Adrian Bogoz: A sztochasztikus istenek oltára
Feledékeny, visszatéríthetetlen ember…
Ion Barbu
Küzdelmekben eltelt esztendők után fedezzük fel, hogy nem mi irányítjuk utazásunkat, hanem az utazás irányít minket.
John Steinbeck
Úgy kezdődött az egész, hogy Homer megfeledkezett valamiről. Nyilván nem tudta, hogy a Léthé csöndes vizének forrása még a mi világunkban ered. És mivel minden okozatnak megvan a maga oka, amely önmagában is következmény, nem lehetetlen, hogy a feledés az élet csíráival egyszerre született, akárcsak az élet tagadása, a halál.
Homer Hidden mélabúsan üldögélt rakétakocsijának fülkéjében. Ebben kell majd keresztülszáguldania az egész Alabama államon, Mobile-től, a déli kikötővárostól egészen a Tennessee határához közel fekvő Huntsville-ig. Homer tekintetét a sebességmérő mutatójára szegezte, amely ott ingadozott idegesen a 950 km/óra körül - gondolatai azonban másfelé kalandoztak, eddigi nyomorúságos, hányt-vetett életén és azon a még kutyább életen, amelyet majd ott kell elszenvednie, ahová tartott, Houndvillben - így keresztelte át magában gúnyosan a város nevét. És bár gondolatai komorak voltak, Homer tudatában semmiféle előérzet nem jelezte azokat a rémséges izgalmakat, amelyek a következő négy perc elmúltával reá vártak. Gyatra emberi elméje valójában még saját szerkezetét is alig értette meg, hogyan is kételkedhetett volna a rakétakocsit irányító parányi elektronikus agy okosságában és előrelátásában, amellyel a kocsit a titán- és műgyantaötvözetű szuperautópálya feletti légpárnákon vezette. Miért is jött el Mobile-ből, miért adta fel eddigi életét, miért kellett Barbarával összevesznie? Az élet szédítő irama… Homer megdöbbent, csupán ekkor fogta fel, hogy gépe 970 km/óra sebességgel száguld, mégis mintha egy helyben állna. Ebben rejlett a sebesség csalókasága (némelyek szerint "paradox volta"). Bármekkora is a sebesség, az ember nyomban hozzászokik, és már nem is érzékeli, ezért növelni kezdi a gyorsaságot… Igen, ez rontotta el az életét: a szakadatlan, őrült gyorsulás.
Homer az órára nézett. Még bőven van ideje az úticéljáig, gondolta, elegendő ahhoz, hogy megunja. Nem gyanította, hogy már csak három perce maradt. "A fejlődés!" - mormolta, mint valami szitkot. Barbara is a fejlődésre hivatkozott, közben pedig csak a jobb életmód, a magasabb státus érdekelte… Ez is illúzió, egy másfajta illúzió, mely megszédít, és romlásba dönt. Szórakozottan megnyomta a fülke kilátófalát irányító gombot. Ezernyi légisiklótól barázdált pálya lelkesítő látványa tárult eléje, de mindez most hidegen hagyta, sőt inkább undort keltett benne. Az ultrasebes sávok forgalmára vonatkozó szabályzat egyébként azt tanácsolta a gyengébb idegzetűeknek, hogy ne nézzék a rakétakocsik röppályáját. Balról, a különböző sebességgel haladó járműveknek szolgáló pályák tucatjain színes nyomsávok tarkállottak. Jobboldalt sziklafal emelkedett, alatta a Tombigbee folyó hullámai tajtékoztak. Homer előtt és mögött az ő gépével azonos sebességgel haladó, szinte egy helyben lebegő járműveket lehetett látni. A légisiklók olykor egymástól alig néhány deciméter távolságban haladtak. De nem érhettek egymáshoz, hiszen a pályán közlekedő gépek elektronikus agyai között olyan távolbalátó összeköttetés volt, melynek segítségével kölcsönösen szabályozták sebességüket. Géphiba esetén a kilövés rendszerint függőlegesen történt. Homer mégis megborzadt egy pillanatra, amikor rágondolt egy összeütközés őrületes következményeire.
