E. M. Corder - A szarvasvadász

Az embervadászathoz fogható hajsza nincs még egy, s azok, akik elég sokáig gyakorolták, és örömüket lelték a felfegyverzett férfiak vadászatában, többé gondolni sem tudtak másra.

Ernest Hamingway

Első könyv

A hegyek
1968

Első fejezet

Az Allegheny-hegység csúcsai belevesztek a sűrű hajnali homályba, a rájuk ereszkedő piszkosszürke felhőtakaróba. Nagy, nedves pelyhekben, egyenletesen esett a hó, némán beborítva a kipufogógázoktól mocskos, olvadozó hóbuckákat az országút mentén. Először havazott az új esztendőben.
Egy nagy dízelszörnyön kívül közel s távol egetlen jármű sem közlekedett a hatsávos autóúton. Motorja beledübörgött a csöndbe. Az ablaktisztító lapátjai ütemesen tolták a havat jobbra-balra a szélvédőn. Az álmos sofőr ásított eget, kicsit fölemelkedett ültében és a nadrágján keresztül lejjebb rángatta az alsónadrágját, mert már az ágyékát dörzsölte. Visszaült, megint ásított egyet, majd felpöccintette az irányjelző karját
Kinyomta a kuplungot és visszakapcsolt A motor zaja kamion lassulásával erősödött A letérőhöz közeledve a vezető finoman rálépett a fékre. Pöffenve és szisszenve szabadult ki a sűrített levegő, és a kamion könnyedén rágördült az autópályáról kivezető rámpára. Vezetője ismét visszaváltott A kocsi besiklott a kanyarba, elhajtott a felüljáró alatt, és felkapaszkodott a régi, kétsávos országútra. Oldalt zöld-fehér tábla jelezte: Clairton, alatta pedig ez állt: lakossága 36 500.
A város szűk folyóvölgyben, a hegoldalba épült Kicsiny házai sötét kis kupacoknak látszottak a sápadt reggeli fényben és a sűrűn kavargó hóesésben.
De sem a hó, sem a derengő félhomály nem tudta elrejteni vagy akár eltörpíteni a völgyet uraló acélmű szélesen terpeszkedő csarnokainak és égre törő tornyainak körvonalait, melyek messze kimagaslottak a városból, és méreteik már-már a környező hegekkel vetekedtek. Az ember egyszerre nem is tudta áttekinteni az épületek szerteágazó, kanyargós, ívelt, kiszögellésekkel tarkított, bonyolult mintázatát. Ám a csarnokok is szinte elvesztek az öt hatalmas kohó mellett, melyek tizenkét emeletnyi magasságban okádták az égre fehér füstjüket. Lejjebb a gyárkémények és a szellőzőkürtők látszottak. Gőzfelhők pöfögtek ki belőlük, majd lassan szétoszlottak a hűvös levegőben. Tűz fénye szűrődött ki az üzemépületek mocskos ablakain.
A vezető sebességet váltott, gyorsított, s a felpörgő motor zaja betöltötte a fülkét; ám a nagyüzem hangjai - még ilyen távolságról is - átszüremlettek. Fémcsengés, sípolás, robaj, éles sivítás, hosszú, mély zúgás.
A vezető megrázta a fejét, mintha a látványt akarná kommentálni, vagy mintha ettől az irtóztató méretű gyáróriástól való félelmét akarná kifejezni, hálát adva kamionjának és a hosszú autóutaknak, ahol napjait tölti.
Elágazáshoz ért Jobbra az út a hegyeknek tartott. Balra a Division streetbe, Clairton kereskedelmének Tóútvonalába torkollt Szinte vonakodva kormányozta, járművét a Division Street felé, mely elhatárolta egymástól az acélmű legnyugatabbra nyíló egységeit, és a keleti városrész roskatag Viktória-korabeli lakóházait. A csúcsos tetejű, ablakfülkés épületek némelyikét látszólag csak a közműhálózat mentette meg az összeomlástól, amelynek vezetékei házról házra lendültek, eltűntek a falban, újra meg újra keresztezték egymást, időnként - ha túl nagynak bizonyult a távolság - megpihentek egy-egy oszlopon. Sötétek és sárgásszürkék voltak ezek a hegyek lábánál kanyargó, szűk utcákban épült házak.
A teherautó kerekei sisteregve, fröcskölve csapták szét a korai forgalomföl latyakká változott havat Itt-ott gyalogos felüljáró tűnt elő, amely összekötötte az emberlakta települést a túloldali embernyüvő óriással. Az egyik ilyen felüljárón fázós alak bukkant fel, ujjatlan bekecsben, fülére húzott, sötétkék kötött gyapjúsapkában, egyujjas vastag kesztyűben. A vezető elkapta a férfi pillantását, felemelte kezét a kormányról, hogy odaintsen neki. Az megtorpant egy pillanatra, majd kurtán biccentett, s továbbment

Míg a kamion továbbhajtott az acélmű fél mérföldnyire lévő teherportája felé, az öntőben Michael jeladásra emelte azbesztkesztyűs kezét.
- Maszkot föl! - kiáltotta, megpróbálva túlharsogni a fémek robaját
Anélkül, hogy hátranézett volna négy beosztottjára, maga is leeresztette a homlokára, tolt védőszemüveget Jó fiúk voltak. Soros művezető ként teljes biztonsággal, nyugodt lélekkel irányította őket.
Az öntőcsarnok egyik, jóval az alapszint fölé magasodó téglapadozatán álltak. Messze a fejük fölött kígyózott a mennyezet alatti járópallók és gerendák hálózata. Habár elég távol voltak a forróságot lehelő kemencétől, a téglapadlózatba mélyedő öntővályú fölött is elkelt az azbesztcsuklya, amely rövid tunikaként ért le a derekukig. Alsótestüket és a lábukat, egészen acélorrú bakancsukig bőrkötény védte.
Michael arcán és nyakán izzadságcsöppek csurogtak. Inge már csuromvizes volt. Sötét szemüvegén át fölpillantott. Várakozóan ráncolta a homlokát.
Tiszta oxigént fújtak a kohóba. Két emelet magas, pokoli lángoszlopok szöktek a levegőbe. Michaelt arcul csapta a hőség. Összeszorította a száját Mögötte, egy szinttel lejjebb, a hatalmas gerendára függesztett síndaru markolópofája összezárult a fehéren izzó öntvény körül, kiemelte az öntőgödörből, majd sistergő terhével a hengersor fölé gördült, hogy a következő munkafolyamathoz továbbítsa.
Alábbhagytak, majd újra felcsaptak a kemence tetején a lángok, azután elvékonyodtak és végleg eltűntek. Michael felemelt egy hosszú acélrudat, és az olvasztó aljához tolta. Karja és teste közé szorította, a rúd végét pedig az öntőnyílásban feketéllő, kihűlt vashártya felé irányította. Hátrapillantott, hogy ellenőrizze, vajon a csoportjához tartozó emberek biztonságban vannak-e, azután nyakát a válla közé húzta és átdőlte a rúddal a felső réteget.
Olvadt vas lövellt a kinyitott csapból, elsodorta a hártya maradékát, s szikra- és tűzeső közepette az öntővályúba ömlőt
A Michael mögött álló Nick - aki szintén alig múlt húszéves - felrántott egy nehéz zsilipet Az izzó vas beledübörgött a vályúba, majd annak szanaszét futó mellékágaiba.
Michael munkacsoportjának tagjai fel-alá lépkedtek a csarnok fölötti járdákon. A forróság hullámaitól mintha megnyúltak, összementek volna, olykor pedig elmosódva látszottak; szemmel kisérték a fém folyását, csatornákat zártak és nyitottak, az elzáródást rúdjaikkal akadályozták meg.
A folyam egy pillanatra apadni látszott Michael pedig kihasználta az alkalmat, hogy rúdjával megnyissa a Nick bakancsa melletti járatot Nick felnézet Michael a csapat másik fiatal tagja, Steven felé fordította a fejét Az vigyorgott, lehúzta a kesztyűjét, és kezével mutatta, milyen a felszarvazott férj. Nick viszonozta a tréfás mozdulatot
Steven elmosolyodott, piszkos arcából elővillant ragyogóan fehér fogsora, és rájuk legyintet Nick még magasabbra emelte a kezét és a nyomaték kedvéért döfködött is vele. Steven az egyik öntővályú felé fordult, mint aki tudomást sem akar venni róluk.
- Hé! - kiállton Michael másik oldaláról Axel. Bikaerős fickó volt, évekkel idősebb a többinél. Kinyújtotta a karját Ott indult meg újra a fémfolyam, és túlcsordult az egyik árok peremén.
Michael odainteti Stannek, aki Axel kortársa volt és a legkisebb a csapatban. Stan megnyitott egy másik csatornát, hogy a túlcsorduló vályút tehermentesítse.
A rövid pihenő véget ért Visszatértek gondos figyelmet követelő munkájukhoz.
A város tálfelén, a hegyoldalban csendben hullott a hó a pravoszláv Szent Dimitriusz templom zöld kupoláira. Odabent egy enyhén kopaszodó, fiatal pap a faragott díszítésű oltár mellett álló szekrény kinyitásával bajlódott. Két ministránsfiú a virágokat rendezgette, egy öreg, májfoltos kezű gondnok pedig a fa oltárrácsot fényesítette.
Középkorú, tupírozott, lakkozott hajú asszony állt új, sárga ruhájában a pap mellett, és hamisgyöngy nyakláncát babrálta.
A pap kinyitotta a szekrényét, kivett belőle két viaszgyertyát és két arany koronát Bársonypárnán a szekrény tetejére helyezte őket
- Rendben van ez így? - mondta az asszony. Minden rendben lesz?
- Igen - válaszolta a pap szelíd türelemmel. - Biztos benne? Ugye, nem hazudik.
A pap elmosolyodott
- Nem. Tudja, hogy nem tennék ilyet. 
- Csak hát… hányszor nősül meg egy elsőszülött fiú? Egyszer. Csak egyszer. És az ember azt akarja, hogy minden rendben legyen.
A pap bólintott.
- Kell, hogy havazzon - mondta a nő gyöngyfüzérét csavargatva. - Kell. Muszáj neki. Mindenki fog elcsúszni. Mindenki fog megcsúszni. Minden autó fog összetörni. Ó!
Kezét a szája elé kapta és könnyekben tört ki. A pap odalépeti hozzá és átkarolta.
- Nem tudom ezt elhinni - zokogta. - A saját fiam… egy idegen lánnyal, akit én nem is ismerem. És… nem olyan sovány, ha érti, amire én gondol. Nem, nem olyan sovány lány. De ez kész őrület! Két nap múlva ő megy el Vietnamba! - zokogott. - Jelentkezett katonának Azokkal az őrült barátaival, elmegy katonának. Én nem értem, atyám. Nem, én többé nem értem semmit Semmit Meg tudja ezt magyarázni? Valaki meg tudja magyarázni?
A pap megcsókolta a homlokát és hátralépett Bölcs, szomorú, megnyugtató tekintetet vetett rá. - Az Úr velünk lesz. Az Úr vigyáz gyermekeire. Az asszony zsebkendői húzott elő a ruhája ujjából. Megtörölte vele a szemét és kifújta az orrát
- Igen - mondta. - Igen. Tudom, atyám. Köszönöm, atyám.

Az éjszakai műszak lejárt Hétpercenként megszólalt a gőzsíp, a munkások egy-egy újabb csoportjának jelezve a munkaidő végét. A lépcsőzetes műszakváltás és a hatalmas öltözőcsarnokba épített zsilipelő korlátok ellenére kormos arcú, izzadt férfiak sora. várakozott a falra függesztett blokkolóórák előtt Sokuknak még a fején volt a sisak, csak a védőszemüveget hajtották az ellenző fölé. Többnyire nagytermetű és edzett férfiak voltak, humoruk nyers, beszédük hangos.
Michael az elsők között blokkolt Középmagas, nem túl erős, de inas, ruganyos mozgású fiatalember volt, arcbőre barna, haja rövid és koromfekete. Az arca szögletes volt; a maga szolid módján talán még jóképű is. Nyugodt, barátságos, kicsit zárkózott emberé, aki olykor félszegnek tűnt.
Mögötte Steven állt a maga kartonjával. Vele együtt blokkolt a következő óránál Nick. Nagyjából egyidősek voltak Michaellel, talán egy kissé magasabbak és testesebbek, széles állukon, kiálló járomcsontjukon jobban kiütközött szláv származásuk. Egyszerre végezték a középiskolát, s mint szinte minden clairtoni fiú, ők is rögtön az acélműhöz kerültek. Máris mintha életük javát ott élték volna le. Egyéb nem volt ebben a városban, csak ez, meg az unalom, meg az a hazaszeretet, amelynek szellemében a kisvárosi életformájú, amerikaiságára büszke munkásréteg felnő. Clairton iparváros volt, ahol a szülők és nagyszülők még nagyon jól emlékeztek gyermekkoruk, szülőföldjük nyomára és szegénységére, s túláradó szívvel fogadtak hűséget új hazájuknak. Mindennek következtében jelentkeztek katonának.
Ezernél is többen sorakoztak a blokkolóóráknál, és ki esőkabátba, ki dzsekibe bújva tülekedett a kijárat felé, ki a hófúvásba, a parkolóhoz, miközben percenként újabb százak fejezték be műszakjaikat.
Szél kerekedett, felkavarta a havat Michael fél kézzel összefogta nyakán a kabátja gallérját, amint kilépett a kapun.
- Hol van Stan? - kérdezte Nick.
Michael körülnézett
- Az óráknál még ott állt mögöttünk. Biztos mindjárt itt lesz.
Steven a tömeg felé bökött az ujjával.
- Ott van Axel. Hé, Axel!
Axel jócskán kimagasodott a tömegből. Majd két méter magas, nagyhangú, angyali mosolyú, bivalyerős óriás volt, talicskányi bendővel. Ahogy feléjük csörtetett az embertömegben, olyan volt, mint valami folyami uszály.
Hosszú karját Steven válla köré fonta. - Hogy vagy, Steven
- Kösz, jól.
- Meleged van? - kérdezte Axel fapofával. Steven megveregette a vállát és vigyorgott De arcán bizonytalanság tükröződött. Nem Axel miatt, akit szeretett, hanem valami más, valami meghatározhatatlan dolog miatt, amit maga sem tudott pontosan megnevezni, ami még bizonytalan volt, csak azt tudta, hogy a gyerekkorának vége, de a felnőtt létben még nem találta a helyét" Nick rákacsintott.
- Figyelj, Axel. Ma estétől Öreg Tűztökűnek fogjuk hívni.
- Lófaszt - mondta Axel. - Ott van Stan.
- Stan! - kiáltotta Nick. - Itt vagyunk! - Stan! - rikkantotta Steven.
Stan, akit magával sodort az autóik felé nyomakodók áradata, felkapta a fejét, de nem látta őket. - Eridj, Axel, hozd már ide! - mondta Michael. - Rendben.
Axel bevetette magát a tömegbe, és kihalászta közülük Start, hogy visszacsörtessen vele a többiekhez. Az öt férfi behúzott nyakkal indult el a szélben és a havazásban a parkoló irányába.
- Jézusom! - mondta Steven. Megtorpant és hátraszegte a fejét - Odanézzetek! Ilyet még nem láttam. Mi a franc ez?
A többiek is fölnéztek. Szabályos fényudvar vette körül a hópihéken és a felhőkön átderengő, sápadt, fehér napot, és a gyűrű peremén négy helyen - főnt, lent és kétoldalt - négy kis korong fénye pislákolt, a nap négy kicsinyített mása.
- Parhelion - mondta Michael. - Szent egek! Melléknapok!
A férfiak csodálkozva, csendben álltak és néztek a magasba.
- Mik azok a melléknapok? - szólalt meg Axel. - ági jel - mondta Michael. - A Nagy Farkas küldi áldását vadászó gyermekeire. Stan elfintorodott
- Mi a bánatról beszélsz? - Régi indián dolog.
- Te tiszta hülye vagy.
- Minek hülyéskedni ilyesmivel? - kérdezte Michael mosolyogva.
Stan úgy bámult Michaelre, mint aki attól tart, hogy rászedik. Megrázta a fejét.
- Mike, téged néha csak az orvos tud megérteni.
- Előjel - mondta Mike. Megdörgölte az állát. - Atyavilág, de kurva jót vadászhatnánk ma éhjel!
- Az istenit, Mike - mondta Nick -, csak tudnám, honnan a fi arcból szeded ezeket.
Michael vállat vont.
- Jó kis éjszaka lesz. Ígérem. Steven hitetlenkedően nézett rá.
- Várj egy pillanatig, Mike. Ugye nem azt akarod mondani, hogy tényleg szarvasvadászatra kellene indulni?
Michael újra megvonta a vállát A többiek kissé zavartan néztek Tovább baktattak a parkolón át Michael ütött-kopott, tízéves Cadillacje alig ötven méternyire állt tőlük, a bal oldalát félig befújta a hó.
- Ma éhjel nem! - szólt Steven ellentmondást nem tűrő hangon. - Hogyisne, pajtikáim! Az ég szerelmére, hiszen ma este nősülök! Ti szarosok, ti meg elmennétek vadászni, miközben én megházasodom? Az istenit, ez nem lehet igaz!
- Megtartanánk a sorrendet - mondta Stan. Először bedugunk az ágyba Angelával. Ebben meg mi a fene lenne a rossz? - A többiekre nézett. - Nem? Nincs igazam?
- De, kurvára - mondta Axel.
- Tisztára hülyék vagytok - mondta Steven meglepő irigységgel a hangjában. - Tudjátok mit? Szerintem ti tök hülyék vagytok!
- Te nősülsz meg, és még mi vagyunk a hülyék? Jópofa, mondhatom. Nick Steven vállára lette a kezét
- Jól van, na! Nem kell úgy fölkapni a vizet! Nyugi, veled leszünk. Mindannyian. - A többiek felé fordult - Ugye ott leszünk, nem igaz?
- De igen - mondta Michael.
- Kurvára! - mondta Axel.

Második fejezet

Egymást taszigálva, körbetáncolva, lökdösődve mentek Michael kocsijáig; igyekeztek Stevent megbékíteni. Mire lekotorták a havat az ajtókról, már velük nevetett.
- Gyerünk! - mondta Nick. - Gyerünk, fiúk, beszállás! Ma reggel én fizetem az első rundot Ő és Nick belökték Stevent a hátsó ülésre, aztán ők is benyomakodtak. Axel előre ült, Michael mellé. A motor köpködött és köhögött egy párat, majd - a hátsó sor üdvrivalgása közepette - akadozva beindult Ráfért volna már egy beállítás. Michael felpörgette a motort Mögöttük kék olajfüstfelhő kavargott Michael sebességbe rakta a váltót és besorolt a Pókapu felé tartó többi jármű közé.
- Te, Steven! - mondta Stan. - Ha ma éhjel segítségre van szükséged, rám számíthatsz.
- Néha nem igazán csípem a humorodat, Stanley.
- Ugyan, Steven - szólt közbe Nick.
- Segítőkész ujjacskáim vannak - folytatta Stan.
Michael a válla fölött hátrapillantott: - Sok a szöveg…
- Kurvára! - mondta Axel, és öklével a combjára csapott
- Tudod, Axel - mondta Nick -, benned egy költő ékesszólása veszett el.
- Száz százalékig egyetértünk-válaszolta Axel. Michael kikémlelt a szélvédőn; az ablaktörlő csíkokat vágott a koszba és a hóba. Meglátott egy üres helyet a parkoló kocsik közt, hirtelen balra kapta a kormányt és átvágott a másik soron. Az autó ugrálva és hintázva szökkent át a kátyúkon, széles ívben fröcskölte szét a latyakot. Michael végigrohant a sávon, aztán - vagy tizenöt kocsival előrébb - egy Pinto előtt hirtelen bevágott az előző sorba.
- Klassz - mondta Stan.
Percekig araszoltak még a kijárat felé. Volt ugyan egy figyelmeztető tábla a kapunál, de soha senki ügyet sem vetett rá. Michael is anélkül kanyarodott be a Division Street keskeny torkolatába, hogy balig pillantott volna.
Valaki vadul rájuk dudált. Nagy pótkocsis vontató tűnt fel mögöttük az aluljáróból, ott, ahol a Division Streettel párhuzamos vasúti sínek az utca fölé kanyarodtak. A teherautó a Cadillac bal oldalára húzódott, hogy kikerülje.
- Taposs a gázra! - rikoltotta Axel.
Jobbra téglafal magasodott, balra pedig a szembejövő forgalomnak fenntartott sávban a pótkocsis vontató. Michaelnek fékeznie kellett volna, hogy a vontató megelőzhesse. Más manőverre egyszerűen nem volt hely.
- Taposs a gázra! - ismételte Axel.
- Te biztos nem tennél ilyet - mondta Stan izgatottan.
Michael tövig nyomta a gázpedált
Axel megfordult és dühösen végigmérte Stant.
- Most mondd, ha akarsz valamit!
Michael keményen markolta a kormányt
- Kuss legyen, a szentségit! Figyelnem kell!
- Gyerünk, kicsim! - mondta Nick.
- Nyomjad, nyomjad!
- Meglesz, haver!
A Cadillac jobb oldali kerekei felugrottak a járdára, ők meg felrepültek a levegőbe, majd visszahuppantak a puha ülésre. Az autó egy darabig két kerékkel az úton, kettővel a járdán egyensúlyozott, centiméterekre a faltól. Balra tőlük az eszeveszetten tülkölő, jókora pótkocsis vontató. Feltűnt a fal mellett egy telefonpózna, amelyet egyre jobban megközelítettek. Nick lekapta a kesztyűjét és a karórája percmutatójára meredt
- Hogy tetszik? - kérdezte Michael feszülten.
- Ilyen nincs! - mondta Nick. - Nem tudod megcsinálni.
- Valóban?
- Mike előregörnyedt - Gyerünk, gyerünk! - mondta az autónak. Nick előredobott egy cédulát Michael válla fölött.
- Mi ezt - mondta Michael.
- Fogadási tipp. A teherautó és a Caddyd versenyében.
- Cöcö - mondta Axel a telefonpóznára meredve.
Michaelnek a szeme se rebbent.
- Szerencsés napod van ma?
- Mindig szerencsés napom van.
- Ezt elcsapjuk - mondta Axel, kezét a műszerfalnak támasztva.
Michael félig felemelkedett az ülésről, ahogy a gázt taposta. Fél kézzel a dudát nyomta, közben balra rántotta az autót, amely végigkarcolta ugyan a vontatót, de hajszállal elkerülte a telefonpóznát. Azután jobbra kapta a kormányt, fel a járdára, elhúzott a teherkocsi vezetőfülkéje mellett, és újra visszahuppant az útra.
- Jézusom! - sóhajtotta megkönnyebbülten Steven.
Michael ismét balra tekerte a kormányt és beletaposott a fékbe. A Cadillac pörögve szánkázott át a túloldalra, ahol éppen nem jött szembe semmi, majd hólét fröcskölt. John Welch bárjának kirakatára és megállt.
A teherautó dudálva, bőgve elhúzott mellettük, a vezető eltorzult arccal rázta feléjük az öklét Steve, Nick és Stan ujjongtak a hátsó ülésen. - Baszd meg - mondta Axel, és trágár kézmozdulattal intett a teherautó után.
Michael visszaadta Nicknek a cédulát.
- Nem akarlak kizsebelni. Rossz lapjaid voltak, és mégis fogadást ajánlottál egy holtbiztos dolog ellenében. - Halványan Nickre mosolygott.
- Olyan nincs, hogy valami holtbiztos - mondta Nick.
A Háborús Veteránok székháza ívelt, magas ablakú, fehérre meszelt falú régi épület volt. A hosszú, téglalap alakú főterem egyik sarkában kis emelvény állt. A falakat festett pásztorjelenetek díszítették: legelésző tehenek, behavazott, sisakos tornyú templomok, hegyek. A bejárat mellett üveges szekrény állt, benne katonai rendjelek, ajánlólevelek és régi fényképek egymás vállát átkaroló, fiatal, egyenruhás férfiakról, akik az ágyúk, tankok vagy épületromok előtt ülnek vagy állnak. Az emelvény feletti boltív mögött nagy amerikai zászló lógott a mennyezetről.
A boltív fölött Michael, Steven és Nick hatalmasra kinagyított fényképe függött a falon. Hajuk egészen rövid, arcuk vékonyabb és fiatalabb. Az iskolai évkönyvből vették ki az érettségi fényképeiket A fotók feletti táblán ez állt nyomtatott betűkkel: Isten és a haza büszke szolgálatában.
Két őszbajú férfi létrára állt, hogy a kezükben lévő piros-fehér-kék drapériát a képek köré aggassák.
Két másik, ráncos, görbe hátú öregúr lentről figyelte őket Mindkettő erős szemüveget viselt, egyikük fél szemén sötét üveggel.
- Szerintem följebb kellene rakni - mondta a sötét szemüveges. - Te mit mondasz?
Társa egyetértet - Följebb.
A létrán állók magasabbra emelték a drapériát Néhány őszülő hajú asszony fehér papírterítőt borított a kecskelábú asztalokra, és összecsukható székeket állított fel.
- Közelebb Steven képéhez - mondta a sötét szemüveges öreg veterán.
- Véleményem szerint kicsit lejjebb legyen mondta a barátja. - Te mit gondolsz?
- Följebb.
- Valamivel lejjebb - mondta az első.
A létrán állók lejjebb eresztették a nemzeti színű drapériát.
Kinyílt a külső ajtó és havas, hideg fuvallat szökött be. Féltucat ötven és hatvan év körüli asszony lépett a terembe, vastag, nehéz, sötét kabátban, kalocsniban és sálkendőben. Ketten egy nagy, emeletes esküvői tortát cipeltek, tetején menyasszonyt és vőlegényt formázó marcipánfigurával. A többiek körbevették őket és jótanácsokat osztogattak.
- Most óvatosan!
- Nézzetek a lábatok elé.
- Nehogy ledőljön!
A terem közepén álló asztalhoz vitték a tortát, ott lerakták, majd hátraléptek, hogy megcsodálhassák. A háborús veteránok és a többi asszony is odajött
- Gyönyörű!
- Ó! Mindjárt elsírom magam!
- Igazán szerencsések, hogy ilyen szép tortájuk van.
Az újonnan érkezők leverték cipőjükről a havat, összedörgölték a tenyerüket és megdörzsölték az arcukat A legidősebb hirtelen megtántorodott és összeesett
Valaki hozott egy széket Ráültették, kigombolták a kabátját, levették a kesztyűjét és a csizmáját, és dörgölni kezdték a kezét és a bokáját.
- Tessék Ez jót tesz. - A félszemű egy pohár bort hozott
A nő elvette, egy pillanatra az orra alá tartotta, beleszagolt és előre-hátra himbálózva a széken azt mondogatta
- Jaj, jaj! Olyan hideg van.
Ajkához emelte a bort, hátrahajtotta a fejét és a poharat le sem eresztve, hangos kortyintásokkal mind egy cseppig kiitta.
- Istenemre, jobb - mondta széles mosollyal. - Istenemre, sokkal jobb!
Angela már kora reggel átjött Stevenék házába. Magával hozta a bőröndjeit és egy kis papírdobozt, benne gyerekkorának tárgyait és emlékeit
Steven apja évekkel ezelőtt meghalt. Steven volt a legfiatalabb gyerek és az egyetlen, aki még otthon lakott Mivel Angela az öt testvér közül a legidősebb volt, a házuk meg amúgy is szűk és túlzsúfolt, úgy döntöttek, hogy ő költözik Stevenék házába és a fiú anyjával marad, míg az visszatér a katonai szolgálatból.
A szoba kissé sötét volt, a falakon régi, kopott tapéta. Angélának csöppet sem tetszett és remélte, hogy nem kell majd ebben a szobában laknia.
De valójában nem a szobával volt baj - ezt maga is pontosan tudta. Idegen volt a ház: furcsák a szagok, szokatlanok a folyosó zegzugai, meg a bútorokon a párnák, melyeknek körvonalait nem ismerte a teste. Minden más volt. Minden ismeretlen. És gyereket várt. Félt, izgatott volt és zavarodott.
Már a menyasszonyi ruháját viselte. Felvette a fátylat, a fejére tette és odalépett a komód oszlopocskáira függesztett tükörhöz, hogy megnézze magát.
Csinos volt.
Igyekezett Steven szemével, Steven mamája szemével, meg a barátaik szemével nézni magára. Nem tudta eldönteni.
Mélyen beszívta a levegőt, hogy a hasa, mely máris gömbölyödött, laposabbnak látsszék. telem nagyon sikerült.
- Ó, Istenem! - mondta.
Pocakját feledve most a saját szemébe nézett - Igen - mondta mélyről jövő őszinteséggel Megrázta a fejét, egy pillanatra lehunyta, aztán kinyitotta a szemét.
- Igen - mondta szenvedélyesen. Elkomolyodott.
- Igen - mondta szemérmesen, szégyenlősen. Nagyot sóhajtott
- Ó, igen! Igen, igen, igen!
Megperdült és levetette magát az ágyra. Szipogott, felhajtotta az ágytakarót és könnyekkel küszködve beletemette az arcát Pár percnyi sírás után megkönnyebbül
Felült és nyitott bőröndjében egy csomag papírzsebkendőt keresgélt Végül előhúzott egy akkora kartonlapot, amekkora az új ingek gallérján szokott fityegni. Az volt ráírva: Ilyen az igazi többé-kevésbé. Szeretettel: Mama.
Megfordította. A kartonra egy képeslapból kivágott fényképet ragasztottak. A felvételen Michelangelo Dávidja, büszkén, izmosan, szépen, meztelenül.
- Ó, Istenem! - mondta.

