporodott, szüntelenül ölt és rombolt, arról álmodozva, hogy egykoron ismét uralma alá hajthatja azokat a világokat. Kostackot, a Nap urát, a Mindenségisten fiát bízták meg az ítélet végrehajtásával; tüzes karjaival tűzgömbbé változtatta a bolygót, s így megsemmisülés fenyegeti az Idegeneket, ha megpróbálnak visszatérni a csillagokra. Így végződött a legenda.
Felnézett: ott volt az örökösen vigyázó, fénylő Kostack, a Nap istene. Ismét útnak indult, most már céltalanul, s minden talpalatnyi földet jól megvizsgált, nehogy megérintse a sárga kristályokat. Kicsit előrébb talált egy növényzet nélküli tisztást, s utolsó erejét összeszedve futásnak eredt: gyorsan át kell érnie rajta, veszélyes dolog fedezetlenül lenni... Az út közepén járt, amikor a hatalmas és sötét tömeg rázuhant, ezer darabra zúzva testét.
- Mi újság, plébános úr, hogy van?
- Nagyon jól, don Ramón.
- Igen szép és emlékezetes nap a mai.
- Szépnek szép, de mért lenne emlékezetes?
- Nem hallgatta a rádiót? Most indítottak útnak egy embert szállító űrhajót a csillagokba; az Alfa Kentaur vagy valami ilyesféle csillag felé.
- Ne vegye rossz néven, de a híveken és a kápolnán kívül csak a kertemmel foglalkozom. No igen, meg a hangyák irtásával itt a környéken, mert ha nem ügyelek, egyetlen virágot sem hagynak épen ezek a kártékony férgek.
- Épp ott szökik egy... Lépjen rá jó erősen, plébános úr, s többé nem teszi tönkre a növényeit.
- Átkozott férgek, de az ég bocsássa meg, ezzel a hangyairtóval itt egy jó negyedmérföldes körzetben egyetlen darab sem maradt belőlük életben.
- Magára hagyom, plébános úr, hamarosan meleg lesz.
- Igaza van, szinte úgy tűnik, mintha megnőtt volna a nap.
- Viszontlátásra, plébános úr.
- Viszontlátásra, don Ramón.