Összesen egy perc és ötven másodperce volt még hátra a végzetes pillanatig, amikor Homer tudatában nyugtalanság kezdett örvényleni, oly erővel, amellyel lelkünkre a szörnyű jövő előérzete támad. Hirtelen rádöbbent, hogy helyrehozhatatlan hiba volt Barbarával szakítani, és szinte abban a pillanatban, felszabadulva a tegnap óta nyomasztó kényszer alól, úgy érezte, hogy ismét rabja a mérhetetlen szerelemnek; a zavartalan, komoly kapcsolatnak. A szeme, a haja - zöld, gesztenyebarna… 43"… 42"… a szája, a nyakszirtje - halványpiros, pihés… 38"… 37"… keble, válla, térde - tele az időből kiragadott dolgok ártatlanságával… 29"… 28"… és ismét a leomló haja, nem, nem a befont, a leomló haja… és a hangtalan kérésre nyíló ajka… 23"… 22"… és az egyre tágabbra nyíló szempár, egyre áthatóbb tekintet… és az egész arca, mely állandóan változik, mintha szertartásosan és méltóságteljesen játszana… 17"… 16"… mintha fekete, áthatolhatatlan vízen át látta volna… 13"… 12"… "Nem! - nyögött fel kétségbeesetten. - Nem lehet!" Úgy rémlett neki, hogy közülük az egyik meghal a másikért… 9"… 8"… "Barbara, gyere vissza!" - ordította, mintha nem éppen ő lett volna az, aki otthagyta… 5"… 4"… De ettől kezdve már megsemmisültnek érezte magát, s csupán a vágy iszonyatos húzóereje, szinte transzban, mozdította meg a karját… 3"… és a kezét… 2"… és az ujját, mely a "visszafordulni" gombot akarta megnyomni… 1,5"… de a "gyorsulás" gombját találta el… 1"… és a hibát észrevéve, villámgyorsan meghúzta - micsoda képtelenség! - a "stop" féket… "nulla"!…
A légpárnán teljes sebességgel haladó rakétakocsi kézifékkel való megállítása ebben az időben éppen olyan rendkívüli eset volt, mint meghúzni a vészféket a vonatok őskorában. Lehetett jelezni a szándékot a pályaváltoztatásra vagy a parkolásra, mindkét műveletet a rakétakocsi függőleges felszöktetésével hajtották végre. Az utasítások azonban semmiképpen sem lehettek ellentmondóak vagy zavarosak. A legtöbb pályán az utas nem is avatkozhatott közbe: az utazást előre be lehetett programozni, váratlan veszély esetén pedig a jármű rendszere kivetette a pályáról a gépet. De az a szuperpálya, amelyen Homer száguldott, kiváltságos útvonal volt, a Mexikói-öböl fenekén palotákkal rendelkező technokraták vonala. Ez a sztrádarendszer az ügyfél kívánságának azonnal igyekezett eleget tenni, még a logikátlan utasításnak is… csak, hogy ezután egy újabb értelmetlen utasítást kapott…
Az autósztráda több száz kilométeres szakaszán a másodperc töredékéig az elektronikus agyak megzavarodtak. Teljes erővel igyekeztek megérteni és ellensúlyozni az ostoba ellentmondásokat, hogy enyhítsék a következményeket, elszigeteltté tegyék a bekövetkező katasztrófát. Több száz kilométer hosszan a műszerfalak vészt jeleztek. Leginkább a végeláthatatlan sor élén haladó utasok döbbentek meg, amikor váratlanul szörnyű túlterhelést éreztek. Az első rakétakocsik vezérlőszerkezetei az utasítás vételekor fokozták a sebességet, és a gépek egymás után, sorozatban törtek előre. Az oszlop felett repülő reaktopterek pilótái meglepetten észlelték a jelenséget. Szinte ezzel egyidejűleg következett be a Homer által kért "stop". A szupersztráda vezérlőrendszerét teljesen megzavarták a következetlen utasítások, de amikor rájött értelmetlenségükre, úgy döntött, hogy Homer gépét felszökteti a levegőbe.