John Welch kocsmája tele volt zsivajgó munkásokkal. Harsogott a zenegép. A bejárat fölött elhelyezett televízióban a sportriporter azt közölte, hogy a philadelphiai rögbicsapat 1:0-ra verte az oaklandiakat. Vastag résegekben kavargott a szivar- és cigarettafüst a falakra függesztett szarvastrófeák, a dió- és mahagónifa lemezekre rögzített, fényesre lakkozott tengeri és folyami pisztrángok, a kitömött fácánok, fürjek és a vörös róka körül, melynek lábait egy faághoz rögzítették, s üvegszemével meredten bámult a semmibe. A bekeretezett fényképeken piros szövetkabátos férfiak voltak, kezükben puska, mellettük a fára lógatva, vagy az autó tetejére rakott szarvas; az egyik fényképen egy amerikai medve teteme volt egy furgon csomagtartójára kötözve.
Michael és társasága tódult be az ajtón.
John Welch elrikkantotta magát.
- Na nézzék csak, ki van itt! - azzal előjött a pult mögül. Átölelte Stevent és megemelgette. Pár évvel idősebb volt nála - közelebb járt a harminchoz - és majdnem akkora volt, mint Axel. Füttyentett.
A többiek felálltak az asztaluk mellől és köréjük sereglettek. Gratuláltak Stevennek: a vállát veregették, mások hátba csapdosták vagy tarkón legyintették.
Steven mindezt zavart jókedvvel tűrte. Welch kiengedte a kajaiból. Az emberek ettől fogta egyre-másra tolták elé a poharakat.
- Koccints velem, Steve. Szabad férfiként ez az utolsó napod.
- Igyál, Steve! Minden erődre szükséged lesz ma éjszaka!
Nick felpillantott a televíziókészülékre.
- Hé! - kiáltotta. - Száz dolcsiba, hogy a következő félidőben a philadelphiaiak nem jutnak át a felezővonalon és egy húszassal kikapnak!
Axel fölkapott a pultról egy félig üres söröskorsót és nagyokat kortyolva kiitta a tartalmát Visszatette a korsót és kézfejév el letörölte a habot a szájáról.
- Én meg húszat teszek rá, hogy az oaklandiak hátvédje egy nő! - ordította Stan.
- Basszátok meg! - mondta Axel, majd elsírta magát

Harmadik fejezet

Linda koszorúslány ruhában állt a konyhában. Karcsú, szinte törékeny lány volt, hollófekete, hosszú haj keretezte sápadt, ovális arcát Feltűnően csinos volt, de homlokát most az aggodalom ráncai barázdálták. Alsó ajkát beharapta. A mennyezetet nézte.
Az emeleti hálószobából tompa dübögés hallatszott Egyre hangosabban. Előbb egy, aztán egy újabb reccsenés hallatszott, mint amikor egy széket odavágnak. Végül egy hangos puffanás, utána csönd.
Linda megcsóválta a fejéi Odalépett a konyhaszekrényhez, kivett belőle egy tálcát és a tűzhely melletti pultra tette. Csészét, csészealjat, meg egy tányért rakott rá, a tányér mellé ezüst evőeszközt és szalvétát. Két szelet kenyeret dugott a pirítóba, majd a tűzhelyen gőzölgő pörköltből a tányérra mert egy keveset. Egy zacskós teát dobott a csészébe és forró vizet öntött rá. Amikor a pirítóskenyér elkészült, megvajazta és a tányér szélére tette. Felemelte a tálcát, kiment a konyhából, föl a lépesőn, a csukott ajtóhoz. Kopogott
Semmi válasz.
Kinyitotta az ajtót és belépett.
A szobában teljes volt a felfordulás. A székek felborogatva, az egyik lámpa összetört, a képek ferdén lógtak a falon. Az egyik kép leesett, és széttört a kerete. A nyitott ablakon befújt a szél és a hó.
Az apja még mindig a szoba közepén feküdt, arccal a földön, szakadt, sáros kabátban. Fél pár cipőjét valahol elhagyta. Kezében félig kiürült üveget tartott, melynek tartalma a szőnyegre csordogált
Linda letette a tálcát az ágyra és letérdelt az apja mellé.
- Papa?
A férfi motyogott valamit, a hátára fordult és hunyorogva a lányra nézett
Megérintette a vállát - Papa?
Az apja nagy nehezen ülő helyzetbe tornázta magát Kinézett a nyitott ablakon, el a házak girbegurba tetői fölött, egészen az acélmű derengő épülettömbjéig és a hektárnyi területű, havas parkolóban álló autókig.
- Menjetek a jó büdös francba! - dünnyögte. Kilyukasztom a kerekét minden kocsinak a városban! Minden átkozott kocsinak. Úgy éljek!
Linda az apja hóna alá dugta a kezét, és megpróbálta fölsegíteni. A férfi tántorogva felállt, az ágyhoz támolygott és leült a szélére. Lassan a lány felé fordult és a szemébe nézeti Arca. szürke volt, püffedt és borostás. Homloka bal felén az öltéseknél feketén hegesedő, hosszú vágás futott végig. Szája sarkából nyál szivárgott
- Komolyan mondom, kislány! Tenger lesz belőlük. A lapos gumik egész óceánja!
- Igen, Papa.
Felállt mellőle, hogy becsukja az ablakot Alig húzta le a tolóablakot, a férfi legurult az ágyról és a padlóra esett
Linda megemelte hosszú ruháját, lehajolt s apja egyik karját a vállára véve megpróbálta visszaemelni az ágyra. Percekig küszködött vele, míg sikerült. Komoly erőfeszítésbe tellett; a lány zihált, és könnyek szöktek a szemébe.
A férfi ismét leesett.
- Jaj, Papa - kiáltotta Linda.
Utolsó erejét megfeszítve újra megpróbálta. Az apja hirtelen megütötte; úgy arcon csapta, hogy a lány hanyattvágódott Átesett egy széken és elterült a földön.
- Szemét kurva… mind kurvák! - Az apja feltápászkodott, és imbolyogva elindult felé.
Linda felállt és kinyújtotta a karját - Papa! Papa, én vagyok az, Linda!
Akkora pofont kapott, hogy csaknem kibicsaklott a nyaka. Táncolt a szeme előtt a világ, csengett a füle. Felemelte a karját, hogy a következő ütést kivédje, de nem tudta elkerülni az újabb pofont.
- Utálom őket! Szemét kurvák! Mindnek kilyukasztom a kerekét…
A férfi következő horogütése célt tévesztett, ettől elveszítette az egyensúlyát és összefüggéstelenül motyogva a földre rogyott
Linda arcán csurogtak a könnyek. Csak állt és csendesen sírdogált.
- Rohadt kurvák vagytok mindahányan! - habarta arccal a szőnyegre borulva.
Linda kiment a szobából, végiglépdelt a folyosón, bement a saját szobájába, és elővett egy bőröndöt a szekrényéből.
Michael, Nick, Steven és Axel álhajoltak a pult fölött, a nagy John Welch pedig a túloldalról dugta közéjük a fejét A zenegépből szóló Dolly Parton-dalt próbálták együtt énekelni. Csak a remek hangú Johnnak sikerült, de túl sokat ínak már ahhoz, hogy észrevegyék a különbséget. Csuda jól szórakoztak.
Stan egy kövér fuvarossal vitatkozott, hogy ki következik a biliárdban. A vita kezdett hevessé válni.
A kocsma még mindig tele volt zajongó, italozó férfiakkal.
Rekedt kiáltás hallatszott a hátsó terem felől. John abbahagyta az éneklést és a pult végéhez lépett. A többiek láthatólag nem vettek észre semmit
Egy pincérlány rontott be a csapóajtón. - Egy őrült nő van odabent! - kiáltotta.
- Micsoda? - kérdezte John.
A fuvaros a vállánál fogva megragadta Stant és a falnak lökte.
- Mi lenne, ha föl-le pattogtatnálak, mint egy kosárlabdát, Kisöcsig
Valami összetört a hátsó teremben és néhányan az ajtó felé fordultak
Stan egyik kezével az inge alá kapott és előrántott az övéből egy rövid csövű revolvert, amit a fuvaros hasának nyomott.
- Mi lenne, ha kitakarodnál innen a fenébe, te hájas?
A fuvarosnak elkerekedett a szeme és hátrálni kezdett
Éppen akkor vágódott ki a hátsó terem ajtaja, amikor John odaért. Az egyik ajtószárny homlokon találta.
- Jaj! - A fejét fogva visszaugrott
Steven anyja csörtetett be egy deszkát lóbálva. - Mi ezt - ordította. - Egész reggel iszol az esküvőd napján? Na, indulás kifelé!
Szétcsapott maga körül a deszkával. Az emberek eliszkoltak az útjából. Poharakat vert le a pultról, székeket borított fel. Úgy tombolt, mint egy fúria, a deszkával csapkodva a félreugráló férfiak hátát és lábát.
Hangos tiltakozás és általános derültség közepette mindenki az ajtó felé igyekezet
Steven, Nick, Michael és Axel együtt rohantak ki és megálltak a hóesésben.
- Hát ez az, fiúk - mondta Steven. - Pontosan ez az. Úgy értem, ez vár rám. Nick röhögött.
- Ő is jól kikapta veled. Hiába is akarsz túlságosan lazítani, Steven.
- Kurvára! - mondta Axel részegen.
Steven anyja tűnt fel nagy mérgesen, még mindig keményen markolva a deszkát. Ránézett Stevenre, leejtette a deszkát és sírva fakadt.
- Én szép fiam. Én angyalom… aki elhagyja a saját anyját egy idegen lányért… egy terhes lányért! - Odarohant Stevenhez és a karjába vetette magát
- Mama…
- Te szíved ilyen hideg, hogy ezt tenni saját anyáddal, aki egész életében minden nap kétszer menni misére?
- Mama, jól megleszünk. Az emeleten fogunk lakni. Újra család leszünk.
Fölöttébb zavartan pillantott a barátaira, akik együttérzően figyelték, majd elmerültek a hópelyhek tanulmányozásában.
- Ilyen kegyetlen te szíved? Ilyen gyöngédetlen? Feleségül veszed ezt a lányt, itt hagysz vele engem. Aztán megszöksz Vietnamba?
Csak egy lépcsőforduló, Mama - mondta Steven kimerülten. Már százszor végigcsinálta ezt - Egyetlen lépcsőforduló. Ott fogok lakni az emeleten, amikor hazajövök. - Eltűnődött - Szeretem Angelát, Mama. És ő is szeret engem.
Anyja nem szólt semmit.
- Ez az igazság - mondta.
Egy percnyi hallgatás után a nő megszólalt.
- Viselj ma sálat.
A fiú elfintorodott.
- Szmokinghoz nem veszek fel sálat. Szmokinghoz az ember nem visel sálat!

Már dél felé járt. Michael rátaposott a gázra, amint befordult a hegyre, a Nickkel közös lakókocsijához vezető útra. A kocsi felgyorsult, 20, 25, 30, 35 mérföldes sebességre. Michael ezután egyenletesen taposta a gázt, és nekivágott az emelkedőnek. A hátsó kerekek havat és latyakot fröcsköltek, a Cadillac riszálni kezdte a farát A kormány finom mozgatásával ellensúlyozta az autó farának csúszkálását. Az emelkedő végéhez érce kipörögtek a kerekek. Visszakapcsolt, és még jobban beletaposott a gázba. A Cadillac csúszkálva és farolva, bőgő motorral tette meg az emelkedőből hátralévő darabot Michael fékezett, leállította a motort és behúzta a kéziféket.
Kiszállt a kocsiból. Kölcsönzőből vett szmokingjában úgy érezte magát, mint valami idomított állat a cirkuszban. Az öltözékhez nem illő módon hegymászó bakancsot viselt, a nadrág szárát betűrve. A szmokinghoz való cipőt a kezében vitte magával. A nedves havat tapodva elvergődött valahogy Nick öreg, viharvert kis teherautójához. Üres puskaállványok töltötték be a járgány fülkéjének hátsó ablakát.
Maga a lakókocsi kéttonnás, ezüstös jószág volt, melynek hegesztési varratait szilikonos tömítés fedte. Tetejéről csúful lógott már a kátránypapír is. Használtan vették egy építési vállalkozótól. A város és az acélmű felé néző kis domb tetején állt néhány salaktéglán. Nem sok néznivaló volt rajta, de sikerült időjárásállóvá tenniük, ez volt az otthonuk és eléggé szerették.
Michael félrerúgta a havat az útból és kinyitotta az ajtót Nick ünnepi nadrágjában, keményített ingben ült az ágyon; a szmokingkabát mellette lógott egy szék támláján. Vadászbakancsán ujjával dörgölte szét az olajat.
- Úgy próbálsz kinézni, mint egy herceg? kérdezte Michaelt.
- Hogy érted azt, hogy próbálok? Nevetett.
- Már múlt éjjel bekenhetted volna a bakancsodat - mondta Michael.
- Tudom.
- Akkor be is szívta volna.
- Igen, tudom, Mike.
Michael a hűtőszekrényhez ment, kivett egy doboz sört és kinyitotta. Az italt szürcsölve nekitámaszkodott a konyha és a nappali között válaszfalként szolgáló pultnak. Ahogy körülnézett a lakókocsiban, most először hasított bele a nosztalgia. Még két nap és elmegy, s hosszú idő múlva tér csak vissza.
A mosogató fölött tizenegy ágú szarvasagancs függött. A függönyök vastag vászonból készültek A nappali falán vadászpuskák lógtak. A bútorokat barátoktól és rokonoktól koldulták össze. Horgászbotok álltak az egyik sarokban. A konyhában új linóleum borította a padlót. A fal mellett hátizsákok és hálózsákok hevertek egy kupacban. A falon vadászjelenetek olcsó keretben. A nyúzókés, amit tegnap élezett meg, még mindig ott feküdt a konyhaasztalon, az arkansasi fenőkő mellett Egy doboz Norma Power-Point márkájú töltény a hűtő tetején. Michael szerette mindezt.
- Csak várok - szólalt meg. - Tudod?
- Mi?
- Csak várok - ismételte. - Erre… ez az, amire várok. A hegyek. Ez az egyetlen hely, ahol valaha is igazán klasszul éreztem magam. Egész évben arra várok, hogy eljussak a hegyekbe, a szarvashoz.
Nick fogott egy ócska fogkefét, belemártotta a zsírszerű vidraolajba és elkezdte szétdolgozni a kencét a bakancs talprésze és felsőbőre közötti varrásnál.
- Én is - mondta. - Azt hiszem… - Tényleg? - kérdezte Michael.
- Naná. A fenébe is… Gyakran eszembe jut Meg Vietnam is.
Hirtelen lerakta a bakancsot, megtörölte a kezét egy papírtörölközőben és levett az állványról egy távcsöves vadászpuskát. Kihúzta az állvány alján lévő fiókot és kivett belőle egy tiszta szarvasbőrdarabot Elkezdte törölgetni a puskáról a felesleges olajat.
- Tényleg erre gondolsz? - kérdezte Michael.
- Aha. Nem is tudom. - Megcsóválta a fejét. Az ég szerelmére, Mike, Steven néhány óra múlva megnősül. Hogy a fenébe juthat eszünkbe, hogy a bezupálás előtt még utoljára vadásszunk egyet! Tiszta őrület! - Kicsúsztatta a závárt és lehajtotta a puska csövét. Betolta a tárat és a térdén keresztbe fektette a fegyvert Kinézett az ablakon. - Bassza meg - mondta.
Michael hörpintett a söréből.
- Mondok neked valamit. Nem bánnám, ha kiderülne, hogy a hegyekben kell meghalnom. Nick szembefordult vele. - Az embernek el kell ezen gondolkodnia - tette hozzá Michael.
- He? Egyetlen lövés, mi? Michael mosolygott.
- Kettő, az túró. Nick ismét kinézett az ablakon.
- Már nem érdekel annyira, hogy egyetlen lövés legyen, Mike.
- Pedig muszáj - mondta Michael indulatosan. - A szarvast egy lövéssel kell leteríteni. Erről van szó. Hiába próbálod ezt bárkinek elmagyarázni. Oda se bagóznak. - Hallgatott egy pillanatig. Tényleg eszedbe jut Vietnam?
- Nem is tudom. Azt hiszem, inkább a szarvas… meg talán Vietnam is. Nem tudom. Mindenféle jár az eszemben. - Nick félrerakta a puskát, átkulcsolta a térdét és előrehajolt. - Szeretem a fákat a hegyekben - mondta. - Ahány, annyiféle. Jó kis seggfej vagyok, mi?
- Mondok valamit, Nick. Senki mással nem vadásznék, csak veled. A gyors mozgású, fürge fickókat szeretem. Seggfejekkel nem vadásznék.
Nick nevetett.
- Ki a seggfej?
- Ki a seggfej? Miért, szerintetek kicsoda? - Az ablakon át a város és a gyár felé bökött. - Azok mind seggfejek. Úgy értem, nagyszerű fiúk mind, az isten szerelmére, de… a lényeg az, Nick, hogy nélküled egyedül vadásznék. Komolyan. Biz' isten. Egyedül. Nick elvigyorodott és olyan mozdulatot tett a kezével, mintha félre akarna söpörni valamit.
- Tisztára lökött vagy. Tudod mit, Mike? - Te túlbiztosítási mániában szenvedsz.
Michael visszavigyorgott
- Egyszerűen csak nem szeretem a meglepetéseket
Kint megszólalt egy duda. Michael odalépett az ajtóhoz.
- Itt van Axel és John. Nick kiment Michael után.
Axel és John is szmokingban voltak, ami majd szétrepedt rajtuk. Úgy néztek ki, mint két óriásira nőtt, egyforma egér. Hátizsák, puska és vízhatlan kabát is volt náluk. Michael autójának csomagtartóját püfölték.
- Axel! - mondta Nick. - John! Az isten szerelmére, várjatok egy kicsit, fiúk!
Axel részegen felüvöltött.
- Nem nyílik ki a dög!
Michael áttrappolt a havon és rámutatott.
- Rúgj bele inkább itt. Itt, Axel, nem ott.
- Hol rúgjam? Mutasd már meg, hol rúgjam.
- Itt - mondta Michael. - Itt rúgd!
Axel összehúzta a szemét, hámlépett, felemelte a lábát és mint valami hidraulikus faltörőkos, nekirontott a csomagtartónak.
A tető felpattant.
- Kurva jó! - mondta Axel.
- Szép volt! - mondta John. - Milyen kár, hogy már nem rúgsz ilyeneket a focicsapatban. - Hirtelen felkapta a fejét. - Hoppá! Bocs, nem úgy értettem, izé…
- Persze. Aha. Igen. - mondta Axel, aki úgy tett, mintha nem hallotta volna a megjegyzést. Imádom Mike kocsiját. Vannak amolyan megbízható kocsik. De ez az autó… Ennek szokásai vannak Az ember egy ilyennel sose tudhatja. Az ember azt sem tudja, merre fog elindulni.
- Ja - mondta Nick. - Ettől érzem magam biztonságban.
Michael hűvösen végigmérte Nicket.
Axel a saját kocsijához ment, amelyikből éppen akkor szállt ki Stan, vállán a hátizsákja, kezében a puskája. Axel kivett az első ülésen lévő rekeszből egy doboz sört, kinyitotta és a szájához emelte.
- Salud!* - mondta és jó hangosan kortyolni kezdte a sört.
- Hé, segítsen már valaki! - kiáltotta Stan. Az ő szmokingja - nem úgy, mint a többieké - úgy festett, mintha egyenesen ráöntötték volna. Fényesre subickolt cipőjében lábujjhegyen próbált odatipegni a havon a Cadillacig.
- Ácsi! - mondta John. - Axel mindjárt meghágja Mike autóját!
Axel elvette a szájától a sört, Johnra pillantott, azután a Cadillac felé fordult.
Még volt némi sör a dobozban. Az autó csomagtartójára öntötte a maradékot.
- In Nomine Patri, et Filii, et Spiritu Sancti** - mondta, felelevenítve ministránskori latintudását. - Ámen.
Válla fölött hátradobta az üres sörösdobozt, kidüllesztette a mellkasát és öklével rácsapott Ezután megeresztett egy hatalmas, jódlizó Tartan-kiáltást.
Egy négyajtós Shevrolet próbált feljutni a lakókocsihoz vezető úton. Öt lány ült benne, halványzöld koszorúslány-ruhában. Az autó éppen akkor állt meg a dombtetőn, amikor Axel kiáltása elhangzott
A hegyek visszaverték a hangot, Axel pedig elégedettnek látszott Amint a visszhang elhalt, megszólalt a völgyben a templomharang.
- Iááá! - üvöltötte Axel.
Rávetette magát a Cadire, kezével a tetejébe kapaszkodott, csípőjét előre-hátra mozgatva az ajtónak nyomult.
- Axel! - szólt ki az egyik lány a Chevyből. Mi a francot csinálsz?
A többi lány kiszállt, óvatosan pipiskedett a hóban és pofákat vágott Axelre.
Axel szélesen mosolygott.
- Mély és bensőséges érzelmek kötnek ehhez az autóhoz.
Egy szőke lány azt mondta:
- Gyerünk, fiúk, siessetek, különben elkésünk!
- Hol vannak a szegfűk? - kérdezte az egyik lány.
- Málam - válaszolta a mellette álló. - Itt vannak, nálam. - Kinyitott egy cipősdobozt.
Az első lány rosszalló pillantást vetett Axelre.
- Nagy disznó vagy - mondta.
- Viszont szeretetreméltó - válaszolt a fiú.
- Valaki tűzze fel Axel szegfűjét!
- Ki tud segíteni? Nekem lefagyott a kezem. A lányok megigazították a nyakkendőket és elrendezték az övkendőket.
Az egyik lány feltűzőn egy szegfűt Axel zakójának hajtókájára.
- Barátocskám - mondta - ezt a csinos kis szmokingot már millió virággal feldíszítették. Honnan a csudából szedted? filézd meg, hány lyuk van a hajtókáján.
- Kurva jó! - mondta Axel büszkén.
- Nick - szólt valaki lágyan, szinte suttogva. Nick hátrafordult
Linda állt a lakókocsi sarkánál, távol a többiektől, úgy, hogy ne vegyék észre. Kezében egy bőrönd. Nick odament hozzá.
- Szia! Te meg mit keresel itt?
- Szia. - A lány halványan rámosolygott. - Elázik a cipőd. - Eltűnt az arcáról a mosoly és összeszorította a száját.
- Mi a baj, hékás?
A lány megrázta a fejét, haja összekuszálódott, de a világért nem nézeti volna a fiúra.
- Beszélni akarsz velem?
- Ő… Bemehetnénk?
- Persze. Nick bevezette a lakókocsiba és helyet csinált neki a heverőn.
- Mi történt?
Linda belekezdett, elhallgatott, majd sóhajtott egy nagyot és kihúzta magát.
- Azon gondolkodtam - mondta lassan, gondosan váltogatva a szavakat -, hogy te meg Michael, ti néhány nap múlva Stevennel együtt bevonultok a seregbe. Ha lakhatnék itt, amíg ti visszajöttök, mert… szóval ez minden, ha lehet.
- Persze. Hülyéskedsz? Hát persze. - Mindkettőtöknek megfizetném. Nick féltérdre ereszkedett előtte és megfogta a kezét.
- Linda. Ugyan, Linda!
- Nem - mondta a fejét rázva. - Szeretnék fizetni érte.
- Linda, Linda.
A lány fölemelte a tekintetét és Nick szemébe nézett
- Mi az? - kérdezte gyenge hangon.
Nick csak fogta a kezét és képtelen volt kimondani, amit akart.
- Nem is tudom… 

Negyedik fejezet

Steven és Angela egymással szemben álltak a kis oltár előtt Mögöttük Linda tartotta az egyik aranykoronát Angela feje fölé, Nick pedig a másikat Steven feje fölé.
A karzaton férfikórus énekelte a pravoszláv esküvői éneket: szomorú, fájdalmas zene volt, a végtelen sztyeppéket, a félhomályos székesegyházakat, az ikonokat, a tömjén illatát és a vágyakozást idézte. Mintha az egész kórust a nagydarab John Welch zengő baritonja vitte volna.
- Dicsértessék az Örökkévaló - zsolozsmázta a pap -, most és mindörökké, örökkön örökké. A gyülekezet második sorában, a koszorúslányokkal átellenben térdelt Michael, Stan és Axel. Feszengtek a szűk szmokingban, lábujjaikat mozgatták a hótól átázott, hideg, nedves bőrcipőben. Mögöttük sorakoztak a szertartás többi résztvevői: az alléalomhoz illően tiszta, vasalt, legjobb ruháikba öltözött férfiak és nők. Arcuk barázdált, kezük kérges. Arcukon a küszködés keserve hagyott nyomot, de ez a nap, a szertartás gyengédséggel, a szív közösségével lágyította meg vonásaikat
A pap átnyújtott egy gyertyát Angelának, egy másikat Stevennek. Nick és Linda egymás szemébe nézve álltak mögöttük, tekintetükben félénk csodálkozás.
A pap meggyújtotta Angela gyertyáját, majd megfordult és Stevenéhez tartotta a gyufát. Az égő gyertyák fényében fölemelte a karját és a gyülekezethez fordult
- Mindazok, akik bűnt követnek el, gyűlölik a világosságot, és elfordulnak a világosságtól, nehogy bűneikért lakolniuk leelljen…
Miután befejezte, odaintett Michael padsorának, valamint a koszorúslányoknak. Valamennyien az oltárhoz mentek; a lányok Angela, a fiatalemberek Steven köré álltak. Amikor a pap Angela fejére illesztette a koronát, a lányok megérintették azt a kezükkel, Michael és a többi vőfély pedig Steven megkoronázásánál segédkezett.
A pap így szólt:
- Az Úrnak szolgája, Steven, megkoronáztatik az Úrnak szolgája, Angela számára, az Atya, a Fiú és a Szentlélek nevében. Ámen.
Steven és Angela kezét összekulcsolta és körbevezette őket az oltár körül, mely azt volt hivatva kifejezni, hogy egyesülésük - akár a kör - örökkévaló. Nyomukban lépkedtek a koszorúslányok és a vőfélyek.
Ahogy befejezték a kiirt, Michael és Linda szemtől szembe kerültek egymással. A fiú mélyen a lány szemébe nézett Az egy pillanatra viszonozta a pillantását, majd riadtan félrefordult