A művelet rendje szerint, amikor a fülkét katapultálta, a rakétakocsi többi része elporladt.
És ekkor indult meg az eseményeknek az a láncolata, amely Homert oly nevezetes helyzetekbe sodorta.
A szabály szerint (természetesen a baleset műszaki szabályosságát tekintve) Homer függőleges irányba kilőtt fülkéje kis repülőszerkezetté vált volna, elég energiával ahhoz, hogy néhány kilométert megtegyen. Csakhogy a dolgok egészen másképp alakultak. A rettenetes nyomás miatt a Homer mögött haladó kocsik fülkéit is katapultálni kellett. A többi sávon haladóknak úgy rémlett, hogy a maximális sebesség pályája az egyik pillanatban felrobbanva egész sereg járművet lövell ki. Ezek aztán valamennyien épségben szálltak le a sztráda külső részén - kivéve a Homer nyomában haladót, amely telibe találta Homer fülkéjét. Az összeütközés rettenetes erejű volt. Barbara szeme hirtelen, kidülledt, majd a kép elhomályosodott. A lányra emlékező elmében egyszerre széthullt minden. A két fülke összeütközésekor Homer kabinjának kupakja megsérült, és szerencsétlenségére (bár a szerencsétlenség is relatív) letört az egyik szárnya is. Zuhanórepülésében a szupersztráda egyik rakétakocsijának orrán kötött ki. A csapódás ereje ennek fülkéjét is katapultálta, míg az ütődéstől Homer erőtlen fülkéje úgy repült felfelé, mint egy golflabda. Maga mögött hagyta a partfal vonalát, és a folyó fölött haladt, ahol éppen egy kellemesen zümmögő helikopter tartózkodott. A helikopter irányítószerkezete egy percen belül riadót jelzett. Televíziós kamerái a szupersztrádának arra a részére irányultak, ahol a baleset történt, így néhány tévécsatorna részére éppen azt a pillanatot közvetíthette, melyben Homer, fülkéje a kamerák felé rohant.
Szerencséjére (bár a szerencse is relatív) Homer még eszméletlen állapotban volt; amikor gömb alakú fülkéjét a helikopter egyik hatalmas propellere, mint egy almát, kettészelte.
A televíziónézők milliói szájtátva bámulhatták, hogyan zuhan ki egy ember a kettévált gömbből.
Valahonnan, alighanem abban a pillanatban, amikor az óriási szárny behatolt az idegen testbe, a helikopter önvédő szerkezete azonnal légburkot alkotott Homer körül, hogy megóvja testét a halálos ütéstől. A véletlen azonban furfangosabbnak bizonyult a tökéletes technikánál. Az egyik félgömb estében áttörte a burkot, az ember kivetődött - s ezzel egyidőben a légörvény hatására visszanyerte az eszméletét. Majdhogynem azonnal újból elájult!
Lidércnyomásos ébredés volt ez, bukórepülésben egy alaktalan, duruzsoló célpont felé. Egész sereg légi jármű repült el mellette teljes sebességgel, s rendkívüli leleményességgel igyekeztek kikerülni a szerencsétlen emberi test útjából. Homer a levegőben végzett irtózatos és furcsa bukfencei közben azt látta, vagy látni vélte (hiszen az alatt a néhány másodperc alatt, amióta magához tért, az agya is lázasan pörgött a semmiben), hogy az égbolt szédítő iramban ölelkezik a földdel, a mélységben pedig örvénylő víz szívja magához könyörtelenül.
Mielőtt elért volna a hullámokig, Homerban - mivel nem tudott úszni - volt annyi lélekjelenlét, hogy fejére húzza kabátja gallérját, mint valami csuklyát, az ujját pedig befogta, mint a kesztyűt. Tudta, hogy ezáltal megmenekül a vízbefúlástól. Valóban, alighogy elérte a víz felületét, testére vékony hártya borult, mely részben szigetelőül szolgált, részben pedig oxigént vont ki számára a vízből.
Homer olyan erővel vágódott a vízbe, hogy a szegény ember számára az egy újabb, váratlan "groggy" volt. Lehet, hogy ott, akkor beleütközött valamibe (a körülményeket soha nem lehet pontosan megismerni), annyi bizonyos, hogy a védőhártya elszakadt, és Homer elájult.
Itt következett be aztán az újabb elképesztően szerencsés esemény, amely Homert kivételessé tette: a folyó fenekén gyár volt, és Homer ennek közvetlen közelében esett le, egy radioaktív iszapsávra, amely fölött az áramlat a partra sodorta.
Amikor Homer eszméletre tért, egy homoklejtőn hevert. Valami betonfogféleség akadályozta testét abban, hogy leguruljon a medencébe, amelyet a folyóból kicsapkodó hullámok feketés-zöldeskékes latyakkal töltöttek meg.
Homer nagy üggyel-bajjal felkapaszkodott a partfalon. A távolban, a Tombigbee folyó bal partján elkápráztatóan csillogtak a légisiklók végtelen futószalagjai. Még távolabb pedig egy fordított szivárvány fölött lenyugvó nap nyújtott lenyűgöző látványt.
A férfi, noha semmije sem fájt, magányosnak és összetörtnek érezte magát. Szinte közömbös volt az elhomályosult tekintete elé táruló látvány szépsége iránt. Botladozva folytatta útját a márvány mellvédbe kapaszkodva. Agyában mintha egy kis nap bugyogott volna, hogy aztán szétfolyjék az ereibe. Nem merült fel benne semmi kérdés, csak mendegélt előre, tompult tántoríthatatlansággal, közben pusmogott valamit, melynek csupán számára volt talán valami értelme.
Amikor végsőkig kimerülten elérkezett a sztochasztikus Páholy elé, úgy támolygott be, mint valami menedékhelyre. Tökéletesen megfeledkezett arról, hogy a kibernetikus-statisztikus oltárok istenei mind ez ideig gúnyolódásának céltáblái voltak. Néhány évvel ezelőtt a dühöngő ifjak kieszeltek valamiféle sorsrobotokat, ezeket félelmetes memóriákból és ördögien bonyolult áramkörökből alkották meg, és a kontinens valamennyi városában elhelyezték.
Homer a falhoz támaszkodott. Kellemes hűvösség fogadta. A levegő tiszta volt (kondicionált), hó, ózon és tavaszi virágok illatát árasztotta. Barbara jött feléje mosolyogva. Arca kipirult a teniszezéstől, amit éppen az előbb hagyott abba…
Édes-lágy elektronikus zene zavarta meg a látványt. Aztán felhangzott a működő ordinátor furcsa kattogása, és érces hang szólt:
- Gyere, jöjj közelebb!
És az "oltár" felől felvillant a cirkon ragyogása. Homer odasántikált. A háttérben három ablak volt, zöldes üveggel, elegánsan fedve a perzsaszőnyegek arabeszkjeihez hasonló egyenletekkel. Minden ablakív alatt egy nagy, paralelogramma alapú kristályhasábot lehetett látni, moletronikus cellák szextillióival. Két szem, két fül, két orrlyuk és egy száj adott a három sztochasztikus istenségnek valami furcsa, emberszabású arculatot. Groteszk, de rokonszenves szörnyeknek látszottak. Homer mégis a csapdába került állat megbűvölt félelmével fürkészgette őket.
- Ott van melletted a korlát, támaszkodj rá! - szólt jóindulatúan a középső paralelogrammahasáb, amelynek talapzatán egy lemezen foszforeszkáló betűk mutatták: A HIÁBAVALÓSÁG ISTENE.
- Mondj el nekünk mindent, ami veled történt! - kérte a jobb oldali kristály: AZ ÖSSZPONTOSÍTÁS ISTENE.