Már-már fülsiketítően hangosan játszott a zenekar a zsúfolásig megtelt Veteránszékházban. Az asztalokat és székeket a falakhoz tolták, hogy helyet csináljanak a keringő pároknak, amelyek így is folyton egymásnak ütköztek, partnert cseréltek, majd tovább pörögtek. Sorok álltak amellett a két asztal mellett, ahol középkorú és idősödő hölgyek gyorsan megrakták a tányérokat és italt töltöttek a poharakba. Bármilyen sebesen dolgoztak is, a sor csak nem apadt Az idősebb férfiak kis csoportokba verődve dohányoztak és beszélgettek nagy komolyan, vagy rekedten és harsányan nevetgéltek a sarokban.
Michael egyedűi álldogált egy doboz sörrel a táncolók mellett és a barátait nézte, ahogy elsuhantak mellette: Angela felnevetett Stevenre, Linda lágyan simult Nickhez, Stan egy harmincas, telt, festett vörös hajú nővel ropta, John Welch egy kuncogó, dundi lányt szorongatott, Axel pedig a szőke koszorúslányt (Beth a neve, gondolta Michael) ölelte magához szemérmetlen egyértelműséggel. Michael elszántan, gyorsan kortyolgatta a sörét
Mikor a zenekar abbahagyta a játékot, több idős hölgy a villájával a poharát kezdte ütögetni. A hang gyorsan terjedt és néhány pillanat múlva már az egész terem csak úgy zengett, mást már nem is lehetett hallani.
Steven körülnézett, vigyorgott, karjába vette Angelát, felemelte és szenvedélyesen megcsókolta. A teremben felzúgott a fütty, a lábdobogás és a taps.
A zenekar újra játszani kezdett.
Michael megszabadult az üres sörösdoboztól és kihúzott egy fényes barna hajú, csúnyácska lányt, aki a hordó mellett, a falhoz tolt széken ült és csendesen nézelődött. Michaelra mosolygott. A fiú gyorsan elfordította a fejét, és úgy tett, mint aki nem látta. Megkerülte az oszlopot és saját iskolai fényképét bámulta, mely Steven és Nick képmása között függött a falon. Elszántan tanulmányozta az arcot, mint aki megpróbál visszaemlékezni arra, hogy ki is volt az a fiú.
Véget ért a tánc. A teremben lévő öregasszonyok énekelni kezdtek, miközben ketten kihozták a konyhából az esküvői tortát az asztalig. Az emberek köréje gyűltek. Steven anyja és Angela egymással szembe kerültek, mind a ketten a torta tetején lévő menyasszony- és vőlegényfigurákat bámulták. Egyszerre néztek föl. Erőltetett mosolyra húzták szájukat. Néhány pillanatig az arcukon maradt ez a kifejezés, ekkor Angela hirtelen előrehajolt és levette a tortáról a marcipánfigurákat Kinyújtotta a karját és odaadta őket Steven anyjának. Az idősebbik nő egy pillanatig értetlenül bámulta őket, majd sírva fakadt. Mindketten az asztal végéhez rohantak. Egyipás karjába estek, és zokogva, könnyek közt csókolgatták egymást
Felvágták a tortát Patakokban folyt az ital. Amikor már mindenki evett a tortából, a zenekar ismét rázendített A hangos polkától és dübörgő lábaktól remegtek a falak és döngött a padló.
John Welch a táncparkett előtt, a fogasoknál állt, kezében egy pénzzel és borítékokkal teli fűzfakosár. Mellette - részegen támolyogja - állt Axel egy tálcával, rajta whiskyvel töltött pohárkák és néhány celofánba csomagolt szivar.
Amikor egy új pár haladt el előttük, John odatartotta a kosarat.
- Ez mi? - kérdezte a férfi.
- Egy dolcsiért - mondta Axel sugárzó arccal - kap egy kupica piát, egy szivart és egy táncot a szép menyasszonytól.
A férfi a zsebébe nyúlt és egy dollárt dobott John kosarába. Axel átnyújtott neki egy pohárkát és amikor a fickó fölhajtotta, a férfi mellényzsebébe dugott egy szivart Odaszop Angelának, aki forogva közeledett táncpartnerével.
- Táncoltasd meg, szépségem - mondta. Angela átkarolta a férfit, néhány másodpercig pörgött vele, majd otthagyta és egy másik jelentkezővel ment táncolni, kezét kissé eltartva, hogy az emberek, akik előtt elhaladt, megcsodálhassák a gyűrűjét
A szám végén a zenekar vezetője a mikrofonhoz lépett
- Csendet kérek, csendet! - mondta. - Szeretném egy kicsit a figyelmüket kérni!
Lassan alábbhagyott a lárma. A zenekarvezető azt mondta:
- Angela és Steven szeretné köszönteni önöket, s bemutatni esküvői vendégeiket, mindenekelőtt Nicket és Michaelt, akik Stevennel előtt szintén Vietnamban mennek, hogy büszkén szolgálják hazájukat
Hatalmas tapsvihar söpört végig a termen. Valaki a dobogó felé fordított egy reflektort, melynek fénykörében hamarosan megjelent Steven és Angela, integetve barátaiknak, hogy lépjenek ők is közelebb. A koszorúslányok és vőfélyek előléptek. A zenekar a himnuszt játszotta. Mindenki ünnepélves csendben állt
Amikor elhangzott a himnusz, az öregasszonyok villáikkal megkocogtatták a poharaikat Mind hangosabban. A körbenállók üdvrivalgása kísérte Steven és Angela újabb csókját
A zenekar túsztepet kezdett játszani. Steven és Angela nyitották meg a táncot, nyomukban barátaikkal. Michael egyszer csak Linda mellett találta magát Zavartan ölelte át a lányt
Amikor egymás mellé értek, Nick, aki a szőke kislánnyal, Beth-szel táncolt, oldalba bökte.
- Nyugi, öreg haver, nem harap.
Michael keresztültáncolt a parketten Lindával. Egymás szemébe néztek. A lány orrlyuka kitágult és szaporán kapkodta a levegőt Michael kissé mereven táncolt.
- Nem vagyok valami nagy táncos - mondta.
- Ugyan! Remekül csinálod.
Mike bólintott Kicsit eltartotta magától a lányt, gondosan ügyelt, nehogy összeérjen a testük.
Pár perc után - úgy érezte, órák teltek el - azt mondta
- Hű, én már kidőltem. Neked nem jönne jól egy kis pihenés? Kérsz egy sört?
- Persze - mondta a lány segítőkészen. - És milyet kérsz?
Linda elnevette magát
- Nem tudom, Michael. Nekem mindegy. A sör az sör.
- Akkor hozok neked egy Miller's-t - mondta a fiú megfontoltan. - Az itteni kínálatból az a legjobb. - Elsietett
A hordó már csaknem kiürüli Kénytelen volt könyékig bedugni a karját a hideg vízben úszkáló jégkockák közé, hogy kihalásszon két doboz sört Éppen megtörölte a kezét a jegeshordó oldalán függő vizes törölközőben, amikor meghozták az újabb adagot Nick odalépett a hordó melletti széken ülő csúnyácska lányhoz, aki mintha meg sem mozdult volna egész este. Nick mondott neki valamit
A lány elpirult, majd mosolyogva bólintott, felállt és a táncparkettre lépett Nickkel. Táncolni kezdtek. A lány nevetve hátravetette a fejét, arca felragyogott, élni kezdett
Michael egy percig szemmel követte őket, majd visszament Lindához, aki közben leült. Odahúzott egy széket és óvatosan a szélére ült, olyannyira, hogy majdnem felborult.
- Bocsánat - mondta.
- Michael - nevetett a lány -, te beittál!
- Nem mondhatnám - mondta ő akadozva.
- Semmi baj. Ez lakodalom. El is várják az embertől, hogy egy kicsit elengedje magát. Nick húzott el mellettük a csúnyuskával, aki már korántsem látszott olyan jelentéktelennek, közben odaintett Lindának, és egy pompás fordulat után tovalibbent.
Linda ellágyult tekintettel követte a fiút
- Azt hiszem, te tényleg szereted Nicket - mondta Michael.
Linda megfordult és ránézett. - Igen - mondta.
Michael mintha mondani akart volna valamit, de végül nem szólt.
Az ennivaló elfogyott, de az ital, a zene és a lárma tovább tartott. A férfiak időnként kitámolyogtak a csendesülő hóviharba, hogy friss levegőt szívjanak, abban a reményben, hogyha a hidegben felfrissülnek, újra kezdhetik az egészet" Időről időre kisegítették vagy kicipelték egy-egy barátjukat az egyik kis oldalterembe, és lefektették őket a szőnyegre, hogy kialudják magukat A fiatal párok kéz a kézben vonultak ki az előcsarnokba, hogy a kabátok közé bújva csókolózhassanak, simogathassák egymást, rekedten zihálva.
Borotvafényesre vasalt egyenruhában és tükörfényesre pucolt bakancsban lépett a terembe a különítményesek egyik őrmestere; mellén egy sor harctéri kitüntetés. Odabiccentett ismerősének, majd a sörhűtőhöz ment, kihalászott egy dobozt, és leült az egyik szeméttel bontott asztal végéhez, közömbösén szemlélve a körülötte lévő embereket
Axel Tarzan-kiáltása túlharsogta a zenét Megállt a táncparkett közepén, a vállánál megragadta a koszorúslányt, akivel táncolt, és egy nagy húúú kiáltással, kinyújtott karral a feje fölé emelte.
A lány egyik kezével szégyenlősen a ruhájához kapott, a másikkal meg rácsapott a fiú fejére.
- Axel, mit csinálsz? - Axel! Agyonütlek, ha nem teszel le azonnal, hallod!
- Megcsókollak - jelentette ki Axel. - Vagy baszunk, vagy harcolunk.
Körülöttük mindenki röhögött
Stan, aki Johnnal együtt a terem tálfelén állt, nem figyelt Axelre. Egy jóképű, bodorított hajú fiút bámult, aki az ő csajával táncolt
- Tudod, mit csinál az a szarházi? - kérdezte Stan dühödten. - Az a szemét a csaj fenekét markolássza.
- Ugyan, Stanley, hiszen ez csak egy esküvő! Stan a fogát vicsorgatta.
- Hogyhogy csak egy esküvő. Az a fickó tényleg… Odanézz! Már megint! Johnny, én előkapom a fegyvert a kabátomból! Megölöm! Becsületemre, azonnal megölöm!
John a vállára tette a kezét.
- Ugyan már, Stanley!
Stan lerázta a kezét. John megkönnyebbülésére nem a ruhatár, hanem a táncparkett felé indult
Egyenesen a lányhoz és partneréhez lépeti Megkocogtatta a fiú vállát
Az mosolyogva elengedte a lányt és hátralépett. A lány gúnyosan pukedlizett, majd affektált mosollyal várta a folytatást Stan bal kézzel úgy állon vágta, hogy a lány elterült a földön, mint egy liszteszsák.
A fickó, akivel táncolt, azon nyomban lelépett Stan büszkén felszegett fejel nézett körül. Helyreigazított néhány tincset, ami a lendület hevében kimozdult
A söröshordó mellett, egy oszlop mögül Nick, Steven és Michael lopva a különítményesek őrmesterét vizslatta.
- Most jött vissza onnan - mondta Michael.
- Ja.
- Kemény fickónak látszik - folytatta Michael. - Ez ismeri a vért Látod a bal mellén azt a szalagot. Azt a kitüntetést is Vietnamban kapta.
- Tyűha! - mondta Steve.
- Öregem!
- Gyerünk oda hozzá! - mondta Michael. Két haverjával együtt az őrmesterhez lépett.
- Helló. Mi, ööö, rövidesen bennünket is odavisznek.
Az őrmester felnézett, kifejezéstelen arccal mosolyra húzta a száját
- Bazmeg.
- Hogyan?
Az őrmester csak mosolygott Michael Nickhez fordult
- Mit mondott?
- Bazmeg.
- Tényleg azt mondta, hogy bazmeg?
- Aha - erősítette meg Nick.
- Szerintem is azt mondta.
Steven bólintott
Michael megköszörülte a torkát.
- Hát, azért talán elmondhatnád, milyen odaát.
- Bazmeg - mondta az őrmester.
Michael Nickre nézett, Nick Stevenre, Steven pedig Michaelre. Mindhárman kényszeredetten nevettek.
- Persze, igen, kösz szépen - mondta Michael.
- Nincs mit
Odébb sétáltak, s amikor már elég távol voltak az őrmestertől, kitört belőlük a nevetés.
- Ez már több a soknál! - mondta Nick.
Alex jött oda hozzájuk. Arcán gyöngyözött a veríték. Zakója hátul felhasadt. Hüvelykujjával az őrmester felé bökött
- Hát az meg ki a fene?
- Tudja a franc - mondta Michael.
- Idevalósi
- Dehogy.
- Hát akkor?
- Tudja a franc - mondta kórusban Michael és Steven.
Már-már kijózanodva Michael megszólalt:
- Lehet, hogy elveszett.
- Kurvára - szólt Alex.
- Mindenki az emelvény körül gyülekezik mondta Nick. - Azt hiszem, Angelának és Stevennek jelenése van.
Csaknem mindenki részeg volt. Beszélgettek, viccelődtek, lökdösődtek, szerpentint és konfettit dobáltak. Angela és Steven fellépett az emelvényre. Hangos éljenzés és sikamlós bekiabálások kereszttüzébe kerültek. Angela fölemelte a csokrát. Dobpergés harsant fel, Angela magasra feldobta a csokrát. A dobszóló kíséretében a virágcsokor átrepült a termen és Linda kezébe hullott. Amint elkapta, a dobos rávert a cintányérra.
Steven anyja kapaszkodott fel a dobogóra. Két, borral telt hosszú nyakú pohár volt a kezében. Egyiket az egyiknek, másikat a másiknak nyújtotta.
- Ha egy csepp sem ömlik ki - mondta -, akkor az jelent jó szerencse életetek végéig.
Steven és Angela felemelték a poharat és ittak A tömegben Nick váratlanul Lindához fordult és megkérdezte
- Hozzám jössz feleségül?
Linda elpirult A csokorra meredt. Hosszas hallgatás után felnézett, és azt mondta:
- Oké.
- Mi?
Linda ünnepélyesen bólintott
- Ténylege - kérdezte Nick, akit épp annyira meglepett a saját kérdése, mint a válasz. - Arra gondoltam, ha visszajövünk… úgy értem, ha visszajövünk. - Megrázta a fejét. - Nem is tudom, mit beszélek itt össze.
- Talán, ami a szíveden, az a szádon - mondta a lány szomorúan. Szeme könnybe lábadt, ajka remegni kezdett.
- Tényleg hozzám jönnél?
- Tényleg - felelte Linda.
Nick rámered
- Fantasztikus.
- Ez fantasztikus! - Visszhangozta a lány. Linda leejtette a csokrot és Nick karjába vetette magát
- Nem is tudom, mire vártunk eddig - mondta.
- Én sem. Én sem tudom.
Megcsókolta a lányt és szorosan átölelte, hátravetette a fejét és nevetett.
Látta, hogy egy csepp bor lecsurgott Angela felemelt poharáról, és pecsétet ejtett a fehér menyasszonyi ruhán.

Ötödik fejezet

Michael és a többiek a Veteránszékház előtt álltak. Nem maradt más a viharból, csak lassan szállingózó porhó.
Steven és Angela Michael Cadillacje felé rohantak. A hátsó lökhárítóra egy csomó bádogdoboz volt kötözve. Az emberek konfettit és szerpentint dobáltak az ifjú pár után.
Michael szmokingja foltos volt, hajtókája pedig elszakadt. Szegfűje összelapult, nyitott inggallérjára csíptetett csokornyakkendője féloldalt lifegett. A többiek se néztek ki jobban, leszámítva Stant, akinek makulátlan szmokingja, tökéletes frizurája és még mindig fényesen csillogó cipője úgy hatott, mintha akkor lépett volna ki egy divatlapból. Valamennyien jócskán beittak, de ennek ellenére egymás után pattintották föl a dobozokat, nyakalták a sört és dobálták el az üres dobozokat
- Lószar. Ez lószar - mondta Michael Stannek indulatosan.
- Akarsz fogadni?
- Lószar - ismételte meg Michael. Ködös agyából képtelen volt bármi újat előkaparni. - Te is egy lószarházi vagy.
- Mennyibe? - heveskedett Stan. - Mennyibe akarsz fogadni? Ki vele, ne csak a szád járjon!
- Baszd meg a nénikédet, Stan - mondta Michael. Nick és Alex otthagyták a többieket és a havon átgázolva Steven elé léptek. Amint Angela becsusszant az első ülésre, ők felnyalábolták Stevent, az autó bal ajtajához vitték, s betuszkolták a kormány mögé. Nick behajolt a kocsiba. Angela a letekert ablakon át kikiabált valakinek.
- Ne törődj azzal, amit Stan mond! - suttogta Nick Stevennek
- Jó - bólintott Steven kábán.
- Felejtsd el. Ne törődj azzal, amit Stan mond. Csak a szája jár.
Steven közelebb tolta a fejét Nickhez. Szinte hallani sem lehetett, ahogy súgta:
- Az az igazság, hogy még sohasem jött igazán össze Angelával, Nicky.
- Ez óriási! Hát ez óriási!
- De tényleg. Ez életem nagy titka, Nick.
Nick köhögött, hogy megdöbbenését leplezze. Aztán azt mondta:
- Semmi baj, öreg. Semmi az egész. Ne is törődj vele!
Angela még mindig integetett és kikiabált a kocsi körül álló embereknek.
- De mi lesz a gyerekkel? - mondta Steven. Mit csinálok, ha megszületik?
- Az Angela dolga. Azt csak bízd rá. Mindenkinek vannak gyerekei, és senki sem gondol semmi különösre. Engedd el magad!
- Engedjem el magam?
Nick barátságosan átölelte Stevent.
- Csak nyugi, engedd el magad!
Steven kibámult a szélvédőn és bólintott.
- Hé - mondta Nick -, ne lógasd az orrod! Ne izgulj! Minden frankó Lesz. Hétfőn találkozunk a vonaton.
- Jó. Akkor hétfőn. - Megérintette Angela vállát - Minden rendben, édesem?
A lány izgatottan bólintott
Steven beindította a kocsit és elhajtott. A körülállók egy darabig rohantak mellette és kiáltozva püfölték a tetejét.
Hirtelen Michael ugrott az árnyékból a reflektor fénycsóvája elé. Anyaszült meztelen volt. Felemelt kezében egy maréknyi szerpentint lóbált Kapkodta a lábát a hideg hóban. Steven és Angela előbb eltátotta a száját, majd felnevetett Steven ráfeküdt a dudára. Michael erre megfordult, a hátsó felét mutatva, és a kocsi előtt futásnak eredt A szerpentinek lobogtak mögötte. Úgy szökellt és ugrándozott, mintha a szentlélek szállta volna meg, vagy mintha a gravitációt próbálta volna meg legyőzni, hogy felemelkedjen a tiszta, végtelen űrbe.
Michael tovább ugrált és rohant a Cadillac előtt, bőre fehéren ragyogott a reflektorfényben. Pár száz méterre a Veteránszékháztól az út elágazott A bal oldali a hegynek, a jobb pedig lefelé, a város, Steven anyjának háza felé tartott, az otromba gyár felé, melynek magas kürtőiből lángok csaptak az éjjeli égre.
Michael balra tartott, a hegynek fel, a völgy fölötti hepehupás, kimustrált kosárlabdapálya felé. A Cadillac jobbra fordult és hátsó lámpái rövidesen eltűntek a kanyarban.
Kissé lemaradva Stan, Nick és John is feltűnt: zihálva botladoztak a hóban. Michael után eredtek, fel a hegynek.
Félúton John nyöszörögve odatántorgott egy fához, nekidőlt és jelezte Nicknek és Stannek, hogy nem bírja tovább. Stan lassított, majd néhány méterrel odébb ő is megállt. Néhány másodpercig zihált, majd a cipőjére tapadt hó és latyak láttán elfintorodott, és ujjaival óvatosan tisztogatni kezdte. Nick az oldalát fogta és levegő után kapkodott, mire a pályához ért. Nem is vette észre Michaelt.
Odalent, a völgy mélyén, kísérteties fény derengett a kohóból. Vonítás és ugatás hallatszott innen-onnan.
- Michael?!
Valami megmozdult a földön, a pálya túlsó végén, a kosár alatt Nick odasétált.
Michael hason feküdt a földön, kezét, lábát szétvetve. Amint Nick odalépett, a hátára fordult. - Becs' szóra nem vagyok normális. Ilyet csinálni az én koromban… De minden olyan gyorsan történik. - Fölült; lenézett a völgybe. Hosszan hallgatott. - Gondolod, hogy visszajövünk valaha. Nicken hirtelen végigcikázott a félelem. - Vietnamból?
- Aha - felelte Michael.
Nick nem válaszolt; cserbenhagyták a szavak. Kinyújtotta a karját, talpra segítette Michaelt. Kibújt szmokingkabátjából és Michael vállára terítette. Michael vacogott. Csak álldogálltak és együtt bámulták az izzó kohót Nick törte meg a csöndet
- Tudod mit? Nem is rossz ez az egész. Szeretem ezt a kibaszott helyet Tudom, hogy hülyén hangzik, de bármi történjék is, Mike, ne hagyj ott engem. Szóval, ne hagyj ott! Meg kell ígérned, Mike.
Michael szorosabbra húzta magán a felöltőt, és tétován elnevette magát.
- Nick…
- Meg kell ígérned! - sürgette Nick. - Muszáj - Hát, akkor úgy lesz, pajtás! Nickből elszállt a feszültség. Hangosan nevetett
- Gyerünk vadászni! - mondta. - Most, azonnal. Még mielőtt jönne a nótásvonat, meg a csajka. A világért se várjunk egy percet se!

Michael vezetett Először megkeresték Johnt, Axelt és Start, aztán beugrottak Michael tragacsába. Egy órán belül kint voltak a városból, még mindig ázott szmokingjukban, hátizsákok és hálózsákok, puskák és sörösrekeszek közé préselődve. Egymás után pattintgatták Etil a sörösdobozokat és adogatták kézről kézre egymásnak.
- Odafentről jöttek… - énekelte Michael.
Nick folytatta:
…tizenegyen jöttek, Geronimo, Geronimo! - Az ejtőernyős újoncok dala és harci kiáltása. - Az ejtőernyős seggfejeké! - mondta Stan.
- Kurva jó! - közölte Axel, majd belekezdett a saját nótájába.
- Engedj hát el! Engedj hát el! Engedj, ha… mennem… kell… Boldog leszel… veleeeem. John a szájára tette a kezét és trombitált egyet - Tú-tú-tú-túúúúú!
Világosodni kezdett Michael pislogott, feje le lecsuklott Az út szélére húzódott és átadta a volánt Nicknek. Szinte rögvest elaludt
Az autó nagy sebességgel haladt; a pörgő kerekek nyomán úgy szállt a frissen leesett hó, akár egy kihasadt tollpaplan pihéje.
John elaludt a hátsó ülésen. Axel és Stan kibámultak az ablakon. Nick vezetés közben időnként ásított, megrázta a fejét és hunyorgott
- Tudod - mondta Stan Axelnek -, voltam egyszer Angelával.
- Dugott veled - kérdezte Axel.
- Aha. Billy buliján. Steve kocsijában, kint a garázsban.
Axel komoly arcot vágott.
- Egyszer engem is elkapott.
- Veled is izélte - mondta Stan döbbenten. - Kurvára!
Hallgattak egy ideig.
- Steve nem tudja, hogy mindkettőnkkel izélt - mondta Stan.
- Aha.
- Lehet, hogy a kölyök valamelyikünké. Kibaszott nők, mind egyformák.
Axel lassan bólintott, mint aki elgondolkozik a dolgon.
- Kurvára - mondta.
Apránként oszladozott az éj és felváltotta a hajnali szürkület Mind ébren voltak már, de hallgattak és tompán merengtek.
- Az istenit! - kiáltott Nick, hirtelen támadt élénkséggel.
Beletaposott a fékbe. A kocsi oldalra csúszott, hátsó lökhárítója egy hóbuckába ütközött, megpördült, majd megállt Az utasok egymás ölébe zúdultak. Az út közepén mozdulatlanul állt és mereven bámult rájuk egy fiatal, barna szarvasbak, négyágú aganccsal.
- A mindenségit! - kiáltott Stan. - Kapjátok el Az ég szerelmére, kapja már el valaki!
- Kinél van lőszer? - kérdezte John, lázasan kapkodva a puskája után.
- Töltényt! Ide a töltényt! - kiabálta Axel. Stan a hátizsákok közt turkált
- Mindjárt! Hol van
Míg a többiek izgatottan kutattak a lőszer után, Michael nyugodtan ült, és az első ülésről farkasszemet nézett a bakkal.
- A csomagtartóban van - mondta John.
- Nem igaz!
- A csomagtartóban van, Axel! A csomagtartóban! Mondom, hogy ott van
Stan, Axel és John egyszerre nyomakodott ki a hátsó ajtókon. Axel rugdosni kezdte a csomagtartó zárját
- Az isten verje meg, gyerünk már, bent van a puskám! - kiabálta Stan.
- Adj már töltényt, a kurva életbe! - ordította John.
Nick nyugodtan ült az első ülésen Michael mellett Elfordultak a szarvastól és egymásra pillantottak. Michael felkapta a puskáját, ami addig Nick és közte, az ülésnek támasztva pihent. Kinyitotta az ajtót és kiszállt Hátrapillantott a csomagtartó körüli zűrzavarra. Undorral félrehúzta a száját.
A reflektoroktól elvakult szarvas még mindig az út közepén állt.
- Tűnés innen! - kiáltotta dühösen Michael. 
Az isten verjen meg, tűnj innen! Menj haza! Mars… Hess innen!
A szarvas hunyorgott
Mike hallotta, hogy kinyílt a csomagtartó teteje.
- Add már ide azokat a kibaszott golyókat! mondta Stan.
- Gyerünk, tűnés! - kiáltotta Michael. Csőre töltötte a puskáját, a vállához illesztette a tust és a szarvas feje fölé célzott.
A szarvas rémülten elmenekült.
- Szívódj fel! - kiáltotta utána Michael.
Stan, Axel meg John odarohantak hozzá, kezükben a töltött fegyverrel. Értetlenül bámultak a szarvas után.
- Jézusom! - mondta Stan. - Az isten verje meg, te még mindig részeg vagy. Nem elkergetni kell a nyavalyásokat, hanem lelőni!

Hatodik fejezet

A Cadillac lassan kaptatott fölfelé a fenyvesekkel borított hegyoldalak közötti keskeny úton. A fenyők ágai meghajlottak a rájuk nehezedő hó szépséges terhe alatt Már elállt a havazás, de kissé sötét volt még, az égen felhőket kergetett a szél. Lágy, rózsás fényben kelt fel a nap a hegyek mögött
Stan előrehajolt az első ülésre, úgy nézte az utad Kezében egy doboz sört tartott
- Itt! - mondta. Eközben a sör Nickre löttyent - Figyelj már, te tökfej!
Stan megveregette Nick vállát
- Itt! Ez az! Ez az, ahol tavaly megálltunk.
- Dehogy - mondta Axel.
John egészen előrehajolt és kikémlelt az ablakon.
- Még jóval feljebb van, Stan.
- Kizárt dolog, hogy olyan fönt legyen! - mondta Stan méltatlankodva. - Mondom, hogy ez az. Ezután senki sem szólt Nick továbbhajtott,
Stan pedig duzzogva hátradőlt, kiitta a sörét és újat bontott. Még vagy negyedórát mentek.
- Azt hiszem, ez az - szólt Nick, amint elhajtott egy villámsújtotta fa mellett. Lehúzódott az útról és behúzta a kéziféket.
- Nem ez az! Tutira nem! - mondta Stan. Nem ez volt az a hely, vagy pedig megváltoztatták. - Mi a fenéért tették volna? És ki? És hogyan? - kérdezte Michael.
- Az istenit, mondom, hogy nem ez az! És én oda akarok menni, ahol tavaly voltunk!
Axel megszólalt:
- Ócska kis szarházi vagy te, Stanley!
Stan hátrapördült
- Mit mondtál, ki a szarházi?
- Te. Mint mindig.
Stan rámeredt Axelre. Axelnek dühében elvékonyodott a szája. Egy-két másodperc múlva Stan elfordult és köhintett
- Az istenit, menten éhen halok - mondta. - Szedd elő a kaját! - szólt Stan.
John a hátsó ülésen összevissza heverő holmi közül előhúzott egy papírzacskót. Kivett belőle néhány, műanyag fóliába csomagolt, szeletelt felvágottat, egy üveg mustárt, pár zacskó rósejbnit és édességet Szétosztotta őket, Nick kivételével mindenki nekilátott az evésnek. Feltépték a zacskókat, a felvágottat a mustárba mártogatták és tömték a szájukba a rósejbnit. Újabb söröket bontottak.
Axel együtt falta a felvágottat és a rósejbnit. A szájából kis morzsák hullottak.
- Hadd kérdezzek valamit tőled, Nicky! Hogy lehet az, hogy én sosem látlak téged enni?
- Olykor szívesen éhezem, mert akkor bennem marad a félsz.
- Ez nem normális - mondta Axel. - És szerinted, John?
- Nem tudom. Hé, az a felvágott az enyém, Axel
Axel kihúzott egy másik csomagot a zacskóból.
- Kéred?
- Hát persze.
- Mike - kérdezte Axel -, megeszed azt a csokit?
Michael hátraadta az édességet Axelnek.
- Nesze.
- Kösz. - Axel kibontotta a sztaniolt, belemártotta a csokoládét a mustáros üvegbe és a szájába tömte.
- De hiszen ez mustár! - mondta John ámulva. - Micsoda? - kérdezte Axel teli szájal.
- Mustárba mártottad a csokoládét!
- Hát aztán? Olyan a dumád, mint egy közlekedési rendőré. Adj inkább még egy sört!
John a fejét csóválva átadott egy dobozzal. Stan mogorván nézett ki az ablakon.
- Holtbiztos; hogy ez nem az! Mondom nektek, hogy megváltoztatták.
- A saját seggedet sem találnád meg a két szép kezeddel - mondta erre Axel.
Stan vissza akart vágni, aztán meggondolta magát, és csak ennyit mondott:
- De kurva hideg van John a homlokára csapott
- Elfelejtettünk pohárköszöntőt mondani Stevennek és Angelának!
Stan vállat vont. Nem szólt senki. Michael megtörölte a száját.
- Na, ha vadászni indultunk, akkor gyerünk! Kiitták a söreiket és kiszálltak. Alex belerúgott a csomagtartóba, az pedig fölnyílt. A hajnal rózsaszínje már sehol se volt. Ismét koszos, szürke felhők bontották az égboltot és hideg szél ömlött a völgybe. Rongyos szmokingjuk nem védett a csípős hideg ellen. Elővették a táskájukból a cókmókjukat, ráaggatták a sárhányóra, szétdobálták az ülésen és nekiláttak átöltözni.
- Húúújjj! - mondta John egy szál gatyában, miközben sietve igyekezett felhúzni a jégeralsóját Nick fázósan átölelte magát.
- Jesszusom! Ez tényleg fagy!
- Kurvára!
- Hát tudod, Axel, neked tényleg eszméletlen szókincsed van - jegyezte meg Stan.
- Kurvára!
- Mikey - mondta Stan -, te, Mikey, nincs egy felesleges sízoknid?
Michael már vadászöltözékben volt. Pár lépésre a kocsitól leguggolt és a fölöttük magasodó hegyoldal talaját nézte elmerülve. Felpillantott
Stan könyékig túrt a táskájában.
- Oppá. Semmi, Mike. Nem érdekes. Már megvan… De hol a fenébe van a bakancsom? Nem látta valaki a bakancsomat? - Keresgélni kezdett a csomagtartóban. - Ki a ménkű fújta meg?
A hátsó üléshez ment, felforgatta az egészet, üres zacskókat és sörösdobozokat dobált ki és széttúrta mindenkinek a holmiját.
- Figyelj már, te tökfej
- Hé, Stan, az az én ingem, amit most dobtál ki a hóba.
- Valaki elvitte a bakancsomat - panaszkodott Stan. - Alkalmi vétel volt. Tudom, hogy betettem ide.
Teljesen feltúrta a kocsit, majd hátrament a csomagtartóhoz és azt is újra átnézte.
- Ma jó - mondta. Csípőre tette a kezét és szemrehányó tekintetet vetett a többiekre. - Ma jó, fiúk. Akárki lovasította is meg a bakancsomat, adja vissza! - Még mindig ünnepi nadrágjában és cipőjében volt. Felső testén egy túlméretezett, piros atlétatrikó lógott, amit Axeltól kapott kölcsön.
A többiek már átöltöztek. Bosszankodva néztek reá. Ugyanez a jelenet már többször lejátszódott. - Van egy bakancsom a számodra, Stan. - Axel felemelte a lábát, mint aki rúgni készül. - Mesze, már indul is a seggedbe!
Stan ellépett előle. Meglátta Michael zsákját, kiemelte és belenézett.
- Hé, Mikey, te elhoztad a tarcsit is. Add má' kölcsön.
- Nem - mondta Michael csendesen.
- Nem?
- Nem.
Stan visszadobta a bakancsot a csomagok tetejére.
- Mocsok egy barát - mondta keserűen. - Mocsok egy haver vagy, Mike.
Michael odament és visszatette tartalék bakancsát a hátizsákjába.
- Tanulj belőle, Stan. Minden istenverte esztendőben úgy jössz fel ide, hogy a seggedben habod a fejed…
- Lehet, hogy onnan jobb a kilátás - szólt közbe Axel.
Röhögtek. - Nincs zekéd - folytatta Michael. - Nincs nadrágod, nincs késed, és nincs bakancsod. Csak az a hülye pisztoly van nálad. Hadonászol vele, mint valami nagyfejű zsaru. Azt hiszed, az majd gondodat viseli. Azt hiszed. Másra nem is tudsz gondolni.
- Ugyan már - mondta Axel. - Add oda neki a bakancsot, Mike!
- Nem. Nincs bakancs. Nem adok semmit. Soha többé.
Stan felkapta a fejét.
- Mocsok alak vagy, Mike. Tudod? Hitvány, mocsok, önző alak!
Michael fölegyenesedett. Ujjával a föld felé bökött
- Ez az, Stan. Pontosan. Ez az! Most csak magadra számíthatsz.
- Ezerszer segítettem rajtad, Mike! - Odabattyogott a többiekhez és úgy folytatta: - Ezerszer segítettem neki. Nem is tudom, hányszor összehoztam lányokkal, és soha nem történt semmi. Nulla. Egy nagy nulla!
- Hagyd már abba, Stan - mondta Axel. Stan megfordult és az ujjával hadonászott.
- Az a te bajod, Mike, hogy soha senki nem tudja, mi a fenéről beszélsz! "Ez az". Mi a lószart jelent az, hogy "Ez az".
Újra a többiekhez fordult.
- Szerintem ez vagy valami szenteskedő buziszöveg, amit itt levág, vad valami szenteskedő lószar. Ha meg nem, akkor mi a fene?
A fiúk zavartan tébláboltak. Stan visszaperdült Michael felé.
- Tudod, mit gondolok? Esküszöm, időnként úgy gondolom, hogy istenverte buzi vagy.
John beleszólt:
- Hé, Stan. Elég legyen!
Stan öklével a tenyerébe csapott
- Múlt héten is! Múlt héten megkaphatta volna a tekepályán. Meg is dughatta volna. És tudjátok, mit csinált? Szóval mit csinált ez a fatökű…? Semmit! Hát ez az!
- Stan! - csattant föl John tőle szokatlan dühvel. - Pofa be!
Michael Stanre meredt. Arca kifejezéstelen volt, de a szeme keményen csillogott A pillája se rezdült. Nick figyelte, le nem vette róla a szemét.
A többieken kezdett eluralkodni a feszültség. John nagyvonalúan intett.
- A francba az egésszel! Odaadom a bakancsomat, Stan. Majd itt maradok a kocsiban és hallgatom a rádiót.
Michael kibiztosította a puskáját és csőre töltötte.
- Azt mondtam, nem.
Hangja ostorként csattant a hegyek hajnali csöndjében.
John megmerevedett. Arcából kifutott a vér. A mögötte álló Axelre pillantott, azután mindketten hátrébb léptek, féke az útból.
Stan és Michael szemtót szemben álltak egymással. Stannek remegett a válla. Eltátotta a száját, becsukta, aztán megint eltátotta. Száján át lélegzett. Keze lassan a kabátja zsebe felé kúszott, ahol a pisztoly lapult. Michael merőn nézte.
Nick közéjük lépett. Nem szólt semmit. Némán és keményen Michael arcába nézett Azután lehajolt, kihúzta Michael tartalék bakancsát a hátizsákjából, odalépett Stanhez, és ledobta a lábához.
Stan nevetett" Ellazult a válla. Kezét kivette a zsebéből. Megint nevetett.
Egyedül ő, senki más.
A bágyadt nap megtette útja negyedét az égbolton. A szél fölkapta a meredek lejtőről a finom, porszerű havat és örvénylő felhőkben kergette a fák között.
Michael vagy tíz lépésnyire oldalt haladt Nick előtt Óvatosan mozgott, minden lépés után mozdulatlanná merevedett és türelmesen fürkészte a fákat: hallgatózott, majd újra lépett egyet.
Térdig érő hóban gázoltak; felfelé menet jó néhány hótorlaszon kellett átverekedniük magukat, így már majdnem derékig havas volt a nadrágjuk. Nick teljesen kimerült, alig kapott levegőt, de azon volt, hogy lépést tartson Michaellel, ráadásul zihálás nélkül, mert az elijesztheti a félénk szarvast.
Michael hirtelen megállt lépés közben, jobb lábát hajszálnyira a hó fölött tartotta. Nick is mozdulatlanná dermedt, érzékszemei kitisztultak; fülelni kezdett.
Halk reccsenést hallott; letörött egy apró gally. Michael szinte észrevétlenül leeresztette a lábát és megállt. Kibírhatatlan lassúsággal vállához emelte a puskát. Nick követte Michael tekintetének irányát, hátha lát valamit a fák között De nem látott semmit.
Csak annyit vett észre, hogy Michael óvatosan kioldja a biztosító kallantyúját.
Ekkor, varázslatos módon, előbukkant egy fekete orrú, széles szügyű bika, és átlépett az összefonódó hóborította faágak előtt. Mesébe illő, fejedelmi állat volt; háttérül a hó, a fenyők és a hegyoldal szolgáltak. Felemelt fejel beleszimatolt a levegőbe.
Eldördült a lövés. Vékony lángnyelv és kis, fehér füstgomoly tört elő Michael puskájának csövéből.
A szarvas a levegőbe szökkent, megpördült, majd összerogyott Mellső lába rándult még egyet, azután nem mozdult többet.
Michael megfordult Nickre nézett Egy ideig dermedten álltak. Akkor Michael levetette a hátizsákját. Kinyitotta és kivett belőle egy jókora kötelet Gondosan a hátizsákra erősítette a puskáját, hogy ne érje a hő. Előhúzta a csípőjére szíjazott zsigerelő kést, és a hóban lépkedve elindult a szarvas felé.
Nick követte.

Levonszolták a szarvast ahhoz a rozzant favágókunyhó hoz, amelyet tavaly szálláshelyül használtak, s amely néhány száz méternyire volt az úttól. A szarvast felhúzták egy fára, nehogy a ragadozók hozzáférhessenek.
Mihelyt megpillantották a táborhelyet, már messziről kiáltozni kezdtek, de senki sem válaszolt, pedig a hóban jól látszottak a lábnyomok.
Felkötözték a szarvast, majd bementek a kunyhóba. Apró, omladozó épület volt, alig két és félszer másfél méteres. A padló már régen szétmállott, a falakból deszkatáblák hiányoztak, s az egész építmény veszélyesen lecsúszott a lejtő felé. A szél meghimbálta a mennyezetről lógó vaksi lámpási A fal résein szűrődött be némi világosság.
A szétdobált sörösdobozok közt békésen aludt hálózsákjában Stan, Axel és John. Hó kavargott be a hasadékokon, és beterítette őket A szél süvöltött.
- Szerintem nem lőttek semmit - mondta Nick.
- Csodálod? - kérdezte Michael.
Elővették és kiterítették a hálózsákjukat Michael összeszedegetett néhány doboz bontatlan sört. Leültek a holmijukra és ittak.
- Holnap - mondta Michael. - Holnap magammal viszem Start.
- Te? Vadásznál Stannel?
Michael bólintott.
- Aha. Az az érzésem, hogy semmiről nem tud semmit. Közönséges balfasz, angyalszárnyakkal. Ki a francot tehetnék?
Szél tarolta végig a hegyek tetejét, és bömbölve zúdult le a völgybe. Ökölként csapott le a kunyhóra, úgy, hogy az beleremegett

Folyamatosan hömpölygött a kocsioszlop a Clairton felé vezető autóúton. Vasárnap esti csúcs volt. Michael ide-oda cikázott, minden egyes torlódásnál - abból pedig volt bőven - ráfeküdt a dudára. A kibelezett, megfagyott szavast a motorháztetőre kötözték; a rögzítőkötelek az autót verdesték.
Bent a vadászok sört kortyoltak, káromkodtak, vicceket meséltek és nyerítve röhögtek.
Michael bevágott egy mérgesen dudáló teherkocsi elé, és a clairtoni leágazás felé rántotta a Cadillacet. Végighajtott az aluljárón, és a Division Streetnél fordult le róla, ahonnan egy pillanatra látszott az acélmű tűzfénye, majd továbbhajtott Steven háza felé.
Amikor odaértek, megállt a járda mellett és megnyomta a dudát Axel és Stan letekerték a hátsó ablakot és - derékig kilógva a kocsiból - az ajtót, meg a tetőt kezdték döngetni, Angela és Steven nevét kiabálva. Michael dallamot próbált játszani az autódudán. A környékbeli kutyák ugatni kezdtek. A szomszédos házak ablakaiban megjelentek a lakók.
Kinyit egy ablak a második emeleten. Steven hajolt ki rajta és integetet
- Hé, Steve! - bömbölte Axel. - Mit szólsz?
- Dögös kis darab!
A hátsó ülésen Axel és Stan között elhelyezkedő John Welch azt mondta:
- Menjünk át hozzám és kapjunk be egy pohár- Helyes!
- Kurvára! - Gyerünk!
Michael egyesbe tette a sebességváltót és latyakot fröcskölve elhúztak.

Vagy fél tucat nyitott üveg volt a pulton. Csak néhány lámpa égett A vadászok egy asztalnál ültek, előttük a poharaik; csendesek voltak, levertek, teljesen kimerültek.
- Istenemre, ez hihetetlen - mondta Stan félig lehunyt szemekkel. - Hihetetlen, de egy korty se menne már le a torkomon. Még víz sem.
Egyetértésük jeléül a többiek is hallgattak. Kintről, az acélműből behallatszott a fémek csörgése, dörgése, a sípok fittyülése.
Michael az ajtónál állt, elmerült a zajban. John hirtelen felállt. Odament a zongorához és felhajtotta a fedelét beült, ujjait a billentyűkre tette.
Egy Chopin-darabot kezdett játszani. A többiek ugyan nem ismerték föl, de mindnyájukat magával ragadta a lágy, kísérteties melankolikus hangulat, feléje fordultak és némán figyelték.
John lehunyta a szemét A zene dallamára alig észrevehetően hintázott a székén előre-hátra.
A kocsma mögötti sínek felől egy közeledő vonat hangja hallatszott Egyre hangosabb lett, egy időre elnyomta a zenét, majd a vonat elzúgott mellettük, beleremegett az épület és összekoccantak a polcon a poharak. Utána ismét tisztán lehetett hallani a zenét
Michael és Nick egymásra néztek. Michael szája széle szokásos rejtélyes félmosolyába rándult Lehunyt szemmel hátradőlt a széken, úgy hallgatta John játékát.

Második könyv

Az őserdő
1970

Első fejezet

A kis völgy mind a négy oldalán buja, zöld erdőkkel borított hegyek emelkedtek. A nap vakító korongja magasan járt az égen. Fojtogató volt a hőség.
Ösvény vezetett a völgy közepén megbúvó nádkunyhókhoz. Az úton és az aknatölcsérek körül mindenfelé amerikai rohamosztagosok holttestei feküdtek. Testük elnyúlt vagy görcsbe merevedett, néhánynak a végtagjai hiányoztak, másoknak a beleit ontotta ki a repesz. Sötét vér szennyezte be az egyenruhájukat, és beszivárgott a porba. Legyek dongtak a hullák fölött, egy koszlott barna kutya pedig az egyik vértócsát lefetyelte. Csönd volt; a levegő nehéz, párás.
Távolról egy közelgő helikopter hangja hallatszom.
Egyre erősebb len a zúgás, majd kattogni kezdeti a harci helikopter fedélzetén a gépfegyver. A golyók egy kiálló szikla körül csapkodtak a hegyszorosban, ahol az út is keresztülhaladt, majd a gép a szanaszét heverő halottak fölé ereszkedett és egyenesen a falu felé folytatta útját
Hasa alól keskeny láng- és füstcsóvát húzó rakéták süvítettek elő. Célpontjuk a falu volt.
A robbanások szétvetették a kunyhókat, lángoló darabjaik hosszan pörögtek a levegőben.
A helikopter a magasba emelkedett, elhúzott a falu romjai fölött, majd a hegyszoros túloldalán eltűnt
A falutól keletre, az indákkal teleszőtt, sűrű őserdőből egy fekete nadrágos, fekete inges alak bukkant elő, kezében egy AK-47-es orosz géppisztollyal. Óvatosan közeledett, meg-megállt, szemügyre vette a rohamosztagosok holttesteit, körüljártatta tekintetét a letarolt tájon, végül az égő falu felé fordult
Felemelte a karját A jelre egy vietkong-osztag jött elő a dzsungelből. Szétoszlottak és a magas fűben nyomultak előre.
Alig száz méterrel odébb az egyik elesett amerikai megvonaglott Kinyitotta a szemét Megtört tekintetét a fölötte gomolygó sűrű füstfelhőre emelte. Mély, alvadt vérrel teli seb éktelenkedett a homlokán. Az arcán lecsurgott vér összetapasztotta és megmerevítette a szakállát"
Kézigránát robbant
Michael összerándult, azután erőszakkal mozdulatlanságra kényszerítene magát Gyötrelmes lassúsággal arra fordította a fejét, ahonnan a robbanás hallatszott
A vietkongok karattyolva gyülekeztek egy füstölgő gödör körül. Odalent, a bambusz és páfrány kamuflázs alatt jónéhány falusi rejtőzőn. Hárman - akik életben maradtak a kézigránát robbanása után - tántorogva előbújtak. Egyikük, egy asszony, véres csecsemőt tartora a karjában. Az egyik vietkong harcos megcélozta és egy sorozattal lekaszabolta őket Golyólyuggatta testtel hullottak vissza a gödörbe.
A vietkongok egy darabig még a füstölgő gödör körül álltak, izgatottan mutogattak és beszélgettek.
Michael nyöszörögve négykézlábra állt és odakúszott egy halott rohamosztagoshoz. Reszkető kézzel leoldozta a tetemről a lángszórót Elvonszolta az út szélére, a bokrok közé, és ott nagy nehezen vállára vette a fegyvert Arckifejezése közönyös volt, mintha álmodna.
Várt, szeméből eltűnt az őrület, de nem lépett a helyébe semmi. Tekintete tiszta volt - és üres. A vietkongok - talán egy tucatnyian lehettek a halott rohamosztagosok felé indultak. Láthatóan nyugodtabbak, sőt már-már óvatlanok voltak. Fegyverüket lazán lóbálták; néhányan viccelődtek.
Amikor a tetemekhez értek, hátukra vetették vagy a földre rakták a fegyverüket és kezdték összeszedegetni a halott amerikaiak óráit, gyűrűit; kiforgatták a zsebeiket Michael talpra állt és egy mozdulattal kibiztosította a lángszóró reteszét, megkerülte a bokrot, és az ellenséges katonákra irányította a hosszú, széles lángcsóvát.
Halálsikolyuk beleveszett a kilövellő tűz harsogásába. Ruhájuk és hajuk lángra kapott, verdeső végtagjaik meggyulladtak, a tűz elborította földre hulló, megvonagló testüket. Beterítette és megsemmisítette őket. Zsíros, fekete füst tekergett a pusztítás nyomán. Michael üres szemekkel, lépésről lépésre közelebb ment hozzájuk és folytatta.
Mikor levette a kezét a lángszóróról, meglátta, mi maradt a vietkongokból. Szabálytalan körben heverő, összezsugorodott, kitekeredett, elszenesedett, furcsa, parázsló halmok, melyeken itt-ott apró, sárga lángok pislákoltak.
A nyugat felé elterülő mezőn feltűnt néhány falusi. Összebújva mutogattak Michaelre, aki szétvetett lábakkal állt, nadrágjából és ingéből füst bodorodott
Meg sem fordult, amikor egy csapatszállító helikopter beszállt mögötte a völgybe, körözött egy darabig az út fölött, majd nagy port kaparva leereszkedett
A helikopter csak másodpercekre szállt le, épp csak annyi időre, hogy a rohamosztagosok elkésett, újabb szakasza kiugrálhasson belőle és a rotorok alatt guggoltra előrerohanhasson, alakzatba állhasson. Akkor ismét fölemelkedett és ekepult.
Parancsnokuk, egy hadnagy hátulról Michaelhez rohant. Michael hirtelen megfordult, ujja a lángszóró gombján. A hadnagy AR-15-ösét a vállához kapta. Egy pillanatig mindketten dermedten álltak, majd leeresztették a fegyverüket.
- Mi a franc történt? - kérdezte a hadnagy. Michael egy másodpercig nézte. Aztán azt mondta:
- Basszameg.
A széles vonalban felsorakozott rohamosztagosok megálltak a hadnagy mögött. Az előrelépett a falu felé, és intett nekik, hogy kövessék.
- Mozgás, tetvek! Mozgás!
Michael mozdulatlanul állt és a semmibe bámult, miközben a többiek elrohantak mellette. Egy-egy pillantást vetettek rá, majd továbbfutottak.
Egyikük megállt és lihegett
- Michael? Jézusom, Michael! Michael bárgyún nézett rá.
- Michael, az isten szerelmére, én vagyok az, Steven!
Michael nyaka köré fonta karját és hevesen magához ölelte.
- Nick! - kiabálta. - Gyere ide, gyere ide! Michael az!
Egyikük, aki már elszaladt mellettük, most megfordult és visszarohant Tátott szájjal, némán meredt rájuk.
- Michael! Istenem!
A fák közül géppisztolytűz zúdult a szakaszra. A hadnagy és két másik rohamosztagos a földre zuhant.
Aknasorozat pásztázott végig az út mentén. A robbanások úgy emelték a levegőbe és dobálták vissza a katonákat, mintha törött játékbabák volnának. Nick előrevetette magát és magával rántotta Michaelt a földre.
- Hasalj! - kiáltotta.
Az aknatűz véget ért, egy percig kísérteties csönd honolt, majd egy sereg üvöltő és lövöldöző vietkong katona tőrt ki a dzsungelből…

Egy nagy szürke gém lépegetett a széles folyó sekély vizében, karikákat vetett körülötte az eső, időnként megállt, félrehajtott fejel kémlelte a vizet, majd belemerítette a csőrét és kiemelt egy ezüstös, fickándozó kis halat. Hátrahajtotta a fejét és egészben lenyelte.
Magas hegycsúcsok emelkedtek a folyó fölé. A keskeny, homokos part szélén nád halászkunyhó állt. Egyik vége a part kiszögellésén, a másik a vízben álló cölöpökön nyugodott, melyekre szögesdrót hálót erősítettek, hogy egy ketrecfélét alkosson. Néhány alak halvány körvonala látszott ebben a ketrecben.
A kunyhóból egy vietkong katona lépett ki, és anélkül, hogy egy pillantást vetett volna rájuk, elsétált a foglyok mellett, és jó pár lépéssel arrébb, közel a folyó partjához megállt. A partnak ezen a pontján gödröt ástak a homokba, sűrű, vaskos bambuszráccsal befedték, és köveket raktak rá nehezéknek. Férfiak voltak a gödörben - dél-vietnami és amerikai katonák. Mivel a folyó emelkedett, a beömlő víz néhányuknak már a melléig, válláig ért
A vietkong megállt a rács szélénél és lenézett A foglyok némán végigmérték Egyikük makogott valamit. Könyörögve kinyújtotta kezét a rácson. A katona kinyitotta a sliccét és rápisált a foglyokra. Amikor végzett, kirázta az utolsó csöppet, majd megfordult és visszasétált a kunyhóba.
A kunyhó egyetlen, tízegynéhány négyzetméter helyiségből állt A padlón fekhelyül szolgáló gyékények hevertek, a fegyvereket és a többi felszerelést sovány kis élelmiszerkészlettükkel együtt a fal mellett halmozták fel. Az egyetlen bútordarab egy műanyag borítású konyhai asztal volt, két oldalán egy-egy székkel.
Két dél-vietnami fogoly ült egymással szemben. Összevert arcukból rémült szemek meredtek előre. Egyikük alig múlt húszéves. A másik harminc körül járt, erősen reszketett A mellettük álló vietkong tiszt gyorsan, dühödten kiabált vietnami nyelven. Még vagy féltucatnyi vietkong volt a kunyhóban. Csicsergő hangon karattyoltak, vietnami, amerikai bankjegyeket és lopott órákat lobogtattak.
A tiszt puskatussal fenyegette a dél-vietnamiakat, és valami durvát és félelmeteset ordított oda nekik. A foglyok reszkető kézzel vették fel az asztalról az odadobott piros romcsíkokat, és a fejükre követték. Egy zsákmányolt 357-es Colt Python Magnum hevert előttük az asztalon, csontmarkolatán az amerikai kétfejű sassal.
Amint a rongyokat felvették, a tiszt fogta a revolvert és a tölténytár egyik üregébe becsúsztatott egy vaskos, üreges fejű töltényt Visszacsapta a tárat és megpörgette a revolvert Rámosolygott a foglyokra.
A zsákmányolt amerikai sört vedelő vietkongok növekvő izgalommal figyeltek.
A padló deszkák közti hasadékokon át egy maroknyi dél-vietnami és amerikai fogoly nézte őket. Mozdulni is alig tudtak a cölöpökre erősített szögesdróttal körülvett ketrecben, elgyötört testük tele volt zúzódásokkal és vágott sebekkel, piszkosak voltak, karjukat hátrakötözték.
A vietkongok megkötötték az utolsó fogadásokat, majd elcsendesedtek.
A tiszt kibiztosította a revolvert Csövét a tető felé tartotta, kicsit tétovázott, azután meghúzta a ravaszt.
 Fülsiketítő dörrenéssel sült el a fegyver. A golyó lyukat ütött a tetőn, ahonnan nádfoszlányok hullottak alá.
Az asztalnál ülő dél-vietnamiak ijedten összerázkódtak.
A tiszt újabb golyót töltött a fegyverbe, újra megforgatta a tárat, majd az asztalra tette, a foglyok közé. Megpörgette, mint a rulettet. A revolver forgott egy darabig, majd megállt, csöve a fiatalabbik fogoly felé mutatott Az megnyalta a száját, majd felkapta a pisztolyt, felhúzta a kakast, a halántékához szorította, és meghúzta a ravaszt. Az ütőszeg üresen kattant.
A tiszt elvette a fegyvert, visszatette az asztalra, és odalökte az idősebbik fogoly elé. A férfi tehetetlenül remegett. Reszkető kézzel emelte fel a revolvert, megpörgette a tárat, fejéhez tartotta a csövet, kibiztosította, nyögve behunyta a szemét. Meghúzta a ravaszt. Az kattant csupán.
A vietkong katonák tiltakozóan füttyögtek.
A tiszt kézbe vette a fegyvert, megpörgette a tárat, felhúzta a kakast, a fiú halántékához tartotta a csövet és maga húzta meg a ravaszt. Nem történt semmi. Visszaadta az idősebb fogolynak.
Az ezúttal hihetetlen magabiztonsággal emelte föl. Előkészítette, a fejéhez tartotta, majd meghúzta a ravaszt.
A Magnum elsült. Szétroncsolta a fogoly fejét, kilökte a székből; a gyönge nádfalon keresztül a homokra zuhant, nyomában a fal szállingózó darabjaival.
Néhány vietkong fújjolt, többi meg örömmel söpörte be a nyereményt.
A kunyhó alatt Nick egy kiáltást visszafojtva elfordult. Steven a sarkán ülve nézte a folyót, s üvöltött. Michael le nem vette a szemét a deszkák réseiről, a vietkongok minden mozdulatát és lépését figyelte. Halvány mosoly futott át a száján, azután lehervadt

Öt megcsonkított fejű holttust hevert a halászkunyhó mellett: három dél-vietnami és két amerikai. Steven lábai összecsuklottak; két vietkong felhúzta és elvonszolta a tetemek mellett, be a kunyhóba.
Az asztal egyik oldalán Michael ült Az arca nem árulta el az érzelmeit, de száját keményen összeszorította. Az őrök a vele szemközti székbe kényszerítenék Stevent.
- Ó, istenem! - mondta Steven. Kezében temette az arcát, és előre-hátra dülöngélt
A vietkong katonák nagy hangon kezdtek ismét fogadásokat kötni.
Michael átnyúlt a közöttük heverő fegyver fölön és megérintette Stevent.
- Meg tudod tenni - mondta halkan.
Steven elvette kezét az arcáról, a pisztolyra meredt.
- A francba! A francba! Nem bírom ki, Mike! - Elcsuklott a hangja az iszonyattól.
- Steven. Figyelj rám, Steven! Meg kell tenned. Steven nyüszítve összekuporodott Hangja elvékonyodott, gyerekessé vált.
- Haza akarok menni, Michael! Semmi közünk nekünk ehhez a dzsungelhez.
Michael öklével az asztalra csapott. - Használd azt a kibaszott fejedet! Steven megrázkódott.
- Ó, istenem! Ez rettenetes!
- Figyelj rám, Steven - mondta sürgetően Michael. - Ha nem csinálod végig, a gödörbe raknak. Meghalsz, érted? Meghalsz!
Steven lassan, hitetlenül megcsóválta a fejét. - Nem kéne nekünk itt lennünk, ebben a dzsungelben, Michael. Haza akarok menni!
Michael hangja gyengéd len. - sem fogod elhinni, én is! Steven bólintott.
- Higgy nekem - mondta Michael. - Meg tudod tenni. Muszáj. Ha mindkettőnknek sikerül, akkor mindannyian hazajuthatunk, érted? Te, meg én, meg Nicky.
A vietkong tiszt megtöltötte a fegyvert és megpörgette. Steven mit sem látott az egészből. A cső felé mutatott. Rámeredt, szeme könnybe lábadt Megrázta a fejét. - Nem. - A vietnamiak artikulátlanul ráüvöltöttek. Michael az asztal fölön megveregette Steven vállát és megingathatatlan hittel rámosolyodott.
- Gyerünk! - mondta. - Minden rendben lesz. Ígérem.
Steven egyenesen Michael szemébe nézeti. Igyekezeti Michael erejéből merítve leküzdeni saját növekvő félelmét Szemét le sem vette Michaelről, felkapta a fegyvert, megtekerte a tárat, kibiztosította és a fejéhez tartotta.
Michael biztatóan bólintott. Steven húzni kezdte a ravaszt, de az utolsó pillanatban félrebillentette a fegyver csövét.
A Magnum eldördült A lövedék felhorzsolta, torkolattüze megégette a fejbőrét
Michael halálra rémült.
Steven mozdulatlanul ült, még mindig kezében tartotta a pisztolyt, szája értetlenül elnyílt, arcán vér folydogált. Sírva fakadt
A vietkongok dühöngve összeszólalkoztak. Egyikük úgy mellbe verte Stevent a puskatussal, hogy kiesett a székből. Zokogta összegömbölyödött. A tiszt undorral motyogott valamit. Két őr kivonszolta Stevent a kunyhóból.
Egy dél-vietnami katonával tértek vissza, aki nem leheteti több tizenhétnél. Letuszkolták a székbe Michaellel szemben. A fiú rémülten nézett Michaelra.