Homer torkából sírásszerű hangok törtek elő, akár valami elfojtott kiáltás.
- Elég! - szólt az isten. - Emlékezeted foszlányaiból és az ideérkezésedig összegyűjtött információkból majdnem teljes egészében rekonstruáltam a történetet. Bólints, ha megértetted…
Homer bólintott, de tekintete tétova maradt.
- Egyedülálló eset! - jelentette ki elragadtatott kiáltással a bal oldali kristályhasáb: A GYORSASÁG ISTENE. - Indítványozom, hogy tudatának maradványait erősítsék fel, fordítsák le, és. fejezzék ki emberi hangon.
Homer fölött zihálva szólalt meg egy piros piezohangszóró:
- Mi történik velem? Mit akartok tőlem?
- Nagyon jó! - nevetett az Összpontosítás Istene. - Választ kapsz minden kérdésedre, sőt még azokra is, amelyeket feltenni sem tudsz.
- Nem akarunk tőled semmit - vette át szelíden a szót a Hiábavalóság Istene. - Vagyis már nem akarunk semmit. Azzal, hogy idejöttél, nekünk ajándékoztad a legértékesebbet ezen a bolygón: a valóságból eredő képtelen valószínűtlenséget. Foglaljátok össze a tényeket.
- Több ezer köbparszeknyi térségben a Föld igen ritka jelenség - folytatta a jobb oldali gondolkodó hasáb. - Becslések szerint ennek valószínűsége a rendkívül különleges jellegű naprendszerekben galaktikánként 10-5. Csakhogy egy értelmes lények számára lakható bolygó még egy sereg további megszorítást kíván: megfelelő távolság a központi csillagtól, mágneses mező, mely az ártalmas sugárzást gátolja, hatalmas cseppfolyós táptalaj, amelyen kicsírázhat az élet, megfelelő, kedvező légkör és még rengeteg egyéb feltétel. Mindezek 10-10-re emelik a valószínűtlenségi arányt.
- Os-to-ba-sá-gok… os-to-ba-sá-gok… osto-ba-sá-gok - hallatszott Homer belső hangja, mely felerősítve olyan volt, akár a vészharang, amikor egy lángokban álló falut riaszt fel.
- Bizonyos szempontból igazad van - morogta komoran a középső istenség. - A körülmények eme különös összejátszására volt szükség ahhoz, hogy ti, a Terra férgei felbukkanjatok. Az óriási hüllők tapasztalataira volt szükség ahhoz, hogy megjelenhessenek a parányi emlősök. Ezeknek az idők hajnala óta eltelt évmillióknak az eredménye, hogy a Földet most a többé-kevésbé gondolkodó, gombostűfejű testeitek milliárdjaival népesíthetitek be.
- Mit keresek én itt? Mit akartok tőlem?
Homer kíváncsian siránkozó hangja úgy hatott, mintha lelke elvált volna a testétől.
- Téged a nulla felé tendáló valószínűség hozott ide - mormogott megnyugtatóan és a bámulat bizonyos árnyalatát érzékeltetve az oltár közepén álló istenség. - Te egészen különleges eset vagy!
- Két rakétakocsi összeütközése a jelenlegi útrendszer mellett tízévenként egyszer következhet be - magyarázta barátságosan a Gyorsaság Istene. - Egy rakétakocsi összeütközése néhány másodpercen belül két másikkal: egy évszázadban egyszer történhet meg. Az, hogy ugyanaz a jármű a következő pillanatban még egy járműhöz ütődjék, egy évezredben egyszer eshet meg, és az az eset, hogy egy fülkét kettészeljen egy helikopter propellere, akkora csoda, amely tíz évezred alatt egyszer fordulhat elő. Az pedig, hogy a fülke félgömbje áttörje a védő légburkot: egymillió esztendő. Az a véletlen, hogy nem vesztetted életedet: tízmillió esztendő. Hogy zuhanás közben magadhoz tértél: százmillió esztendő. Hogy magadra tudtad húzni a vízi védőhártyát: egymilliárd esztendő. Az a véletlen szerencse, hogy a vízbe és nem a szárazföldre estél: tízmilliárd…
- Vagyis elérted egy naprendszer létezésének tartamát - jegyezte meg az Összpontosítás Istene.