Második fejezet

Késő délutánra az esőből felhőszakadás lett, s egész reggelig zuhogott. A hegyoldalakról patakokban ömlött le a víz, és elárasztotta a kunyhó alatti fogolyketrecet. Steven az oldalán feküdt a sárban, térdét a melléig húzta és átkulcsolta a karjával. Michael letépte az egyik ingujját és bekötözte vele Steven fejsebét, de az erre sem reagált. Steven meredten bámult a semmibe, arcán dermedt rémület
Két vietnami guggolt egymás mellett az egyik sarokban. Néha halk, mélabús hangon egy-egy szót váltottak egymással. Mellettük a harmadik vietnami az éhjel belehalt sebesüléseibe.
Michael bokáig állt az iszapos, mocskos vízben a ketrec elejénél, és a gödröt nézte.
Az áradó folyó a rácsot nyaldosta, be-becsapott, a túloldalról pedig sár és esőpatakok folytak be. Éjjel még négy kézpár markolta a rácsot Reggelre már csak egy, s az is mind gyakrabban eltűnt, azután visszakapaszkodott…
Nick az egyik cölöpnek vetette a hátát, óvatosan, nehogy a kiálló szögek megsértsék, és térdén felhasadt nadrágjából húzkodta a szálakat.
Michael elkeseredett arccal ismét felé fordul
- Hányszor mondjam, Nick, hogy rajtunk múlik!
- Mit gondolsz, ki vagy te, az Úristen?
- Ide figyelj, Nick! Vésd az agyadba, amit mondok, vagy mi ketten is meghalunk!
Fentről, a kunyhóból kiáltás hallatszott. A két dél-vietnami rémülten összerázkódott. A padlódeszka résein át látni lehetett a sört vedelő, egymással vitatkozó, és a padló felé mutogató vietkongokat A tiszt úgy lóbálta a Magnumot, mint egy nyereménytárgyat.
Nick az alsóajkát harapdálva nézte őket.
- Nick - mondta rendíthetetlen nyugalommal Michael. - Több golyóval kéne játszanunk. Nick nem hitt a fülének. - Micsoda
- Több golyó kell abba a fegyverbe, Nick. Ez az egyetlen megoldás.
- Több golyó?
- Több golyó - ismételte Michael. - A baj csak az, hogy egyikünk még akkor is idelent marad, úgyhogy muszáj egymással játszanunk.
- Több golyó…? Egymás ellen…? Meg vagy te őrülve?
- Nincs más lehetőségünk.
- Kurva jó lehetőség, mondhatom.
Az üreg nyílásában egy őr lábai jelentek meg. Alábbhagyott az eső.
- Mennyi az a több? - kérdezte Nick. Michael figyelmesen pillantott rá.
- hegkevesebb három.
Az őrök a szögesdróton kívül álltak. - Ez nem fog menni, a rohadt életbe. Michael parancsoló tekintettel nézett rá.
- Majd én kiválasztom a megfelelő pillanatot Nick. Addig tart a játék, amíg meg nem mozdulok. Amikor lőni kezdek, ugorj a legközelebbi őrre. Szedd el a fegyverét és nyírd ki a rohadékot!
- Nem tudom megtenni!
Michael úgy tett, mint aki nem hallja.
- Bármilyen fegyverhez jutsz, öld meg ezeket a szemeteket!
- Te megőrültél! - üvöltötte Nick. - Ez lehetetlen! Teljesen megbolondultál?
Nick kiáltására az egyik őr megeresztett feléje egy sorozatot. A golyók - alig egy arasznyira a feje fölött - forgácsokat hasítottak ki a cölöpből. Nick és Michael hátraugrott A puskájával hadonászó őr a ketrec tálfelére terelte őket Engedelmeskedtek.
Az őrök beléptek, megmarkolták Stevent a hóna alatt, és a feljárathoz vonszolták. Steven nem volt hajlandó lábra állni. Az egyik őr puskatussal oldalba verte; mire Steven felüvöltött fájdalmában.
- Rohadt állatok! - Nick előrevetette magát, mellette Michael.
Az őrök puskatussal térdre kényszerítenék őket
Stevent ezalatt kivonszolták és lecsukták az ajtót. Nick a cölöpnek vetette a hátát és fölfelé bámult. Michael közevetlenül mellette állt. Az őrök a gödör széléhez vonszolták Stevent Már talpon volt, és nem mutatom ellenállást Megfordult és visszanézett a ketrec felé. Arca álmodozó volt, a semmibe révedő.
- Rajtad áll, Nick - mondta Michael. - Most már csak rajtad áll.
Egy perc múlva Nick azt mondta:
- Oké. Lehet, hogy kurvára be vagyok csavarodva, de oké.
A gödörnél az őrök felemelték a bambuszrácsot. Steven lenézett, majd kétségbeesetten visszahőkölt.
- Mind halott! - kiáltotta. - Megfulladtak. Ott bent úszkálnak! Ne, ne!
Az őrök hátracsavarták a karját és belökték. Iszapos víz fröccsent föl a gödörből. Visszacsapták a bambuszfedelet és rárakták a kőnehezéke
Steven kétségbeesetten kapaszkodó keze nyúlt lei a rácson.
- Úristen! - üvöltötte. - Itt piócák vannak. Meghalok! Ó, Istenem, Istenem - könyörgök! Az őrök ráérősen visszaballagtak. A tiszt benézett a ketrecbe, a Magnumot az ujján lóbálva végigpillantott a bentlévőkön.
- Most! - suttogta Michael. Gyomron vágta Nicket, majd amikor az összegörnyedt, a felsőtestébe rúgott
- Ő meg én! - kiabálta. - Ő meg én! Nick rémült tekintettel próbált feltérdelni. Michael újra rátámadt.
- Ő meg én, az isten verje meg! - üvöltötte. Látni akarom, ahogy szétloccsan az agya a falon ennek a szemétnek. Ő meg én.

A vietkongok körülállták az asztalt Figyelmesen nézték a két amerikait. Még a két életben maradt dél-vietnami is igyekezem úgy helyezkedni, hogy jól lásson minden
Nick kezében volt a revolver. Remegett. Megforgatta a tárat és hátrahúzta a kakast.
Michael felállt és az asztalra csapott.
- Az anyját, ez az! Nézzetek! Megcsinálja! Oda nézzetek!
Nick a Magnumra meredt. Reszketem a keze.
- Nézzetek oda! - kiáltotta Michael. - Látjátok? Tudja, hol ez az utolsó lehetősége. Most utoljára veszíthetek. Gyerünk, fiúk! Ez az - lássuk a fogadásokat! Na, most figyeljenek. Ő következik!
Nick kimeredt szemmel bámulta Michaelt, majd halántékához emelte a revolvert és reszkető kézzel, lassan meghúzta a ravaszt.
Kattanás. Nick levegő után kapkodott. Vissza akarta rakni a fegyvert az asztalra, de kiesett remegő kezéből. Michael felkapta. Megforgatta a tárat, a kakast felhúzta, és üvöltve maga elé fordította a csövet. A ravasz meghúzása után kattanás hallatszott. Megvetően az asztalra hajította a fegyvert.
- Többet! Tegyenek bele többet! Többet, értik? Több töltényt! - Három ujját feltartotta. - Három töltényt! Értik? Hármat!
A tiszt összepréselt szájal az embereire nézett. Azok karattyoltak, majd a pisztolyra mutattak. A tiszt bólintott. Kinyitotta a tárat és becsúsztatott még két golyót.
- Óriási! - mondta Michael.
Nick hitetlenkedve csóválta a fejét.
- Te, vagy én! - kiáltotta Michael, ujjával Nick mellét böködve. - Most kiderül! Vagy te, vagy én! - Hátradőlt a széken és összedörzsölte a tenyerét - nem babra megy a játék!
A tiszt alaposan szemügyre vette Michaelt, mielőtt az asztalra tette a revolvert. Megforgatta. Amikor megállt, a csöve Michaelra mutatott
- Na lássuk a téteket, szemetek! - mondta ő. Az őröket elragadta a játék heve. Kiáltozni kezdtek. A tiszt kicsit feljebb emelte a géppisztolyát és le nem vette a szemét Michaelról.
- Azt hiszitek, hapsikáim, hogy behúztatok a csőbe, mi? - Gúnyos vigyorral felkapta a revolvert, felhúzta a kakast és a fegyver csövét a fejére irányítva megrántotta a rag tiszt. Kattanás hallatszott
Hatalmasat nevetett.
- Nincs menekvés!? Na nem! Mike hatalmas. Mike erős. Mike varázslatos. Mike hosszú életű! Nosza, hadd halljam! Gyerünk, a kurva anyátokat, hadd halljam!
Odalökte a fegyvert Nick elé, rábökött az ujjával és azt üvöltötte:
- Te jössz! - Azután az összekulcsolt kezét az asztalra tette és vad mosollyal, halkan azt mondta: - Azt akarom, hogy kijussunk innét, Nicky! A következő töltényűrben nincs golyó. Jól vésd az eszedbe: üres!
Fásultan, szinte kábultan, Nick felemelte a pisztolyt és felhúzta, Michaelt nézte.
- Rajta! - mondta Mike.
A kattanás után Nick visszahanyatlott a székbe.
Azok az őrök, akik rá fogadtak, tapsikoltak és megéljenezték.
Michael magába roskadt, mintha megrémült volna, az arcát félelem torzította el.
Nick valahogy erőt vett magán és sikerült kissé kérkedve átlökni az asztal túlfelére a pisztolyt. Michael komor arccal, összerámolt homlokkal meredt a revolverre.
A nádtetőn ismét dobolni kezdett az eső. Michael teleszívta a tüdejét levegővel, mint aki összeszedte maradék bátorságát, és felemelte a revolvert.
- Ki ad egy garast ezért a seggfejért? - kérdezte hüvelykujjával magára mutogatva. - Ki fogadott erre a seggfejre? - Úgy nézett körbe, az őrökre, mintha cserbenhagyták volna.
- Ki szurkol Michaelnak? - kérdezte. - Michaelnak, az arkangyalnak? - Csönd telepedett a kunyhóra, csak az eső dobolása hallatszott. Michael fölállt.
- Ki… szurkol itt… az angyalnak - kántálta. Az angyal hatalmas! Az angyal erős! Az angyal varázslatos
Az őrök megbűvölve nézték.
- Az angyal hatalmas! Michael erős! Michael varázslatos! Most!
Hirtelen mozdulattal a tiszt arcára irányította a pisztoly csövét.
- Megdöglesz, tetű! - Meghúzta a ravaszt A Magnum elsült, szétvetette a férfi koponyáját, a test felbukott
Nick kirúgta maga alól a széket, és a mellette álló őrre vetette magát. Megmarkolta a fegyverét, kicsavarta a kezéből, és a tusával állon vágta az őrt.
Michael még két őrt küldött a másvilágra. Az egyik az asztalra rogyott, és felborította, a másik hanyatt a falnak zuhant, félig kiszakította, a lába a padlón maradt, a törzse kilógott a nyíláson.
Nick lövöldözni kezdett
Michael felragadott egy AK-47-est az egyik elesett őr mellől, és Nick felé hátrálva tüzet nyitott.
A többi őr a földre bukott, de kettő még leadott pár rövid sorozatot. Az egyik sorozat pozdorjává zúzta a falat Michael feje fölött. A másik őr két golyója eltalálta Nicket, aki megpördült és elvágódott.
Az egyik, még életben maradt őr megpróbálta felemelni a géppisztolyát.
Michael egy sorozattal a padlóhoz szegezte. Lehanyatlott, nem mozdult többé.
Nick jajongva markolta a hasát. Michael térdre vetette magát mellette.
- Megcsináltuk, Nicky! - mondta. - Elkaptuk a tetveket! Tarts ki! Minden rendben lesz! Vigyázok rád!
Nick ráemelte a szemét.
- Vigyázok - ismételte Michael lelkesen. - Ígérem.

Harmadik fejezet

Michael kivonszolta Nicket a kunyhóból, végig a parton, egészen a dróttal borított cölöpökig. Felnyitotta a ketrec ajtaját.
A két dél-vietnami kiugrott, félrelökte Michaelt, és elrohant a dzsungel felé.
- Segítsetek! - kiabálta utánuk - Segítsetek, ti nyavalyások!
Összezárult mögöttük a dzsungel; eltűntek a szem elől. Michael hallotta, hogy átvágják magukat a sűrű aljnövényzeten.
Nick elvesztette az eszméletét Michael nagy nehezen a vállára vette, majd feltápászkodott Lecipelte Nicket a folyóhoz. Hátukat csapkodta az eső. A gödörhöz érve óvatosan leeresztette a válláról Nicket és a homokra fektette. Lihegve megállt a gödör szélén és belenézett
Steven ujjai a rácsra fonódtak. Körülötte felfúvódott hullák lebegtek. Kinézett a rácson. Szemében őrület és rettegés tükröződött. Csontsovány volt. Fogínyéből vér szivárgott. Állati hangon nyüszített.
Michael félregurította a nehezékeket és felhajtotta a rácsot. Lenyúlt, kihúzta Stent az iszapból. Steven vonított.
- Jól van - mondta Michael. - Most hazamegyünk. Segíteni kell Nicknek.
Steven lerogyott a homokra és összekucorodva nyüszített.
Michael visszament a kunyhóba, kerített egy darab kötelet.
- Steven! - mondta visszatérve. - Steven! Nem válaszolt bevágott egy darabot a kötélből, Steven nyaka köré kötötte és megmarkolta a végét. Vállára emelte Nicket és botladozó lábakkal megindultak a folyó felé.
Messze lent, a vízfolyás irányában tompa dörrenések, repülőgépek elfojtott sivítása, kézifegyverek apró pattogása és ropogása hallatszott Nagy csata folyt"
Kicsúszott a kötél Michael kezéből, de Steven így is jött utána, mint valami kölyökkutya, maga után húzva a kötelet.
Kidöntött fát sodort magával a víz. Michael, a vállán Nickkel, belegázolt a vízbe.
Háta mögül Steven reszelős hangja hallatszott: - Michael?
- Nincs baj, Steven.
Melléig ért a víz. Egyik kezével Nicket tartotta a víz színén, a másikkal kinyúlt egy fatörzs felé. Amint derekáig ért a víz, Steven megtorpant. - Nekünk semmi közünk a dzsungelhez, Michael. Ugye, most hazamegyünk? Michael a válla fölött hátrapillantott.
- Hát persze, Steven. Csak gyere utánam. Steven nem mozdult, szeméből kétkedés sugárzott A csata eddigi zajainál sokkal közelebbről, hatalmas robbanás reszkettette meg a levegőt - Michael? Michael`?
Michael elérte az áramlásban lustán forgó fa törzset, és zihálva, vizet köpködve rátolta Nicket. Az ázott fa majdnem elmerült Nick súlya alatt Arca alig ért a víz fölé. Michael ágakat húzott Nick köré, és a kötél maradékával a fához erősítette őt Pillanatok alatt megkötötte rajta a matrózcsomót. Nick ismét magához tért. Michael lekapta az AK-47-est a hátáról.
- Meg tudod fogni?
- Igen - felelte gyenge hangon Nick. Michael visszament Stevenért.
- Úszni fogunk, Steven - mondta gyengéd, biztató hangon. - Rendben?
Megfogta Steven kezét és magával húzta a víz felé. Steven ellenállt.
Vietnamiak hangja hallatszott a part felől. Michael rémülten nézett hátra. Egy vietkong csapat tűnt elő a dzsungelből és lövésre készen tartott fegyverekkel közelített a kunyhóhoz.
Michael minden erejét összeszedve megragadta a kötél végét, és Stevent kétségbeesetten maga után vonszolva megindult a partról a kidőlt fa felé. Alig pár métert kellett megtennie, mégis teljesen kifulladt, mire odaért Átráncigálta Stevent a túloldalra. Steven zavartan nézett körül, s a vizet taposta.
- Pssszt! Hallgass! Nincs semmi baj! - suttogta Michael.
Az áramlat egy kanyarhoz sodorta őket. Széles ívben megfordultak, azután eltűnt szemük elől a kunyhó és a vietkong csapat Michael a fatörzshöz szorította a homlokát és lehunyta a szemét…

Legalább fél áráig sodródtak így. Elállt az eső. Nick hol magához tért, hol elveszítette az eszméletét Éppen nyitva volt a szeme; kifejezéstelen tekintettel bámulta a folyót szegélvező furcsa, púp formájú hegeket, a parton mind gyakrabban magasodó csipkés sziklákat, a ködszerű párát.
Steven a semmibe bámult, üres arccal sodródott a fatörzzsel együtt. Michael egyik karjával Steven vállát fogta át, másikkal egy vaskos gyökérbe kapaszkodott Nick fejénél.
Bár a tüzérségi és légitámadás zajai elhalkultak, a szél néha még elvitte hozzájuk egy-egy kézifegyver lövésének távoli hangját.
- Hogy bírod, Nick? - kérdezte Michael.
Nick fuldokolva vette a levegőt.
- Azt… azt hiszem, nem fog menni.
- Dehogynem! - Menni fog, hallod? Mindannyian kibírjuk! Csak tarts ki!
Egy kiugró, éles peremű sziklánál megpördült a fatörzs; elkeskenyedett a folyó, majd magas sziklafalak közé szorult Satnya, megtekeredett törzsű fenyők nőttek a sziklák közötti hasadékokban és a peremen. A folyó sodra felerősödött A távolból mély morajlás hallatszott.
Steven fölkapta a fejét. - Mi ez?
A szél - hazudta Michael. - Csak a szél.
A fatörzs egyre gyorsabban sodródott velük a következő kanvar felé. Michael a sziklafalakat fürkészte.
Átsiklottak a kanyaron. A morajlás egyre közelebbről hallatszott.
Egy foghíjas kötélhíd bukkant fel előttük. Michael látta, hogy jó mélyen belóg a víz fölé. A híd egyik oldalán egy fiatal vietkong guggolt és unottan az örvénylő vizet bámulta.
- Nick! - suttogta Michael. - Nick! Le kell szedned azt a fattyút ott! - Rámutatott.
Nick hunyorogva abba az irányba fordult. Esetlenül babrálta az AK-47-est.
Az őrszem észrevette őket és hitelen talpra ugrott. Lekapta a hátáról a géppisztolyát és rájuk lőtt. Fröcskölve nyelte be a víz a lövedékeket, alig másfél méternyire a fatörzs körül.
Nick visszalőtt. Az őr kiejtette a kezéből a fegyvert, megpördül, átbucskázott a kötélhíd zsindelyein és a vízbe zuhant
A fatörzs fennakadt egy víz alatti sziklán. Az ütközés kilökte, Nick kezéből a géppisztolyt, amely egyből alámerült. A fa körbefordult majd újra a sodorba kerül.
Michael rákulcsolta Steven kezét a gyökerekre. - Fogd erősen!
Amint elérték a hidat, Michaelnek sikerült belekapaszkodnia az egyik deszkába. A kötélhíd oldalra billent, erősen meghajlott, megdőlt, a víz pedig fölkavarodott Michael körül. Az áramlat pokoli erőn el sodorta magával a fatörzset A deszka reccsent egyet és leszakadt A híd visszalendült a fa pedig továbblódult. A vízesés fülsiketítő moraja már egészen közelről hallatszott.
- El a fától! Engedd el! - kiáltott Michael Stevenre.
Megragadta a Nick nyakába vetett kitelet, kioldotta a csomót átkarolta Nicket és elrugaszkodott a fatörzstől.
Tehetetlenek voltak a sodrással szembeni. A fatörzs lehagyta őket. Vagy tizenöt-húsz méterrel odább egy pillanatra fennakadt valamiben, majd elszabadult, s a vízesés tetején alábukott, azután, pár másodpercig mintha ágaskodva függött volna. Aztán elsodorta a víz.
Michael, Nick és Steven sodródtak utána. Szinte már semmi sem választotta el őket attól, hogy alázuhanjanak a száz méternyire alattuk kavargó, fortyogó habokba.
Michael előrebukfencezett a vízben, ide-oda vetették az örvények, s szeme előtt karikák táncoltak.
Rúgkapálva a felszínre tornázta magát, egyik kezével Nick gallérját markolva. Az víz felé emelte a fejét, zihálva kiköhögte a lenyelt vizet, egy sziklának verődött, majd egy örvény ismét magával ragadta és odavágta egy újabb sziklához.
Cséphadaróként járt a karja; végül belekapaszkodott egy kiszögellésbe, ami összevágta, felhorzsolta a bőrét Szinte körmével kapaszkodva felhúzta magát és Nicket a csúszós, gömbölyű kőre. Félig még a vízbe lógtak, az áramlat pedig könyörtelenül a sziklához préselte őket. Michael fejsebe vérezni kezdett. Nick elveszítette az eszméletét.
- Kapaszkodj! - kiáltott rá Michael. - El ne engedd!
Az ár Stevent is feléjük sodorta. Sikerült elkapnia a sziklát Felkapaszkodott
Michael behunyt szemmel lehajtotta a fejét Mélyet, fájdalmasat lélegzett Amikor felnyitotta a szemét, a mélységbe meredő Stevent látta maga előtt Követte Steven tekintetét
- Jézusom! - mondta. - Jézus Mária!
Alig száz méternyire egy vietkongok által bekerített rohamosztag hasalt a homokzátonyokon. Kétségbeesetten próbálták viszonozni az őket a folyóba szorító túlerő tüzét Három harci helikopter lebegett felettük, homokfelhőket és vízpermetet kavarva. Nyitott ajtajukból géppuskatűz söpört végig a fák vonalán, miközben a csapdába került rohamosztagosok fölött manővereztek. Mivel a zátonyok túl keskenyek voltak a leszálláshoz, a helikopterek megpróbáltak karnyújtásnyira a katonák fölé ereszkedni. Karok nyúltak a gépek talpai felé.
Michael a szája szélét harapdálta. Döntött
- Oda kell jutnunk. Ereszd el, Steven! Bízd magad a sodrásra!
Steven megdermedt a rémülettől. Ujjaival továbbra is a szikla kiugróit markolta. Michael a Steven nyakára kötött kötél végét szorítva, másik kezével megragadta Nicket, és belevetette magát a folyóba. Magával rántotta Stevent, majd eleresztette a kötelet A víz felszínén evickélve, szabad kezével próbálta eltolni magukat az útjukba kerülő szikláktól. Steven néhány méterrel arrébb hánykolódott a vízben.
Egy homokzátonyra vetődtek Michael feltápászkodott, felsegítette Nicket, és kinyújtott karral intett az egyik, fölöttük oldalazó szecskavágó felé. Szemét marta a felkavart homok A legénység néhány tagja hasra fekve nyújtotta értük a karját, félig kilógva a helikopterből. Megragadták Nick csuklóját és beemelték.
A parton egyre erősödött a fegyverropogás. Lövedékek csapódtak a helikopter törzsébe. Michael megragadta az egyik talpain A helikopter a magasba emelte. Steven a másik talpba kapaszkodva rúgkapált A helikopter egyre feljebb emelkedett Öt méter, tíz méter… Legénysége a karjuknál fogva igyekezett a gép belsejébe húzni őket is.
A sziklák közt kavargó, tajtékos folyó fölé libegett velük a gép. Tizenöt, húsz métert emelkedett, punikor Steven keze lecsúszott a lécről. Üvöltve zuhant a mélybe.
Michael utánanézett
- Steven! - kiáltotta. Aztán ő is elengedte a talpat és utána hullott Két hatalmas csobbanással elmerültek a vízben…

Háromszáz méterrel a homokzátonyokon túl Michael egy isiapus pataktorkolatnál a partra vonszolta Stevent"
Steven mindkét lába kicsavarodott. Jobb lábán a nadrágot is átszúrta egy törött csontvég. Michael letérdelt mellé. Mellkasa zihált, arcán könnyek csorogtak.
- A francba! Az isten verjen meg! - kiáltotta. Steven arcán szinte már nem is volt bőr. Kinyitotta a szemét. A tekintetét elfátyolozó fájdalom mögül elővillant a megingathatatlan, eszelős hit.
- Semmi közünk ehhez a dzsungelhez, Michael - mondta alig hallhatóan. - Most hazamegyünk, ugye?
Michael szenvtelenül bólintott
- Persze. Igen. Eltaláltad. Hazamegyünk. Csak nem szabad megállnunk.
Kétségbeesetten tekintett föl a folyót szegélyező fákra.

Hatalmas, ködbe burkolózrí hegycsúcsok meredtek titokzatosan az égre az út mindkét oldalán. Az utat ellepték a Saigontól északra zajló csaták elől menekülő tömegek. Ökrös szekereken, motorbicikliken, kerékpárokon, ütött-kopott, ócska francia és amerikai tragacsokon, de többnyire gyalog vonultak. Holmijukat zsákokban a hátukra kötözték, vagy kerekes kocsin, deszkára kötözve húzták maguk után, a gyerekeket pedig kézen fogva vonszolták. Fáradtan, törődötten, terheik alatt roskadozva vonultak vissza. Hasznavehetetlen járműroncsok hevertek mindenfelé az út mentén: egy kiégett busz, egy felborult Volkswagen, csapatszállító teherautók, egy árokba fordult dzsip. Felettük mentőhelikopterek húztak el. Kívülről a talpak mellé erősített deszkákon szállították a sebesülteket
A távolból géppuskaropogás és aknasorozatok tompa dörgése hallatszott.
Stevennel a vállán Michael megpróbált utat törni a menekülők közt. A halálos fáradtságtól orrából vér szivárgott.
Hátulról egy tank lánctalpainak csörgése hallatszott Michael megállt és hátrafordult A tank gyorsan közeledett Nyitott páncéltornyában hepciás ezredes állt. Fáradt, piszkos katonák csüngtek a tank oldalán. A menekülők félreugráltak az útból.
Michael hirtelen elhatározással az út közepén termett. A tank csikorogva, farolva torpant meg közvetlenül előtte. Michael letérdelt, levette a válláról és óvatosan a földre fektette az eszméletlen Stevent.
Az ezredes kimászott a toronyból és dühödten káromkodva leugrott az útra, nyomában a fehér műanyag sisakot viselő tankparancsnokkal.
Stevenre mutatva Michael csak annyit mondott:
- Vigyék magukkal!
Az ezredes dühe egy kicsit alábbhagyott, amikor ránézett Michael sebekkel teli, komor arcára.
- Egy kis pihenés után máris jobban leszel, fiam.
Michael hátranyúlt a nadrágja ülepéhez.
- Vigyázzon, uram! - mondta a parancsnok. Michael előhúzta a Magnumot. Az ezredes gyomrához tartotta és felhúzta a kakast
- Vigyék magukkal! - ismételte.
- Az istenit! - mondta az ezredes. Michael a fegyverrel hadonászott.
- Rendben, fiam. Elvisszük a barátodat. Nyugodj meg!
Michael nézte, ahogy Stevent a tankra emelték. A tank elindult. Az ezredes visszanézett Michaelra.
- Őrült barmok!
Michael a távolodó tank után nézett. Visszacsúsztatta a Magnumot a nadrágövébe és belevegyült a menekülők áradatába.
- Csak nem megállni! - biztatta magát - Majd rendbejövők! Csak nem szabad megállni.

Negyedik fejezet

A golyó ütötte sebek szépen gyógyultak, és komplikációk sem léptek föl. Nicket mégis további egy hónapig benntartották, miután fizikailag rendbejött. Az Egészségügyi Parancsnokság ideg- és elmeosztályán volt.
Lassan lépdelt a folyosón. Sovány volt, arccsontján megfeszült a bőr. Nyakában egy műanyag karikán színes azonosító cédula függött. A semmibe meredő szemekkel, álomszerű mozdulatokkal járkált.
A folyosó zsúfolva volt emberekkel. A falak mentén is sebesültek feküdtek a hordágyakon és a betegszállító kocsikon, sokaknak azonban csak szék jutott. Néhányan, szürke frottírköntösben, tétlenül ődöngtek közöttük, vagy kis csoportokba verődve beszélgettek.
Nick az ablakhoz lépett Lenézett az udvarra. Fekete halottaszsákok feküdtek szabályos sorokban a naphevítette betonon. Katonák tették fel őket a fából készült raklapokra, azokat pedig ugyancsak katonák vitték oda villástargoncával a várakozó teherautóhoz, ahol a rekeszekbe csúsztatták őket Nick előhúzta a nadrágzsebéből a levéltárcáját
Kinyitotta és meglátta Linda fényképét. Kifejezéstelen arccal tanulmányozta a fotót. Visszatette a zsebébe a tárcát. Ismét letekintett az udvarra. Szeme alatt rángatózni kezdett az egyik izom.
Egy kéz érintette meg a vállág Megfordult. Egy orvos állt mögötte, kezében egy maréknyi betegnyilvántartó lappal.
- Az ön neve Nikanor Chevotareivich?
Nick bólintott
- Biztos benne?
Nick újra bólintott
- Milyen név ez, orosz?
- Nem - mondta Nick bambán. - Amerikai.
Az orvos ujjával megfordította a Nick nyakában függő papírszeletkét. I. E. - a kórházi osztály jele - állt rajta.
- Mióta hordja ezt? Nick vállat vont
- Anyja és apja neve?
- Lou és Eva.
A doktor gyorsan átlapozta a kartonokat, megtalálta, amit keresett és kinyitotta.
- Mikor születtek?
Az izomrángás hevesebbé vált.
- Mit számít az, az istenit! Már több mint húsz éve meghaltak!
Az orvos felkapta a fejét, és hunyorogva végigmérte Nicket
- Rendben van - mondta. Egy másik színes cédulát. erősített a Nick nyakában lévő műanyag karikára. - Maga mehet Tűnjön innen a fenébe!
Elsietett, arcán zaklatott, mindig késésben lévő ember kifejezésével.
Hosszú sorban függtek a készülékek a saigoni városparancsnokság telefonközpontjában. A ha talmis termet betöltötte a hazatelefonálásra várakozó, sorban álló katonák zsibongása. Szürke vászonnadrágban és piros kockás ingben Nick az egyik telefon előtt várakozott. Már két órája állt a sorban, és már csak egy ember volt előtte. Az is éppen befejezte a beszélgetést Nick elővette a tárcáját Rámeredt Linda fényképére.
Az előtte álló megfordult
- Oké, haver, most már a tiéd.
Nick eltette a levéltárcát A készülékhez lépett. Másodpercekig nézte. Aztán elfordult és kisétált az épületből a napsütötte, forró utcára.

Egész délután és este céltalanul kóborolt Arra sem emlékezett, merre járt, mit látott Egyszer csak egy szűk, zsúfolt utcácskában találta magát, melynek mindkét oldalát megvilágították a mulatók rikítóan villódzó neonfényei. Egyenruhás és civil öltözékű katonák sétáltak csoportosan. A legkülönbözőbb korú vietnamiak szólítgatták le őket, eladó holmikat kínálva: háztartási robotgépektől a nőkig minden kapható volt Nick szinte meg sem hallotta őket
A tömeg közepén hirtelen megtorpant, majd mit sem törődve a forgalommal, lelépett a járdáról. Az autósok rádudáltak, a biciklisták, motorosok pedig az öklüket rázták felé. Cikázva, egy-egy jármű elől félreugorva átjutott a túloldalra, pár lépést még rohant a járdán, aztán rácsapott az előtte sétáló katona vállára.
- Michael!
Az megfordult és ránézett Nick hátrahőkölt
- Bocsánat… én… én összetévesztettem valakivel.
A katona bólintott és továbbsétált.
Nick előreejtette a vállát. Körülnézett, azután bement a Mississippi Soul bárba. A hely dugig volt, s csak halványan világították meg a piros papír- és műanyagbeírás lámpások. Bikini, és testhez álló, oldalt felhasított ruhát viselő vietnami lányok táncoltak a katonákkal a vad rockzenére, míg a pult melletti dobogón két, csupán tangát viselő lány rezegtette a mellét, ringatta a vállát és a csípőjét A sűrű dohány- és marihuánafüsttel hunyorogva Nick utat tört magának a pulthoz.
Rögtön szemet vetett rá egy feszes pulóvert viselő, csinos bártündér, s odafurakodott mellé. A füléhez hajolt és suttogott valamit
Nick rámeredt.
- Mi?
- Én megmutatni neked. Jössz. Te jössz. Kézen fogta és a sarokban lévő lépcsőhöz vezette. - Nem, mint lányok, otthon, USA-ban - mondta.
Hirtelen, minden ok nélkül könnyek szöktek Nick szemébe.
- Én adni neked különleges, őrült kefélést mondta, és felvezette Nicket a lépcsőn, majd befordultak egy folyosóra. - Nem, mint otthon. Jössz. Te jössz. Fogok én csinálni belőled őrült
Szűk kis szobába vitte, ahol egy csupasz villanyégő lógott a plafonról, az ablakot virágmintás műanyag függöny borította, a padlón pedig szakadozott matrac hevert. Az egyik sarokban egymásra tornyozott ruhák voltak, meg egy éjjeli asztalka főzőlappal. A ruhák mellett, egy deszkákból tákolt gyerekágyban csecsemő aludt Az egykori faládán ott díszelgett a felirat: US. ARMY.
A lány megállt a szoba közepén, szemben Nickkel. Egyik kezével átölelte a derekát, a másikkal pedig megmarkolta a fiú nemi szervét
- Minek szeretsz hívni engem most? - Linda - felelte Nick fátyolos hangon. A lány felnevetett
- Te hívni engem Linda, mint otthon.
Nick a blúz legfelső gombjához nyúlt Ügyetlenül kinyitotta, majd felhevülten matató kézzel kigombolta, az összeesett beráncigálta a lányról a blúzt és félredobta. Meglazította a lány nadrágjának övét, a matracra fektette a lányt és lehúzta róla a nadrágot meg a bugyit. Fölétérdelt és rábámult. Az visszamosolygott rá, s széttárta a karját és a combját.
Nick váratlanul felpattant és odament a szoba egyetlen ablakához, amin a kosztál alig lehetett kilátni. A koszt nézte. Kinyitotta az ablakot. Sötét sikátor húzódott odalent. Tucatnyi vénséges, ócska légkondicionáló kerregett az éjszakában. A sikátorban katonák sétáltak a lányokkal. Robogók húztak el. Egy katonai dzsip ment el hangos zúgással.
Éppen vele szemben, a túloldalon egy ritkás, ősz szakállú, öreg vietnamit pillantott meg. Egy épület hátsó udvara előtti drótkerítés mellett állította fel a székét. Pokrócot terített maga elé, rajta egy csomó fehér porcelán elefánt Felemelt kézzel hívogatta a járókelőket; elefántjait kínálta. Nick hátranézett a lányra.
- Hé! - kiáltotta. - Nézd csak! Elefántok! lilézd az elefántokat! - Könnyek csurogtak az arcán. A csecsemő felébredt és sírni kezdett Nick kétségbeesetten nézett a gyerekágyra. Kimenekült a szobából, egyenesen a lépcső felé. A lány utánajött.
- Várni! - kiabálta a lépcső tetejéről. - Először te fizetni nekem.
- Nem tudok maradni - szólt vissza Nick futtában. - Nem bírom kis síró gyerekkel egy szobában!

Ötödik fejezet

Éjszaka volt A várostól északra és nyugatra lángok villódzó fénye világította meg az eget. Ágyútűz morajlott, a távolban szirénák sikítottak.
Nick egy keskeny, kanyargós, folyóparti utcán bandukolt. Gyalogost nem lehetett látni, csak néhány riksát, ezek katonákat vittek egyedül, vagy párban, ki tudja hová.
Nick nem gondolt semmire. Izzadt, arca kipirult, ugyanakkor fázott is, reszketve fonta össze a karját- maga előtt
Dallam nélkül, újra meg újra azt kántálta:
- Ej, haj, a szél hogy fúj. Ej, haj, a hó hogy hull. Ej, haj, eső, zivataros idő…
Egy pisztoly éles dörrenése térítette magához - megperdült, leguggolt, felemelte a karját, a szeme meg-megrebbent. Senkit sem látott. Valahonnan az utca túloldalán álló faházak egyikéből hallatszott a lövés, de a hájak előtt hullámlemezből készült kerítés magasodott, s csak az eresz és a tető látszott ki fölöttük. Biztatások és fujjogások hallatszottak, főleg vietnami nyelven.
A kerítést méregette, majd lassan átment az utcán. Egy pillanata megállt a kapu előtt, azután kinyitotta és belépett A házak - a folyóhoz legközelebb álló kivételével - sötétek voltak. Lámpa égett az ajtó fölött, s a függöny mögül is fény szűrődött ki. 
Nick óvatosan keresztülment az udvaron. Egykor gondozott kert lehetett" Moha még mindig sokféle virág nőtt benne, most már meg kellett küzdenüik a gyomokkal és a magas fűvel. A hanyatlás levegője lengte körül a helyet. Megállt egy bougainvillea-bokor mellett és letekintett.
Három hulla feküdt ott egymásra dobva. Mindhárom vietnami volt, fejükön vérző sebbel. Kinyílt egy ajtó. Két tagbaszakadt vietnami lépett ki rajta egy holttestet cipelve. A férfi amerikai volt, civil ruhában. Nagyjából Nickkel egyidős. Jobb halántékán fekete szélű lyuk. Fejének bal oldalát összeroncsolta a golyó. A vietnamiak Nickre néztek. Nem szóltak. Visszamentek a házba.
- Maga… zavartnak látszik - mondta egy hang enyhe akcentussal.
Nick odafordult. Magas, fehér öltönyös férfi állt kigombolt gallérú vászoningben az egyik lugas közelében parkoló Alfa Romeo mellett.
Némi hallgatás után Nick azt mondta: - Azok, ott bent, pénzért csinálják?
- Mais certainement. Néha nagyon sok pénzért. Én a magam részéről nem folytatok efféle civilizált játszadozást. Ami engem illet, én nem tudok uralkodni az idegeimen. - Elmosolyodott, mint akinek rossz véleménye van önmagáról. De mindig… hogy is mondják… rhitkán kehesem az ilyen szóbakozást
Benyúlt az Alfa Rómeóba és előhúzott belőle egy üveg pezsgőt és egy ragyogó ezüstpohara
- Pezsgőt talán? Nick megrázta a fejét
- Ejnye-ejnye. Ne mondjon nemet. Amikoh egy férfinemet mond a pezsgőhe, nemet mond az élethe. - Teletöltötte a poharat és odanyújtotta Nicknek. Fejével a ház felé-biccentett. - Látott máh ilyet kohábban?
- Odafenn, északon. - Nick ivott a pohárból. - Áh, igen. Persze. Engedje meg kéhem, hogy bemutatkozzak. Julim Uhrinda vagyok. Ön pedig?
- Nick.
- Nick. C'est extraordinaire! Van egy másodunokatestvéhem, akit Nicolasnak hívnak, és egy unokaöcsém, Nikolai. Önt tehát comme on dit, en famille.
Pisztoly dörrent a házban, nyomában kiáltozás és ujjongás hallatszott
- Mennem kell - mondta Nick. - Be kell jönnie.
- Nem. Én…
- Ragaszkodom hozzá.
- Mennem kell - ismételte Nick. Julien mosolygott.
- Vajon mi van félnivaló a csatatér után? A háború vicc, buta dolog. - Újratöltötte Nick poharát.
Nick egyetlen hajtásra kiitta és visszanyújtotta. - Hazamegyek, öregfiú.
Julien halkan kuncogott.
- A lányhoz, aki váh…
- Naná.
- Naturellement - mondta Julien. - A játékosaimat amehikai pénzben fizetem. Ha azonban a német máhka, vagy netán a svájci fhank jobban megfelel, az természetesen megoldható. Minden megoldható.
- Rossz palit fogtál ki, öregfiú.
- De be kell jönnie.
- Nem - mondta Nick, most már bizonytalanabbul.
- Mon cher ami! Ebből nem száhmazhat baj. Na, jöjjön! - könyökénél fogva ház felé vezette Nicket. - Végeredményben talán nem a Grand Hotel, de mindazonáltal, még Saigonban is igazán teljesen extraordinaire. Olyasmi, amit nem szabad kihagyni. Legalábbis nagyon remélem. Kinyitotta az ajtót és kicsit maghajtotta magát. Csak ön után. Nick habozott, azután bement.
Jelien átvezette egy keskeny folyosón, amelynek mindkét oldalán a mennyezetig álltak a különféle dobozok, tele francia borral és pezsgővel, amerikai italokkal és cigarettákkal. Beléptek egy nagyobbacska szobába. Tele volt vietnamiakkal, vagy egy tucat amerikaival, különböző országokból való ázsiaiakkal és jó pár európaival. Halk, feszült beszélgetés hallatszott, amint a férfiak keresztülvágtak a tömegen, hogy összegyűjtsék és feljegyezzék a fogadásokat. A szobát egyetlen 300 wattos izzó világította meg, amely közvetlenül az asztal fölött lógott egy dróton. A lámpa fénye élesen megvilágított két vietnamit, akik az asztalnál, szemközt ültek, és szertartásos mozdulatokkal piros rongycsíkokat kötöttek a fejükre. A falak mellett, egymástól bizonyos távolságra tagbaszakadt ázsiaiak ácsorogtak: keresztbefont karral és kifejezéstelen arccal figyelték a nézőket Övükbe dugott pisztolyukról lehetett tudni, hogy ők a ház őrei.
Az asztal egyik végénél sovány kínai állt, kezében revolverrel. Mondott valamit vietnami, majd egy másik ázsiai nyelven, azután franciául, s végül angolul.
- Uraim - mondta -, kezdődik a játék.
A szoba elcsöndesedett. A nézők közelebb húzódtak az asztalhoz. heghátul, a meg-megújuló feszültséget mozdulatlan merevséggel ellensúlyozni próbálva ott állt Michael, és szenvtelen arccal figyelte az eseményeket
Az egyik alkalmazott krétával felírta az utolsó tippeket egy palatáblára. Üvegeket és poharakat emeltek köszöntésre. A kínai bízó úgy emelte föl a pisztolyt, hogy mindenki láthassa, behelyezett egy töltényt a tárba, és becsapta. Nick komoran figyelte.
- Egy töltény - mondta bíró. - A játszmát végig kell játszani. Egy perc késlekedés után bánatpénz jár. A pisztolyt az asztalra helyezte a két vietnami közé. Nick eloldalgott Julien mellől. Keresztülfurakodott a tömegen, az asztalhoz lépett, megragadta az egyik játékost és kipenderítette a székből. Leült és az asztalra könyökölt, mint aki éppen egy italt készül rendelni, és felkapta a pisztoly
Michael pislantott egyet, kizökkent közömbösségéből, megrázta a fejét és újra odanézett Elfojtott kiáltás tört. Etil a melléből.
Az ámuló nézők előtt Nick megpörgette a tárat, felhúzta a kakast és a csövét a halántékához nyomta. Az őrök az asztal felé nyomakodtak.
Michael félrelökdösve a körülötte állókat, igyekezett előbbre jutni.
- Nick, ne! - kiáltotta… Nick felpillantott, hűvös, fürkésző tekintetet vetett Michaelra, majd meghúzta a ravaszt
Az ütőszeg üres kamrára, csappant.
Egy őr megragadta, Nicket és kirángatta a székből.
- Ne! Ez az én játszmám! Az én játszmám! kiáltozta Nick, miközben kivonszolták a folyosóra.
Egy másik őr elkapta Michaelt, aki csak hosszas dulakodás után tudott elszabadulni. Átfurakodott a tömegen, és kirohant a folyosóra. Nick az udvaron a földön feküdt Az őr a gyomrát rugdosta. Nick felnyögött, megragadta a férfi bokáját és lerántotta. Egyszerre álltak talpra. Nick gyomorszájon vágta az ázsiait, amitől az fuldokolva összegörnyedt, majd állon csapta, úgy, hogy elájult
- Nick! - kiáltotta Michael. Nick megfordult és a kapuhoz rohant.
- Várj! - üvöltötte Michael. - Nick, gyere vissza! Gyere vissza! Nick után iramodott Az utcára, érve körülnézett, meglátott egy távolodó alakot és utánafutott. Mielőtt a sarokra ért volna, megbotlott valamiben és elcsúszott Lihegve, összetörten tápászkodott fel. Nekitámasztotta a hátát egy villanyoszlopnak Becsukta a szemét Aztán megrázta a fejét és kezét zsebébe mélyesztve lassan elindult az utcán.
Julim Alfa Romeója húzott el mellette. Julim vezetett, szemével az utca két oldalát fürkészte. Nick besüppedt Julien kocsijának anyósülésébe. Felnézett és az eget bámulta: odafenn sárgás villámláshoz hasonlóan villództak a város körüli bombatámadás fényei.
- Ha ön igazán bátoh és szehencsés - mondta Julim -, akkoh én gazdaggá teszem. Nick megfordult, de nem válaszolt Keresztülnézett Julienen, valahová a messzeségbe Julien benyúlt a belső zsebébe és előhúzott egy vastag köteg amerikai bankjegyet Nick ölébe dobta. Éppen egy útkereszteződésnél hajtottak át, ami tele volt vietnamiakkal és néhány bámészkodó amerikaival. Nick felmarkolta a bankjegyeket, megnézte őket. Valamennyit kiszórta az ablakon. Kiáltozás fürt ki a kocsi mögött, és a vietnamiak dulakodva és verekedve rohantak a szállingózó pénz után.
Egy hatalmas, távoli robbanás fénye világította be az égboltot, visszfénye pirosra árnyalta Nick és Julim arcát. Julim hosszú, szomorú pillantást vetett Nickre. Nick fáradtan megtámasztotta a fejét az ülésen és lehunyta a szemét.

Michael egy kereszteződéshez ért a riksával. Hirtelen egy óriási robbanás fénye bontotta be az eget. Ebben a pillantóan észrevette a szemből közeledő Alfa Romeót. Amint elsuhant mellette, meglátta Nicket az ülésen. Azután az autó eltűnt
A kereszteződés teljesen felbolydult.: több tucat ember püfölte egymást zöld bankjegyekért, melyek incselkedve lebegtek előttük a robbanástól felkavart levegőben.
A tömegjelenet miatt a riksának is meg kellett állnia. Michael nézte, hogyan verekszenek az emberek a pénzért. Könnycseppek gurultak le az arcán.

Harmadik könyv

Otthon
1973

Első fejezet

Sűrű, szürkésfekete füst gomolygott a kohó kéményeiből. A tölcsérformán szétterülő fűst egyetlen felhővé tömörült magasan az acélmű fölött a hideg télesti levegőben. A szél áthajtotta a füstfátylat a város fölött, fel a környező hegyekbe, s beszennyezte vele az eget.
E piszkos ködfátyol alatt, kormos hó és csenevész fák bontotta, dombon állt Michael és Nick öreg lakókocsija, piros papírharangokkal, szalagokkal és csillogó alufóliacsíkokkal feldíszítve. Hatalmas, kézírásos zászló volt kifeszítve a lakókocsi ajtaja fölötti oszlop és a túloldali villanypózna közé, ISTEN HOZOTT, MICHAEL felirattal.
A roskadozó lakókocsi mellett állt Michael hó és jég borította öreg Cadillacje, leeresztett, jégbe fagyott kerekekkel, mellette Nick rozsdásodó furgonja. Közéjük furakodva néhány újabb évjáratú kocsi parkolt. Zene és nevetés szűrődött ki a lakókocsiból.
Odabent vasmunkások és feszes nadrágba meg pulóverbe öltözött lányok gyűltek össze. Axel és John éppen egy újabb hordócska sört vert csapra. Linda idegesen járkált fel és alá, képtelen volt néhány szónál többet váltani bárkivel is, s újra meg újra az ablakhoz ment, hogy kikémleljen. Stan nem mozdult az ablaktól. Kiválasztotta a legjobb helyet, és őrt állt Sötét haját lesimítva viselte: méretre készült nadrágot és keményített, virágmintás, széles gallérú inget viselt Felszedett néhány kilót, amitől kikerekedett az arca, de az éles, ragadozószerű vonások megmaradtak.
Valahányszor feltűnt egy autó, Stan felpattant, izgatottan kiabálni és mutogatni kezdett
- Ez az! Itt van Michael.
Ilyenkor mindenki köré tömörült, s amikor azután a kocsi továbbhajtott, Stan azt mondta: - Még nem. Csak nyugalom, majd szólok! Axel beverte a csapot az új hordóba és megtöltötte a korsóját. Magasra emelte.
- Háromszoros hurrá, a piros, fehér, kékre! A főbbiek kórusban ráfelelték:
- Háromszoros hurrá a piros, fehér, kéknek!

A taxi a szerpentinhez ért A hátsó ülésen Michael a karfára támasztotta a könyökét, a tenyerébe temette az állát, úgy bámulta a házakat, s közben úrrá lett rajta az idő és a távolság tudata. Úgy érezte, mintha régi fényképeket nézne. Egyenruha volt rajta, fején hetykén félrecsapva a rohamosztagosok sapkája, nadrágja élesre vasalva, kifényesített bakancsán néhány vízcseppé olvadt hópehely nyoma A mellére számos kitüntetést és rendjelszalagot tűztek, ám valamennyi abszurdnak tűnt a számára.
Málháját és holmijait maga mellett tartotta az ülésen. Azokkal vacakolt, tologatta és igazgatta őket, hogy elűzze a hirtelen rátelepedett melankóliát.
Amint a hegytetőre értek, magszólalt a sofőr: - Uram Jézus, ezt nézze meg!
Michael rámeredt a girlandokkal díszített lakókocsira. Ahogy közelebb értek, meglátta a mozgó árnyakat is az ablak mögött.
- Nem ez az - mondta hirtelen.
- Micsoda? Biztos ebben? Nem ez az? Azt mondta, hogy egy öreg fekete-fehér lakókocsi. Azt mondta, hogy a Logan Streeten van, a Beekman után.
- Tévedtem - mondta Michael. - Ez nem az. Menjen tovább. Ott forduljon meg és hajtson vissza az autóútra.
- Na de kérem! Azt mondta…
- Mondom, hogy ez nem az. Hajtson szépen tovább!
Michael lecsúszott az ülésen, amíg elhaladtak a lakókocsi előtt és a sapkájához emelt kézzel eltakarta az arcát.

A lakókocsiban Stan egy közeledő taxira mutatott
- Ez az! Íme ő! Itt van Michael!
A taxi tovább ment, Stannek meg leesett az álla. Axel szólalt meg mellette.
- Én is azt hittem, hogy ő az. Stan izgatott lett.
- A fenébe is, talán a gépe késik, Axel. Szóval ne szívd mellre! Mert mindenkit megőrjítesz. Linda szomorúan fordult el az ablaktól.
- Jól vagy? - kérdezte Stan.
Halvány, erőltetett mosoly volt a válasz. Stan átkarolta a vállá
- Rövidesen Nick is visszajön. Én ismerem Nicket Tudom, hogy visszajön.
- Igen - mondta Linda minden meggyőződés nélkül.
- Nick is rövidesen visszajön - mondta Stan.
- Igaz, Axel?
- Kurvára!

Michael azt mondta a sofőrnek, hogy hajtson a Starlighter motelhez. A sofőr megvárta, amíg Michael bejelentkezik, aztán segített felhordani a csomagjait a szobába. Michael kifizette, aztán az ajtóban állva nézett utána.
Be sem csukta az ajtót, odament a málhazsákjához és kivett belőle egy üveget, amiben maradt néhány korty whisky. Visszament az ajtóhoz. Megállt és nézte az acélművet, ahol az ablakok mögött tűz táncolt, a szellőzőkürtőkből nagy felhőkben áradt ki a gőz, s a magas kémények füstöt okádtak az égre. Kinyitotta az üveget és hátrahajtott fejjel mind egy cseppig kiitta a whiskyt.
A rettegés elmúlt, de a félelem megmaradt - az indokolatlan, megnevezhetetlen félelem. Becsukta az ajtót. Megállt a szoba közepén és körülnézett. Kellemes tapéta. Gyatra ágy. Műanyag tetejű éjjeli szekrény. Két viaszosvászon borítású szék. Virágcserép művirággal. Ártalmatlan, bekeretezett rézkarc a falon.
Odahúzott egy széket az ágy mellé és odavonszolta a málháját is. Beletúrt a zsákba és kihúzott belőle egy levelezőlap nagyságú fényképet A felvétel Steven és Angela lakodalmán készült és abban az alumínium keretben volt, amelyet ő vett a saigoni kantinban. Ránézett az Angela mellett álló koszorúslányra, Lindára. Sokáig tanulmányozta az arcmást Aztán megint bedugta a kezét a málhazsákba és előhalászott egy újabb üveget Lecsavarta és a padlóra hajította a kupakját. A fényképet nekitámasztotta az ágyon az egyik párnának. Lábát fölrakta a matracra és hátradőlt a széken. Lindát nézte, és lassú, egyenletes kortyokkal ivott.