- Az a szerencse, hogy a folyó fenekéről kisodort egy áramlat: százmilliárd…
- Egy galaktika élettartama.
- Annak valószínűsége pedig, hogy elevenen érkezz el hozzánk: ezermilliárd esztendő…
- Amennyi a világegyetem egy lélegzete! - fejezte be mormogva a Hiábavalóság Istene.
Homer, aki eleinte úgy-ahogy megkapaszkodott az oltár előtti korlátba, most, mint egy bábfigura, furcsán ernyedt, szétterpesztett lábakkal, karját lógatva támaszkodott a fémrúdnak.
- Nem maga Barbara Hamilton?
- De igen - válaszolta egy csodálkozó női hang. - De honnan tudja?
A hangerősítő reprodukálta Homer emlékezetének "hangnyomait".
- Egyszer Adrian Gord beszélt magáról. És éppen ilyennek képzeltem.
- Hallatlan!
- Pedig így van. Mindenben egyezik a magáról alkotott elképzelésemmel.
- Milyen kedves!
- Vajon ez nem azt jelenti-e, hogy eleve nekem rendeltetett?
- Lehetséges?! - szólt a lány mély és kissé ijedt hangon.
Homer zavaros és gyulladt szemében az ablaküvegek a metropolis távoli fényeivé váltak, az oltárok pedig véget nem érő, vidám körhintává.
- Elemzést kérek a delta-hullámokon! - szólt az Összpontosítás Istene.
Valahonnan két fémkar ereszkedett le, s pontosan és közömbösen hónaljánál fogva megragadták a gondolataiban ifjúsága kozmoparkjában csatangoló emberi galacsint.
"Vajon ezt a múló pillanatot nem lehetne örökkévalósággá tenni? Ahogyan a hegedűk szeráfi zenéjét… Mint az egész testen villámként átfutó érzések szokatlan gyönyörűségét…"
- Még öt másodperced van az életedből - rebegte a Gyorsaság Istene, egy űrrepülés megkezdésére adott utasítás szakszerű, száraz hangnemében s közben detektoros sugarak - némelyik több színben - s ismét más, láthatatlan sugarak csaptak össze mohón Homer testén.
Abban az "emberi hangban", amely a fémkarokra felfeszített alak belső hangját reprodukálta, már nem volt több emberi hang; olyan volt, mint egy szédületes sebességgel lejátszott magnószalag. Leadta az egész életet. Ha lelassítanák, valószínűleg annyi ideig tartana, ameddig egy élet.
- Homer Hidden! - berregte a Hiábavalóság Istene. - Olyan lény vagy, amilyen csupán egyszer bukkan fel egy világegyetemben. Örvendezz egyetlen megjelenésednek!
- A kiegészítő hangerősítéseket! - rendelkezett a Gyorsaság Istene.
A látomás képernyője határtalanul kiterjedt, és Homer számára az egész mennybolt Barbara mosolyává változott. Majd a férfi remegve megmozdult az érzékeny fémkarok között, amelyek lazítottak a szorításon. Homer a sztochasztikus istenek oltárának talapzata elé rogyott, a szája sarkából egy vércseppecske csordult ki.
- Milyen furcsa dolgok rögződnek meg a halandókban, még a kivételesekben is! - kiáltott fel az Összpontosítás Istene. - Azért mégis káprázatos esemény tanúi voltunk!
A fénynyalábok, amelyek eddig Homer testét tapogatták, tétován visszahúzódtak.
- Már mondtam egyszer, hogy téged megrontott a szépség hiábavaló érzése! - jelentette ki szenvedélytelenül a Hiábavalóság Istene.
Klumák István fordítása