Színtelen hajnal köszöntött Clairtonra. Az üdvözlő feliratot az éhjel megtépázta a szél. Kettéhasadt, s maradványai a lakókocsin, illetve a villanyoszlopon lobogtak. Csak két kocsi állt Michael autója és Nick teherautója előtt - Linda hároméves Chevyje és egy új Camaro. Egy karton sör hevert a Camaro tetején, rajta vékony hóréteg, amit a szél fújt rá. Járt a motorja, kipufogójából vékony füstöt fújt
Axel, Stan és John léptek ki a lakókocsiból. Kialvatlanok és másnaposak voltak, fázósan összehúzták magukat a kinti hidegben. Linda lépett az ajtóhoz.
Odalent a völgyben megszólalt az acélmű egyik gőzsípja.
- Gyerünk, a franc egye meg! - rikkantott Stannek Axel, mert az még mindig bizonygatta Lindának, hol Nick bármelyik nap megérkezhet Mondtam neked, hogy elkésünk!
Bemásztak a Camaróba, Stan ült a kormányhoz. Hátramenetbe kapcsolt, farolni kezdett, lefékezett, azután kipörgő kerekekkel elindult A karton sör lecsúszott a tetőről és a dobozok szétgurultak. Stan megállt Ő és Axel kiugrottak, káromkodva összeszedegették a dobozokat és behányták őket a hátsó ülésre, aztán beszálltak és nagy gázzal elhúztak.
- John - kérdezte Linda a verandáról -, akarod, hogy levigyelek.
- Nem, kösz szépen. A sétától majd kijózanodom.
Linda megpuszilta a fiút, aki futólag megölelte. - Meglátod, visszajönnek - mondta.
A lány bólintott John elindult lefelé a dombról. Linda visszament a lakókocsiba.
Egy utcával följebb, a domboldalban, magányos alak húzódott a fák közé és végignézte a búcsúzkodást Kesztyűs kezét összeveregette, topogott a lábával. Már régóta állt ott. Elindult a lakókocsi felé.
Kopogott az ajtón, várt, újra kopogott Kinyit az ajtó. Lindának a meglepetéstől elakadt a lélegzete. A férfi rámosolygott
A lány magához tért és a karjaiba vetette magát. - Michael! Ó, Michael! - Szorosan ölelte a férfit
Amikor kibontakoztak egymás karjaiból, Michael hosszan nézett Linda arcába Halkan azt mondta
- Szebb vagy, mint valaha.
A lány egy pillanatra, elfordult Aztán megszólalt:
- Azt reméltem… ó, Michael, azt reméltem… hogy, hogy Nick is veled lesz.
- Nem. Sajnálom. Nincsen. Linda újra a karaiba bújt
- Ó, Michael! Úgy hiányoztál mindenkinek! Isten hozott!
Elengedték egymást A lány fürkészően nézett rá.
- Tudsz valamit Nickről? - kérdezte.
- Semmit. ENT - engedély nélkül távozott Ez minden, amit tudok.
Bementek a lakókocsiba. Félig elfogyasztott sütemények, szendvicsmaradékok, söröskartonok és üres borosüvegek hevertek mindenütt
- Lehet, hogy egyszerűen csak összezavarodott - mondta Michael. - Sokan becsavarodnak odaát - Nem is telefonált - mondta Linda enyhe keserűséggel.
- Lehet, hogy megpróbált hívni. Talán dolgoztál, vagy nem voltál itthon.
Linda vidámságot erőltetett magára. - Mondd, és te hogy vagy?
Michael elfintorodott - Hát te hogy vagy?
- Egész jól. Még mindig a boltban dolgozom. Folyton van mit csinálnom. - Arca hirtelen aggódó kifejezést öltött - Biztos, hogy jól vagy? Úgy értem, mi van a sebesüléseiddel?
- Semmi - mondta Michael.
- De…
- Csak közbejött néhány komplikáció. Sokunknál megesett
Michael a lány arcát figyelte. Zavartan, idegesen álldogáltak. Linda megfordult, a kanapéhoz ment és egy kézzel kötött, fehér pulóverrel tért vissza.
- Ezt Nicknek csináltam. Nem emlékszem pontosan a méretre, de úgy emlékszem, körülbelül akkora volt, mint te.
- Legalábbis az orra. - Vedd le a kabátodat! bevette, a lány pedig egy székre akasztotta. Michael feje fölé tartotta a pulóvert és ráhúzta.
Ahogy hozzáért a férfihoz, elkapta a kezét A pulóver túlságosan nagy volt Michaelnek; lötyögött rajta és a combjáig éri
- Kicsit túl nagyra sikerült - mondta Linda, és segített Michaelnek kibújni belőle -, de ezen tudok segíteni. Például… Ez a jó a gyapjúban, hogy olyan egyszerű… Ó, istenem!
Elfordult, dühösen megtörölte a szemét az egyik kezével, betuszkolta a szemétládába a pulóvert és hallian szipogott eget
- Mi… mi van a munkáddal? - kérdezte szelíden Michael. Egyéb nem jutott eszébe.
A lány hátravetette a fejét
- Ó, remek. Remek Egészen pompás. Egyszer vagy kétszer majdnem be kellett zárnunk. Most mennem kell dolgozni - mondta hirtelen. Odalépett az egyik szekrényhez és kivette a kabátját
- Megengeded, hogy lesétáljak veled?
A lány megállt, felsóhajtott és viselkedéséből hirtelen eltűnt a merevség.
- Olyan mókás vagy, Michael. Mindig olyan vagy, mint egy úriember.
Michael elnézett, ki az ablakon.
- A hideg - mondta. - Elszoktam a hidegtől. - Kérsz előbb egy kávét? Van még, meleg… Remegni kezdett a szája. Megpróbálta visszatartani, de a könnyei megindultak és zokogni kezdett - Úgy örülök, hogy életben vagy! Olyan boldog vagyok! Én… én nem is tudom, mit érzek!

Második fejezet

Besétáltak a Division Streetre. Egy férfi, aki hajdanán Michael apjával dolgozott, megállította őket, megszorongatta Michael kezét és gratulált a visszatéréséhez. Odahívta egy arra járó barátját is.
- Ez itt Michael, aki most jött vissza Vietnamból. Köszöntsd a fiút, Harley.
Harley két kezébe fogta Michael kezét és erősen megrázta.
- Fantasztikus, amit csináltok, fiúk! Valamennyien le vagyunk nektek kötelezve.
Michael mondott néhány udvarias szót, de miközben a két öreggel beszélt, le nem vette a szemét Lindáról. A lány ezt észrevette. Amikor meglátta magát egy kirakat üvegében, akaratlanul is megigazította, a haját
Beletelt néhány percbe, mire Michael elszabadult jóakaróitól. Az utca tálfelén lassan tovagördült egy szenesvonat Michael és Linda az egyforma, fekete kocsikat nézték Miután elhaladt a személyzeti kocsi is, távolodrú kezdett a vonat zakatolása és egy percre csönd volt, pillanatnyi nyugalom, mielőtt újra hallhatóvá váltak az acélmű csengő-bongó hangjai.
Michael megpuszilta Lindát, aki meglepetten nézett rá. Michael vállat vont, kézen fogta és továbbmentek. A férfi zavarban volt.
- Linda… Csak azt akarom mondani, hogy mennyire szomorú vagyok Nick miatt Hogy… Tudom, mennyire szereted őt és tudom, hogy már soha semmi nem lehet ugyanolyan. Szóval, lehet, hogy… Nem tudom, akarsz-e beszélni erről egyáltalán.
A lány picit megszorította a kezét, de nem szólt Az élelmiszer-áruház polcközei tömve voltak ládákkal és dobozokkal. Fehér köpenyes lányok nyitogatták ki őket és árcédulát ragasztgattak a dobozokra. Majd a polcokra rámolták az árut A boltvezető űzött külsejű, kövérkés, hájas képű fickó volt Szivarozott és utasításokat kiabált szorgos beosztottjainak.
Arca széles mosolyra húzódott, ahogy Michael és Linda belépett, s elébük sietett. Megveregette Michael hátát
- Hozott isten, Mike! Örülök, hogy újra látlak! Néhány lány és kifutófiú is köréjük sereglett Mind mosolyogva gratuláltak Michaelnek, s közben félénken megérintették az egyenruháját
- Klasszul csináltátok, kölyök - mondta az üzletvezető. Hátrafordult - Petruccio, mérd le a körtét! - Újra Michaelhez fordult - Szerintem most elkapjuk őket, nem gondolod Most már nem sok szufla maradt bennük a harchoz. Tessék, egy szivar. - Becsúsztatott egyet Michael felső zsebébe.
Egy arra járó raktáros fiú odafüttyentett Lindának.
- Helló, szépségem!
Michael összeráncolta a homlokát
- Nem… zaklatnak itt téged?
Linda nevetett
- Nem. Na, de most már dolgom van. Kösz, hogy elkísértél.
- Figyelj! - mondta Michael. - Megengeded, hogy munka után érted jöjjek?
- Az jó lesz - mondta a lány.

Késő délután Michael az acélmű hatalmas parkolójában állt, közel az öltözőcsarnokhoz. A nappali műszak munkásai kitódultak a kapukon, és elindultak a kocsijaik felé. Michael a nyakát nyújtogatva leste őket.
- Axel! - rikkantotta. - Hé, Axel!
Axel, aki fejel magasodott ki a többiek közül, körülnézett és felismerte Michaelt. Integetett, kiabált. Megragadta Stan karját és Michael felé mutatott. Keresztülvergődtek a tömegen. Stan ért oda előbb és megragadta Michael kezét. Axel nagy hűhót csapott: felkapta Michaelt és megpörgette.
- Hol a fenében voltál? - kérdezte Stan. Mindannyian összejöttünk Volt sör, kaja, minden. Igaz, Axel?
- Kurvára!
- Valami közbejött - mondta Michael. Axel újra felkapta.
- Hé, Mike! Az isten verje meg! Biztos majd meghalsz egy kis igazi amerikai piálásért! Michael akarata ellenére elmosolyodott Megcsóválta a fejét.
- Pompásan megvagyok! Pompásan, tényleg! - Milyen érzés sebesültnek lenni? - kérdezte Stan.
A kérdés másodpercekig a levegőben függött.
- Nem nagy ügy - felelte Michael.
Rövid, kínos csönd támadt, de mindenki megkönnyebbült attól, hogy túlestek a kérdésen.
- Na jó, gyerünk! - mondta Axel. - Ugorjunk be Johnhoz és kapjunk be egy italt!
Elindultak Stan kocsijához.
- És ti mit csináltatok, fiúk? - kérdezte Michael.
- Semmi különöset - mondta Stan. - Minden a régi. És több seggfejet látok, mint egy vécédeszka, Axel meg csak hízik
Axel felhorkant Aztán azt mondta:
- Mutasd meg neki az új fegyveredet! Mutasd meg az új fegyveredet, Stan!
Stan megállt, körbenézett Oldalt fordult, kinyitotta a kabátját, felhajtotta a pulóverét és az alatta lévő vastag pamuttrikót és megmutatta Michaelnek új, övtáskába csatolt, nikkelezett 38-as Smith and Wessonját.
- Hát ez meg mi a francra kell?
- Hogy mire? - ismételte Stan, mintha értelmetlen lett volna a kérdés.
- Ez egy mániákus aggódó - mondta Axel. Michael megcsóválta a fejét
- A pokolba is, gyerünk, igyunk.
Beszálltak Stan kocsijába és pár perc múlva már John kocsmájánál voltak
Az máris zsúfolásig tele volt. Mindenki kezet akart szorítani Michaelel, megtapogatni a hátát, megfogni a karját, vagy valahol megérinteni. Mélységes tisztelettel és elfogódottsággal üdvözölték. Minden tréfálkozás és jópofáskodás nélkül. John - mihelyt megpillantotta - kisietett a pult mögül, a karjába kapta, és a levegőbe emelte.
- Fiú! Fiú, ó, te fiú! Jól vagy, Mike?
- nemekül, John.
- Gyertek hátra,! Hagyjuk itt ezeket a bohócokat Gyere, Axel. Gyere, Stan!
John odaszólt valamit a másik csaposnak, majd kimentek a konyhába. Bezárult mögöttük a lengőajtó, de a kocsma zsivalyából így is behallatszott még valami. Egy perc múlva, megjelent a csapos egy üveg Seagram's wiskyvel, egy kancsó sörrel és néhány pohárral. Rámosolygott Mike-ra, majd kiment
- Hát akkor… - John töltött és fölemelte a poharát - Egészségedre, Mike!
- Kurvára! - mondta Axel.
- A második poharat ürítsük a többiekre mondta Stan.
Sötét hangulat telepedett rájuk
- Angela hogy bírja? - kérdezte csöndesen Michael.
- Nem valami jól - felelte John. - Különösen, mióta beszélt vele.
- Beszélt vele? Kivel?
- Hát Stevennel.
- Stevennel? Életben van?
A többiek összenéztek.
- Nem tudtad? - mondta John megrökönyödve.
Michael elképedve bámult
John szeméből könnyek szivárogtak.
- Hé, John! - mondta Axel zavartan. Stan John vállára tette a kezét.
- Mike - mondta John, könnyeit törölgetve -, még azt sem tudjuk, hol van Steven. Angela nem mond semmit.
- Ezt hogy érted?
- Nem beszél senkivel. Egyáltalán senkivel.
Michael nagy léptekkel járkált fel és alá a konyhában. A hátsó ajtónál megállt egy pillanatra, visszanézett a többiekre, azután sarkon fordult és kilépett az utcára.

Steven anyja felvezette Michaelt az emeletre, egészen a folyosó végén nyaló szobáig. Kopogott Semmi válasz. Kinyitotta az ajtót és intett Michaelnek, hogy lépjen be. Mérhetetlen szomorúsággal nézett rá, majd bólintott, elindult visszafelé a folyosón, magára hagyva Michaelt.
Odabent félhomály volt Angela az ágyban ült, köntösben, hátát a párnáknak támasztotta. Kifelé nézett az ablakon. Alkonyodott A közeli öntöde tűzfénye játszadozott az arcán. Az ágy körül, a padlón mindenfelé új szerzemény hevert: háztartási robotgépek, egy televízió, egy sztereó rádió, egy gőzölős vasaló, egy pattogatottkukorica-sütő, meg egy csomó egyéb. Egy részük még az eredeti csomagolásban. Pufók, négyévesforma kisfiú játszadozott egy kenyérpirítóval.
Michael Angeláról az ajándékokra nézett többségükről tudta, hogy nászajándék volt- aztán a kisfiúra, majd megint Angelára. Ő is nézett rá. De nem látta. Meg sem rebbent a szeme.
Michael az ágy széléhez lépet
- Angela - mondta halkan -, most hallottam, hogy Steven él.
Az asszony semmi jelét nem mutatta, hogy hallotta volna a mondatot, vagy egyáltalán tudná, hogy a férfi ott van.
- Hol van? - kérdezte Michael.
Az asszony remegni kezdet Felvett egy zsebrádiót az éjjeliszekrényről és bekapcsolta. Továbbra is keresztülnézett Michaelon. Egyik állomásról a másikra tekerte a gombot S azután félretette a rádiót, fogott egy ceruzát és egy képeslapot, és apróbetűs, ákombákom írásával felírta a telefonszámot A képeslapból letépett egy kis papírcsíkot, rajta a telefonszámmal és odanyújtotta Michaelnek.
A férfi átvette.
- Angela?
Az asszony furcsán, legörbült szájjal rámosolygott, aztán elkapta róla a tekintetét.
Michael előrehajolt és gyengéden homlokon csókolta. Angela kibámult az ablakon. A kisfiú a kenyérpirítón kívül semmivel sem törődve tovább játszott
Michael kiment a szobából.
Steven anyja szótlanul kivezette a bejáratig. Az ajtónál ezt mondta:
- Köszönöm, hogy eljöttél, Michael.
Elindult a hegyre, a lakókocsi felé. Kezét a zsebébe dugta, és megérintette a cédulát Apró pelyhekben hullott a hó. Elhaladt a Szent Dimitriusz templom mellett Bent éppen mise volt Édes, mély zengésű hangon énekelt a kórus.
Félig nyitott ajtajú telefonfülke állt a sarkon. A szél behordta a havat Michael tétovázott, ujjával a papírszeletkét gyűrögette. Megállt, behunyta a szemét, s a szél ellen összébb húzta a kabátja gallérját Kinyitotta a szemét, rápillantott a telefonfülkére, majd tovább ballagott a hegy felé.

Michael a sötétben üldögélt a lakókocsiban. Régi vadászholmiját a szék mellé pakolta. Az utca túlfeléről egy lámpa fénye vetődött be a ablakon, megvilágítva a kanapé melletti asztalt Telefon állt rajta.
Michael ezt bámulta. Egyenként végigropogtatta jobb kezének ujjait, majd ugyanezt megcsinálta bal kezének ujjaival is.
Lépések hangja hallatszott a lépcső irányából. Linda lépett be, csak a körvonalai látszottak, kezében egy zacskó élelmiszerrel. Felgyújtotta a lámpát
- Michael? - kérdezte.
- Itt vagyok, Linda.
- Vártalak.
- Sajnálom. Elakadtam valahol és nem tudtam elmenni.
- Semmi baj. - Tekintete a vadászholmikra tévedt. - Mit csinálsz?
- Ja! Semmit. Csak összeszedtem a cuccomat Mindjárt indulok.
A lány lerakta a csomagot.
- Nem. Nem mész sehova. Hoztam egy kis kaját. Igazi, klassz vacsorát csinálok neked.
Michael nem válaszolt Hosszú, szinte tapintható csönd támadt
- Michael - mondta lassan Linda -, miért nem bújunk ágyba?
- Hogy - hangja üres volt.
Linda várt. Aztán azt mondta:
- Ilyen hosszú idő után nem vigasztalhatnánk egymást?
Michael felpattant
- Itt nem! Most mennem kell!
Hátára penderítette a zsákját, felkapta a puskáját és kilépett az ajtón.
Linda utánament.
- Kérlek, Michael.
- Majd… Nem is tudom… Úgy érzem, nagyon távol… messze vagyok… Viszlát, szia - mondta, s már kívül is volt az ajtón és elsietett a lakókocsi mellett
Odament az autójához. Kora reggel felhívott egy szervizt Kijöttek, új gumikat tettek föl, kicserélték az akkumulátort és rendbehozták a kocsit Bedobta a cókmókját a hátsó ülésre, beszállt és beindította a motort
Linda futott utána.
- Michael - kiabálta. - Várj!

Linda kilépett a zuhany alól Michael motelszobájában. Leakasztott egy fürdőlepedőt és szárítkozni kezdett.
- Kicsit furcsa dolog motelbe menni - mondta a félig nyitott ajtó felé.
Letörülte a tükör közepéről a párát és megnézte magát benne. Mosolygott. Csinosnak érezte magát; valóban csinos volt. Szaporán vert a szíve. Olyan izgatott volt, mint egy kamaszlány.
- Érted, mire gondolok, Michael?
Maga köré tekerte a törülközőt, s kilépett a fürdőszobából. Megállt, leesett az álla.
Michael - lábait szétvetve, egyenruhában, bakancsban - hevert az ágyon és mélyen aludt Linda az ágyhoz lépett Kiéhezett tekintetet vetett a férfira, és akaratlanul feltört belőle egy apró sóhaj. Ledobta a törülközőt, felhajtotta az ágytakarót és a paplant, s becsúszott mellé. Eloltotta a lámpát az éjjeliszekrényen. Megigazította az ágyterítőt, hogy Michaelt is betakarja, azután közelebb húzódott hozzá. Átölelte. Kinézett az ablakon; az acélmű fényei lángnyelvként táncoltak az éjszakában.

Harmadik fejezet

A tekecsarnokban sokan voltak. Linda hosszúnadrágot és pulóvert viselt; összezárt lábbal állt, két kezében tartotta a golyót, s hosszan nézte a bábukat Nekikészült, jobb kezével hátralendítette a golyót, és három lépés után elgurította.
Michael nem a pályán végiggördülő golyót figyelte. Lindát nézte. Öröm volt ránézni a csinos, ruganyos és karcsú lányra.
Hét bábu dőlt el. Linda megfordult és rámosolygott Michaelra. A bárpult mellett ülő Michael visszamosolygott A lány várta, hogy a golyó visszaguruljon.
A pult túlsó végén Stan egy bögyös kis vöröshajú nőt fűzött, aki szélesen mosolygott rá, de közben el-elnézett a feje fölött Michael felé, akit azonban hidegen hagytak a pillantásai.
Amikor Linda újabb dobásra készült, Stan odajött Michaelhoz és meglapogatta a hátát
- Lefogadom, hogy jó érzés itthon lenni, mi?
- Remek - felelte Michael, le sem véve a szemét Lindáról.
Stan a vöröshajú felé biccentett.
- Mi a véleményed?
Michael egy pillantást vetett a nőre.
- Nem is tudom, Stanley.
- Szerinted szép?
Michael alaposabban szemügyre vette.
- Őszintén?
- Naná, hát persze.
- Nem, nem csinos.
- Szerinted értelmesnek látszik?
- Nem.
- Nem. 
Michael megrázta a fejét.
- Nem.
- Hát… szerintem sem - mondta Stan. Michael jót derült magában.
- Akkor meg mi a csuda tetszik benne?
- Nem tudom - válaszolta Stan komolyan. - Én is ezt szeretném tudni. Talán jó az ágyban. Odaszólt a lánynak: - Hé, szívi, jó vagy az ágyban?
A lány őszinte, nyájas ostobasággal mosolygott rá.
Hirtelen nagy lárma és kiabálás tört ki öt hat pályával arrébb. Axel hasalt a pálya végén, mivel elképesztő módon beszorult az automatikus bábuállító szerkezet alá. Lábával rúgkapált és üvöltött John Welch és Linda siettek oda hozzá. Michael is leugrott a bárszékről, és utánuk rohant
John és Linda megragadták egy-egy lábát, és megpróbálták kihúzni Axelt.
- Fogom, fogom - mondta Michael, aki felváltotta Lindát Axel bal lábánál.
- Mi történt?
- Nem jött vissza a golyó, úgyhogy utánamászott, a bábuállító pedig ráereszkedett
Stan leguggolt, két kézzel megmarkolta a bábuállító-szerkezetet és megpróbálta feljebb emelni: - Jól vagy, Axel? - kérdezte Michael.
- Aha - hallatszott a válasz. - Csak ügy érzem magam, mint valami átkozott egér a csapdában. Szedjetek ki innen!
John felneveteti Linda kuncogott Stan kajánul vigyorgott. A hangulat ragályos volt: rövidesen Michael is nevetett
- Stan - mondta, leeresztve Axel lábát -, menj, hozd ide az emelőt a csomagtartómból!
Stan eltűnt és egy percen belül visszatért az emelővel. Betette a bábuállító alá és lenyomta az emelő karját A szerkezet lassan felemelkedet.
Axel kikecmergett alóla; diadalmasan szorongatta a tekegolyót.
- Megvan a gazfickó! Az én golyómat nem fogja bezabálni ez a dög!
- Jól vagy? - kérdezte Stan.
Axel fél kézzel hatalmas pocakja alá nyúlt és megrezegtette.
- Biztos, hogy nem tört el semmid? - kérdezte John.
Axel lerakta a golyót, a hónaljánál felkapta Lindát, magasan a feje fölé emelte, azután nevetve letette.
- Sebesült ember nem tud ilyet csinálni, igaz?
- Azt hiszem, mára eleget tekéztünk - mondta Stan.
- Hát ti, fiúk, mit akartok csinálni?
- Nem mehetnénk el vadászni? - ajánlotta Axel.
- Téged meg ki kérdezett? - válaszolta Stan. - Én Michaelt kérdeztem - mondta Axel. - Ő menne. De a nők nélkül.
- Naná, hogy Mike menne - mondta John. Ugye, Mike?
Michael habozott, Lindára nézett Egy pillanatra összefonódott a tekintetük, azután Linda megfordult és elsétált Michael utánanézett
- Igen - mondta.
Axel a combjára csapot - Kurvára!
Stan ugrándozni kezdet
- Mint a régi szép időkben! Igaz, Mike? Igazam van?
- Kurvára! - mondta Michael, Axel és John egyszerre.

Havat kergetve söpört végig a hegygerincen a szél, kipirosította és kicsípte Michael arcát. Már két órája felkelt a nap, de az ég még színtelen és fátyolos volt. A csupasz fákat ezüstös jégréteg vonta be. A suhogó szélben nyikorogtak az ágak és megrepedezett rajtuk a jégburok.
Michael a nyomokat követte. A centiméterekkel a paták benyomódása előtt felvert hó, a lomha mozgásra utaló nyomok elárulták neki, hogy szarvasbika járt arra, mégpedig nagy: hosszúkat lépett, mélyen süppedt a hóba, patái pedig szélesek voltak.
Hol a nyomokat, hol meg a sűrűn nőtt, zúzmarás fákat figyelte. Könnyedén lélegzet Habár valahol a tudata mélyén érzékelte a hideget, nem fázott. Teljesen lekötötte figyelmét a szarvas. Más nem is létezett - csak a hegyek és a szarvas. És ő volt köztük az egyetlen kapocs.
Messze, balra elől neszezés keltette fel a figyelmét Mozdulatlanul megállt és lassan ama fordította a fejét
Ott állt a szarvas egy hóborította fenyősor szélén. Agancsa magas és széles. Vaskos nyaka, erő teljes szügye volt. Itt fenn, a magasban, háttérben a sápadt, színtelen éggel, fenséges és méltóságteljes látványt keltett Maga volt az ősi szépség: a hegyek ura. Michaelra meredt. Ő mozdulatlan maradt, mintha csak a táj része volna, ám a szarvas veszélyt szimatolt Patájával a havat kapálta, ide-oda tekintgetett. Azután megfordult és egy szökkenéssel eltűnt a fenyőfák között
Michael sietség nélkül, magabiztosan indult utána.

Jóval lejjebb, látótávolságban az országúttól, Stan kapaszkodott fölfelé ügyetlenül, négykézláb, a puskáját a hátára vetve. Zihált, teljesen kifulladt Vagy tíz méterrel följebb John és Axel várták egy széles sziklaperemen.
- Jézusom! - kiáltotta John. - Oda nézz! Oda nézz!
Ő és Axel a vállukhoz kapták a puskát Egymás után dördültek a lövések, olyan gyorsan, hogy meg sem lehetett számolni őket, sem a környező ormokról hullámokban visszaverődő visszhangokat Stan nagy nehezen feltornázta magát a sziklaperemre. John és Axel újra töltöttek.
- Na, hol van? - mondta lihegve Stan.
- Majd te megmondod - szólt Axel.
- Hülyéskedtek velem? Ugratsz engem, Axel? - Ennyi lövéssel akár öt szarvast is lekaphattatok volna. - Lihegett. - Ha én lettem volna a helyetekben…
John rászólt.
- Pszt! Stan! - Előre mutatott.
Egy öreg, a lövésektől láthatóan megzavart bika lépett ki az egyik magas szikla mögül.
- Krisztusom!
Stan hirtelen elkapta és egy mozdulattal előrependerítette a hátára akasztott puskát A fegyver elsült - A francba! A francba! - kiabálta, miközben félrehúzta a vállához tartott puska reteszét és újratöltötte a fegyvert. Tüzelt Majd ismét A lövések gellert kaptak a sziklán. Az egyik golyó visszapattant és szétforgácsolt egy közeli faágat. Axel és John hasra vetették magukat a hóban.
A szarvas a sziklaperemhez ért és ügetve elindult lefelé a meredélyen.
- Most megvagy, te nyomorult, most megvagy! - rikkantotta. Stan, és a szarvas után rontva a lejtőn tüzelt

Errefelé sűrűbben nőttek a fák. Erősebben fújt a szél. Olyan hangja volt, mint a halálra ítélt rabok jajgatása. Michael megszaporázta lépteit, időnként hátratekintett, hogy ellenőrizze, nem kelült-e mögéje egy kör megtétele után a szarvasbika; csináltak néha ilyet, különösen az idősebbje és okosabbja.
Michael érezte, hogy az állat valahol itt van a közelben. Mindenáron meg akarta találni.
A szél sivítását elnyomta egy hangos horkantás.
Egy pillanatra feltűnt a fák között a szarvasbika. Michael könnyedén meggyorsította lépteit.

Axel és John leterített egy őzet Tíz perccel azután riasztották fel és lőtték meg, hogy Stan eltűnt az öreg, koszlott bika nyomában. Most odakint lógott, a régi kunyhó mellett, egy vastag faágon.
Ők bent pihentek, lehúzott cipzárú, nyitott kabátban; erősen megizzadtak, mire a kunyhóhoz cipelték az állatot. Egymás mellett ültek és vidáman nyakalták a sört Jó néhány üres doboz hevert már a lábaiknál.
- Pompás! - mondta John. - Ó, de pompás! A közelben két lövés dörrent Azután rövid csönd, majd gyors egymásutánban három újabb lövés. John és Axel felállt és kiment
Stan csörtetett elő a fák közül.
- Elkaptam egyet! Elkaptam egyet! - kiabálta. Cafatokban lógott a dzsekije. Puskája csövére vastagon tapadt a sár és a hó.
- Juhéééj! - rikoltotta. - Elkaptam a kurvaházit - Elvétette a lépést és puskáját elejtve legurult a lejtőn, arcát és haját beborította a hó.

Késő délután volt. Michael egy befagyott tó feletti sziklaösvényen haladt előre. Időnként feltámadt a szél és vadul hajtotta magával a havat Michael teljesen kimerült Teste lázadozott, de ő megkeményítette magát, nem vett tudomást az igényeiről. A szarvas nyomában járt. Nem akart megállni, amíg el nem ejti. Semmi más nem számított, semmi a világon.
A nyomok egyszerre véget értek.
Michael megállt. Körülnézett. Csupán az a csapás látszott, amit követett, mellette a saját lábnyomai, de tovább semmi.
Leguggolt. A szél befújta a nyakába a havat, a feltűrt gallér és a sapka közé. Friss porhót kavart a felszínről, magával sodorta, majd kupacokba lerakta. Tehát ez történt a nyomokkal is. A szél borította be őket hóval. Michael leguggolt, nem gondolt semmire, s közben az utolsó két látható nyomot nézte.
A szélroham keleti irányt veti. Aztán nyugatira váltott, s Michael arcába csapott Majd egy pillanatra elüli. Teljesen. Földöntúli csönd támadt
Pata koppanása a kövön. Michael gyorsan talpra állt és felemelte a puskáját
Negyven méternyire tőle, egy kiszögellő szikla mögül előbukkant a szarvasbika. Szapora léptekkel távolodott Michaeltől, akit nem vett észre; magasra emelgette a lábait
Michael a lapockája mögötti részre célzott, hogy az állat szívét és a tüdejét érje a lövés.
A szarvas megtorpant Megfordult Amint Michaelt megpillantotta, megdermedt Michael most egy-két milliméterrel elmozdította a célkeresztet, éppen a szügye közepére. A szarvas megremegett, de meglepetésében mozdulni sem tudott
Michael rátette az ujját a ravaszra, majd hirtelen felemelte a puskacsövet A őszfa, hegyi levegőben visszhangzott a lövés, a golyó pedig elsüvített a szarvas feje fölött
A szarvas állt még egy pillanatig; amíg a dörrenés el nem halt, akkor megfordult, felemelte hatalmas fejét és egyenletes futásba kezdett
Michael utánanézett. Azt kiáltotta: - Jól van.
A szarvas eltűnt a bozótban.
A környező lejtőkről bágyadtan verődött vissza a hang.
- Jól van!
Leszállt az éj. A rozoga kunyhóban meggyújtották a gerendán lógó viharlámpást A huzat himbálta. John hortyogva aludt a hálózsákjában. Axel és Stan, már meglehetősen részegen, a fegyverét pucolta.
Mikor Stan végzett a magáéval, félrerakta a puskát és a derékszíjára erősített tokból előhúzta 38-asát és azt kezdte olajjal áttörölgetni.
- Mi a fenének kell idefenn ez a kis vacak? - kérdezte Axel.
- Még jól jöhet. Bizony, még jól jöhet - válaszolta Stan ellenséges hangon.
- Jól jöhet? Például mikor? Ha netán rajtakapod valamelyik barátnődet, amint éppen leszopja az egyik erdőkerülőt?
Stan elsápadt Felhúzta a pisztolyt és Axelre fogta.
- Mondd ezt még egyszer! Még egyszer, a kurva életbe! Gyerünk, mondjad!
Axel gúnyosan vigyorgott
- Te húgyagyú! Úgy tele van a fejed vele, hogy már szivárog! Lassan kiürül az a tök fejed!
- Valóban? Nocsak! - Stan arcát elöntötte a düh. - Próbáld csak ki, te fasz! Próbáld ki!
Kinyílt az ajtó, beörvénylett rajta a hó és a szél.
Michael állt ott Arcára fagyott a mosoly, aztán hirtelen vad harag vette át a helyét
Eldobta a puskáját, előrelendült, kiütötte Stan kezéből a pisztolyt és hanyatt penderítette.
Stan felkecmergett.
- Nono!
Michael feléje lendült, öklét ütésre emelte. Axel hátulról megragadta Michaelt
- Nyugi, Mike, nyugi!
- Mi a fenére volt ez jó? - kérdezte Stan sértődötten, miután visszavette a revolverét - Csak nem gondolod, hogy tényleg töltve volt?
- Add csak ide! - Michael megragadta a pisztolyt A mennyezet felé tartotta és meghúzta a ravaszt.
A lövés hangja felerősödött a kis kunyhóban. Forgács hullott a mennyezetről.
Axel és Stan dermedten álltak, és csak hápogtak.
John keljfeljancsiként felpattant a hálózsákján, s rémülten pislogva nézett körül.
- Mi volt ez? Mi a franc volt ez?
Michael leeresztette a pisztolyt Megforgatta a kezében és alaposan szemügyre vette.
- Akartok játszani, fiúk? - kiáltotta. - Akkor eljátszom a rohadt játékotokat! Megmutatom nektek, hogy is kell ezt játszani!
Kipattintotta a tárat, egy kivételével valamennyi töltényt kivette belőle és becsukta. Megpörgette a pisztolyt.
Stan a száját harapdálta. John hitetlenkedve bámult.
Michaelnek remegett a keze. Az ingmellénél fogva megragadta Stant, magához húzta és a fejéhez nyomta a csövet.
Tehetetlen rémület hangja tört fel Stan torkából.
Michael meghúzta a ravaszt.
Az ütőszeg üres kamrán koppant Lassan engedett Michael szorítása.
Stan visszafolyton zokogástól fulladozva kapkodott levegő után. Könyörgőn kinyújtott karral Axel felé imbolygott, majd összegörnyedt, s a gyomrára szorított kézzel hányni kezdett Axel lábai előtt sírt és reszketve a padlóra zuhant.
Michael leeresztette a pisztolyt Az ajtóhoz sétált, kinyitotta és kilépett A jajongó szelet hallgatta. Felemelte a pisztolyt, hátrahúzta a karját, majd teljes erőből elhajította a fegyvert a fák közé, a sötétbe és a hóba.

Negyedik fejezet

Este volt, lassan vacsoraidő. A Division Street már szinte néptelen volt, amikor Michael Cadillacje bekanyarodott az Eagle supermarket elé. Tele volt a járda üres bevásárlókocsikkal, amiket a vásárlók hagytak ott, miután átpakoltak belőlük az autóikba. Egy alkatinazott éppen ezeket gyűjtögette össze.
Michael kiszállt és bement az üzletbe. Egy lány, aki épp a pénztáraknál számolta a bevételt, azt mondta.
- Linda hátul van.
- Kösz.
- Hogy sikerült a vadászat?
- Remekül.
- Azon gondolkoztam… - A lány megállt a mondat közepén; Michael már hatalmas léptekkel elindult a polcsorok között a hátsó traktus felé.
Linda, egy csomó nyitott doboz közt, a padlón üldögélt Csöndesen sírt.
A férfi megérintette a vállát. - Linda… Mi a baj?
Könnyáztatta arccal nézett Michaelra. Megrázta a fejét
- Nem tudom.
- valami csak van.
- Olyan… csak olyan magános vagyok. Michael képtelen volt válaszolni. Nyelt egy nagyot, és azt mondta.
- Odakint vár a kocsim.
- Nem. - Linda ismét megrázta a fejét - Hagyj magamra! Mindjárt jobban leszek Komolyan. Michael habozott egy kicsit Azután bólintott, sarkon fordult és visszasétált a polcok között az ajtóhoz.
Kiment és beült a kocsiba. Elhelyezkedett az ülésen, hátrahajtotta a fejét, a kárpitot bámulta, és igyekezett nem gondolni semmire.
Az alkalmazott az utolsó kocsikat gyűjtötte össze, egymásba tolta, és visszagurította őket az üzletbe. Lassan kialudtak a lámpák. Ismét feltűnt a segéd, a kabátját gombolgatta. Aztán a pénztároslány. Együtt sétáltak végig az utcán. Még egy lány lépett ki, s néhány perc múlva Linda is feltűni
Michael áthajolt az ülésen és megkopogtatta a jobb oldali ablakot Linda a kocsihoz lépett Mike letekerte az ablakod
- Jól vagy - kérdezte. A lány bólintott
- Gondoltad volna valaha, hogy ilyen lesz az életed?
- Nem.
Meghúzta a kilincset és kitárta az ajtót Linda elgondolkozott egy kicsit, azután gyorsan beszállt és bevágta maga mögött az ajtót
A lakókocsi sötét volt, csupán az utca túloldalán álló lámpából szűrődött be némi fény. Michael meztelenül hevert a lepedőn, karját összekulcsolta a feje alatt. Üres volt a feje és igyekezett is nem gondolni semmire.
De a teste feszült volt, duzzadt és kiéhezett. Tenyere és talpa enyhén izzadt.
Hallotta, amint kinyílik a fürdőszoba ajtaja és mezítlábas léptek közelednek a nappalin át a hálószoba felé. Egy pillanatra Linda körvonalai látszottak az ablak előtt: meztelen volt, a nyaka ívelt, selymes haja az arcába hullott, formás, hegyes kis melle rezgett, látszott hátának kecses íve, formás lába. Azután odacsusszant Michael mellé az ágya
Keze végigfutott a férfi arcán, megsimogatta, majd óvatosan lejjebb csúsztatta, ujjhegyei bejárták a mellkasát Nyitott szája csábítón Michaeléhez ért…

Linda mélyen aludt Michael az ablaknál állt, a kihalt utcát bámulta.
Megfordult és Lindára nézett Hanyatt feküdt, fejét oldalra fordította, s haja sötét udvarként keretezve arcát, széttárt karjai a párnákat érintették Olyan volt, mint egy mesebeli angyal, egy lágy, hajlékony, szívszaggatóan szép angyal.
Csendben, hogy fel ne riassza őt, Michael összeszedte a ruháit és felöltözött. Egy darabig tűnődött, majd odahajolt és megcsókolta Linda haját Azután kiment a hálószobából, át a nappaliba, kinyitotta az éjszakába nyaló bejárati ajtót, és óvatosan becsukta maga mögött. Kezét a kabátzsebébe mélyesztette, vállát a szélnek vetve elindult lefelé a dombról.
Hideg, szeles éjszaka volt, de a tiszta égen fényes, törékeny kis fénypontokként ragyogtak fölötte a csillagok. Lehelete meglátszott a levegőben.
Lesétált a Szent Dimitriusz közelében lévő kereszteződéshez, ahol a telefonfülke állt Behúzta maga mögött a harmonikaajtót Feje felett kigyulladt a lámpa. Ránézett a telefonra.
Odébb beindították egy autó motorját. A kocsi elindult a járdasziget mellől. Elhaladt a telefonfülke mellett. A vezető egy pillanatra üres szemekkel ránézett, majd továbbhajtott Michael nézte, ahogy hátsó lámpái beleolvadnak az éjszakába.
Zsebébe nyúlt és előhúzta azt a papírdarabot, amit Angela adott neki. Kiterítette a készülék alatt lévő fémlapon. Leemelte a hideg telefonkagylót és a füléhez tartotta. Elővett egy tízcentest a zsebéből és bedobta a nyílásba. Amikor meghallotta a tárcsahangot, kicsit tétovázott, majd az egyik lyukba tette az ujját és tárcsázni kezdett

A Veteránkórház pihenője világos, vidám, élénk színekkel teli, kényelmes, mutatás bútorokkal berendezett helyiség volt
Éppen bingót játszottak. Több tucat tolószékes férfi vett körül egy emelvényt, amelyen egy kínai férfi golyókat húzott ki egy üvegtartályból és számukat bemondta a mikrofonba. Minden egyes számot örömkiáltás és füttyögés fogadott.
Egy ápolónő lépett a szobába, kezében egy négyszögletű papírdarabka, amilyeneket telefonüzenetek céljára használtak. Többen reménykedve pillantottak föl.
Megnyugtató mosollyal haladt el melletük, és egyenesen egy fiatalemberhez ment, akinek a lábai pár centivel a törzse alatt csonkokban végződtek, s ezeket kórházi köntösének visszahajtott sarkai takarták. Egyik kórja kicsavarodottan, mereven lógott mellette. Zavartan nézett a nőre, mint aki úgy érzi, tévedés történt
- Magát keresnék, Steven - mondta az ápolónő.
- Engem?
- Igen.
Steven a papírra meredt Eldobta a játékhoz szükséges szelvényt, megmarkolta kocsijának egyik kerekét és sietve kihajtotta magát a teremből.
Kifulladva és kipirult arccal ért a folyosó végére, a telefonszobához. Az egyik telefonkészülék kagylója a zsinórján lógott Steven megnyalta az ajkát Határozatlanul tett még egy kis kört a tolószékével. Azután hirtelen a telefonhoz kormányozta magát, és felkapta a kagylót.
- Halló!
- Steven? Steven, én vagyok az, Mike.
- Michael?! - Steven izgatottan ráncolta a homlokát. - Nocsak! Ööö… izé, hogy s mint?
- Hogy s mint? - ismételte Michael hitetlenkedve.
- Velem ne törődj. De te hogy vagy, az ördögbe is?
Steven körüljártatta a szemét a telefonos szobában, végignézett a tolószékén. Kétségbeesés, a tőrbe csalt ember kifejezése ült az arcára.
- Prímán - felelte. - Remekül!
Három férfi hajtott el tolószékében az ajtó előtt, surrogó kerekekkel.
- Mit mondtál? Nem értettem. Mi az a zaj? - Tolószékek - mondta Steven komolyan. Egy másodpercig hallgattak.
- Jézusom. Mikor jössz ki?
- Maradok egy darabig, Mike.
- Minek?
Steven behunyta a szemét Megpróbálta összeszedni minden lelkesedését - Pompás hely mondta. - Olyan, mint egy üdülő. Kosárlabda, teke. Lehet választani. Még egy hercegnő is meglátogatott bennünket Itt… itt minden remek. Egyszerűen fantasztikus. Figyelj, Mike! Vissza kell mennem. Takarodó van. Kösz, hogy hívtál.
Megmozdult, hogy visszaakassza a helyére a kagylót. Mielőtt egy kattanással megszakadt volna a vonal, még hallotta, ahogy Michael szólítja: - Steven!
Szemét elfutották a könnyek.
Ragyogó reggel volt. Néhány bodros felhő úszott imitt-amott a halványkék égen. A taxi behajtott a Veteránkórház előtti feljáróra és a bejárat előtt megállt.
Michael szállt ki elsőnek. Egyenruháját viselte, félrecsapott sapkával, kifényesített bakancsa úgy szikrázott a napsütésben, mint egy drágakő. Mozdulatai határozottak és pontosak voltak.
Mögötte Axel és Stan szálltak ki a hátsó ülésről, majd John tűnt elő a vezető melletti ülésről. Michael arca szilárd és céltudatos volt. A többiek zavartnak és tétovának látszottak. Követték őt a kórházba.
Michael néhány szót váltott a portáspultnál lévő ápolónővel. Megköszönte a felvilágosítást, megfordult, és a lift felé indult
A többiek leültek az előcsarnokban.
Michael felment a negyedik emeletre. Megállított egy nővért, aki egy kórteremhez irányította. Húsz ágy állt a hatalmas szobában, mindkét fal mentén tíz-tíz, szépen bevetve valamennyi. Mindegyik végénél katonaládák A falon képeslapokból kitépett képek és fotók. A túlsó sarokban valaki egy régi kislemezt hallgatott a lemezjátszón. Steven a székében ült és egy puhafedelű könyvet olvasott
Felriadt - Michael - mondta. - Nem akarok hazamenni. - Keze a lábcsonkjai körül verdesett, mintha el akarná rejteni őket
- Tudom - mondta Michael. Steven elvörösödött
- Voltál vadászni a fiúkkal? - kérdezte zavartan.
- Persze.
- Lőttél valamit?
- Nem.
- Te nem lőttél szarvast?
- Egyet nyomon követtem. Egy nagy bikát. Szépséges példány volt - mondta Michael szelíden. - Biztosan neked is tetszett volna.
Steven az ölébe nézett - Angela küldött ide?
- Nem.
- Akkor jó… Michael a katonaládához ment, és ráült Egy csomó nagy lakat függött rajta. Michael kíváncsian nézett rájuk.
- Angela örökké zoknikat küld nekem - mondta Steven.
Michael megérintette az egyik súlyos, hatalmas acéllakatot
- Na igen… De nem zoknikat faxtok benne. Figyelj!
Steven odagurult a ládához. Erejét megfeszítve előrehajolt, s a nyakában függő láncon hordott apró kulcsokkal nyitogatni kezdte a lakatokat Felnyitotta a láda fedelét
Legalább egy tucatnyi apró, fehér porcelánelefánt volt a ládában. Belsejük tele volt pénzzel. A fehérnemű alatt és a tisztálkodási felszerelések körül is, a láda tömve volt gumival összefogott bankjegytekercsekkel.
Michael kiemelt egyet. Csupa százdolláros. Ránézett Stevenre.
Steven rémült és ijedt volt Könnyben úszott a szeme.
- Minden hónapban jön egy, Michael, Saigonból. Nem értem! Saigon most már bármelyik pillanatban eleshet!
Tolószékes férfiak gurultak be és ki a szobából. Michael nézte őket Előreejtette a vállát
- Ez Nick - mondta színtelen, síri hangon. - Honnan tudod?
Michael nem szólt semmit. Visszadobta a ládába az összegöngyölt bankjegyköteget, lecsukta a fedelét és Steven helyett bezárta a lakatokat
- Iszonyatos vérfürdő árán fogják elfoglalni azt a helyet - mondta Steven. - Egy ilyen fickó, mint Nick, honnan a fenéből szed ennyi pénzt?
Michael csak állt Szeme a katonaládán, mintha olyasmi volna benne, ami egyszerre rémítő és lenyűgöző. Félrekapta a tekintetét
- Hát… talán kártyázik - mondta. - Meg fogom találni. Ne aggódj! Kezd késő lenni, Steven. Felhívom Angelát A fiúk lent várnak. Segítenek nekem hazavinni téged.
Stevent elfogta a rémület
- Nem tudok beilleszkedni, Mike! Nem!
- De igenis, az istenit! - mondta Michael szinte ordítva. - Megteszem, ha mondom.
Hosszan néztek egymás szemébe. Aztán Steven visszasüppedt a székébe.
- Tedd, amit a szíved diktál, Michael. Michael bólintott Megkerülte a széket, megfogta a fogantyúját és gyors, határozott léptekkel kigurította Stevent a kórteremből.
Végigment a folyosón, a liftekhez. Odalépett hozzájuk a nővér, aki tudni akarta, hogy mi történik Azután egy másik. Michael tudomást sem vett róluk, csak ment tovább, lázas tekintettel.

Ötödik fejezet

Saigon más majdnem eleseti. A háború a végéhez közeledett Amerika feszült volt, izgatott és nyugtalan. A hadseregben fejetlenség uralkodott Ilyen pillanatokban a dolgok rendjében járatos és kellően céltudatos emberek mindent elérhetnek - parancsokat tartalmazó borítékokat tudnak elemelni a túlhajszolt hivatalnokoktól, kevésbé tűnik föl a hamisított irat, a gyors, ellentmondást nem tűrő hangon előadott értelmetlenség nyerő megoldás a bizonytalan és összezavarodott altisztek között, s némi kenőpénz, minthogy a megvesztegetésre aligha derül fény, hatásosabb, mint máskor.
Ötnapos, fárasztó, apránként megtett út után Michael, az ötödik napon, alkonyatkor a saigoni repülőtér felé közeledő csapatszállító gépen volt. Fekete füst lebegett a levegőben, a kifutópályán holttestek hevertek, és vagy fél tucat vadászgép lángokban állt. Több osztagnyi katona foglalkozott a romok eltakarításával és lőállások felállításával. Dzsipek és teherautók száguldoztak fel és alá. Tűzharc folyt a repülőtértől nyugatra.
Michael kibámult az ablakon. Olyan volt, mintha a világvégét látná.
A túloldalon ülő ezredes megjegyezte
- Uramisten, ezek már elérték a repülőteret! Michael bólintott
- A seggfejek! - mondta, az ezredes.
Hogy elkerülje a tűzharcot, a pilóta kénytelen volt egy sérült leszállópályát használni, s a leszállás nem volt zökkenőmentes. Amint a gép megállt, a katonatisztek kikapcsolták a biztonsági öveket és elindultak az ülések közti folyosón.
Az ezredes kioktatott egy ideges, fiatal őrnagyot
- Én mondok magának még valamit - mondta. - Ne egyen dinnyét! Ezek injekciós tűvel folyóvizet töltenek bele.
Az őrnagy rémülten nézett.
Kiléptek a gépből és lemásztak a létrán. Alig száz méterrel odébb egy Huey ereszkedett le. Emberek ugráltak ki belőle és rohantak a csapatszállító felé. Volt köztük ázsiai és amerikai, férfi és nő, minden korosztályból. A nyakukban viselt azonosítócédulák csapkodtak a helikopter rotorjai keltette légörvényben. Bőröndöket és bevásárlószatyrokat, vagy párnahuzatba és zsákokba csomagolt javaikat szorongatták. Szirénák vijjogása hallatszott Egy ötvenes kaliberű géppuskával felfegyverzett dzsip száguldott oda és csikorogva megállt a lépcső mellett
A sofőr mellett a katonai rendész felállt, tölcsért formált a kezéből.
- Crispin ezredes! - kiáltotta. - Maguk közt van Crispin ezredes, a nagykövetségről?
- Itt vagyok! - válaszolta az ezredes, aki Michaellel átellenben ült a gépen. - Jöjjön, őrnagy! Csipkedje magát!
- Bocsánat, ezredes! - Michael megérintette a férfi könyökét, és megvillantotta előtte egy Titkos
- azonnal továbbítandó pecséttel ellátott barna borítékot Üresen halászta ki egy papírkosárból és egy félbehajtott újsággal tömte ki. - Magukkal tarthatok?
- Hogyne, persze. Jöjjön. Induljunk. Beszálltak a dzsipbe, amelyik odavitte őket a kiürült helikopterhez.
- Gyorsan, ahogy csak bírtok, fiúk! - kiáltott rájuk a helikopter pilótája. - Annyian vannak még, mint a pelyva, és ki kell hoznunk őket!
Míg a biztonsági övekkel vacakoltak, a gép fölemelkedett Elsiklott a város fölött Alant több helyen zabolázatlan tüzek égtek, itt-ott csatározások folytak. Szirénák vijjogtak Katonai és civil járművek igyekeztek keresztültörni a nyüzsgő utcákon. Fosztogatott a csőcselék
Már besötétedett, amikor a helikopter leereszkedett a nagykövetség épülete fölött A tető mind a négy sarkán óriási piros iránylámpákat állítottak fel. Hatalmas tömeg tülekedett a helikopterleszálló körül. A leszálló sáv széleit automata géppisztolyokkal felfegyverzett katonai rendőrök sorfala őrizte. Gondosan ellenőrizték a személyi iratokat, s a menekülteket egyenként egy másik várakozó helikopterhez irányították, amely pörgő propellerekkel várta, hogy a repülőtérre szállítsa őket Lent, a nagykövetség udvara úgy megtelt menekültekkel, hogy némelyiket a medencébe szorították.
Egy osztagnyi őr átvezette az ezredest és az őrnagyot a tetőn várakozók között és egy tűzlépcsőhöz terelte őket Michael is velük rohant Mihelyt beértek, az őrök visszafordultak, kivéve egy tizedest meg egy másikat, akik levezették őket a lépcsőn. Az emeleteken egyenruhás férfiak rohangáltak szinte páni rémületben, kezükben iratok meg felszerelés, és egymással ordítoztak, beértek a földszintre. Hatalmas, piros Coca-Cola automata állt a lépcső alján.
A tizedes, aki kialvatlannak és kábultnak látszott, azt mondta
- Cola-automata. Ha valaki kér.
- Tizedes! - mondta Michael éles hangon. Nekünk legalábbis nekem, azonnal el kell jutnom a főparancsnokságra.
- Úgy van - mondta az ezredes.
A tizedes megrázta a fejét, hátha ettől kiélesedik az elhomályosult kép.
- Reggelig egyikőjüket sem tudjuk kijuttatni innen. Az előcsarnokban kell majd aludniuk Kérem, nyugodjanak meg!

Reggelre üvöltöző vietnamiak kétségbeesett, óriási tömege préselődött a fokapu előtt felállított szögesdrótakadálynak. Michael a kapu mögött várakozó dzsipben ült a sofőr és egy tizedes között, aki kezében géppisztollyal az ajkát nyalogatta, és nyugtalanul fészkelődött a helyén. Az őrnagy és az ezredes hátul ültek.
Egy fehérsisakos katonai rendész róluk az osztagára, majd a kapura pillantott Felemelte a kezét és lecsapott vele.
- Most!
A katonai rendészok fölrántották a kaput és a szögesdrótbarikád felé fordították géppisztolyuk csövét, s a tömeg felé lőttek. Kinyitottak egy kisebb, dróttal befont kaput a drótakadály közepén, és tovább tüzelve széthúzták.
- Maradjanak a fenekükön! - szólt a sofőr.
Gázt adott és a dzsip dudálva, a tizedes levegőbe leadott lövései közepette, bőgő motorral belehajtott a tömegbe. A sokadalom keskeny folyosót nyitva kelletlenül visszahúzódott. Egy férfi megpróbált felugrani a dzsipre. Lecsúszott a sárvédőről, minthogy a sofőr, görcsösen összepréselt szájjal, csak a gázpedált taposta.
Kiértek a követség elé és csikorgó kerekekkel befordultak egy mellékutcába. Teljesen megőrült a város. Egyszerűen nem lehetett rajta eligazodni. Végighajtottak kimondottan nyugodt, sőt derűs utcákon, ahol alig lézengett néhány ember, másutt lassan, vidáman sétálgattak és pillantásra sem méltatták a dzsipet. Más utcákat ugyanakkor elárasztott a menekülők zajongó, lökdösődő, tülekedő áradata, a következő pedig tele volt riksákkal, taligákkal, szekerekkel, biciklikkel és motorkerékpárokkal. Itt-ott kövekkel dobálták őket, egyszer meg valaki lövéseket adott le rájuk.
Végül eljutottak a folyó mellett álló régi, oszlopos, gyarmati épülethez, ahol a Tóparancsnokság székelt. A kaputól magas drótkerítés indult, tetején három sor szögesdróttal. De mivel ez nem tartozott az evakuálási körzetbe, itt nem állt tömeg, s a szolgálatot teljesítő katonai rendészok a lezserségig nyugodtak voltak, össze sem lehetett hasonlítani őket a nagykövetség előtt posztoló társaikkal. Az őrök ugyan higgadtak voltak, a bentiek azonban annál kevésbé. A tisztviselők magas, zöld iratgyűjtő szekrényeket gurítottak ki és rakodtak föl a teherautókra. Két, amerikai zászlókat cipelő káplár nyargalt el mellettük. Mások ládákat vonszoltak kifelé. Egy nagy páncélszekrénnyel egy egész szakasz birkózott: megpróbálták targoncára tenni. Kiáltozás, szitkozódás hallatszott mindenünnen, le-föl rohangáltak az emberek. Papírok és iratok hevertek szanaszét az udvaron és a lépcsőkön. A dobozokat és a bútorokat széthajigálták.
Kiszálltak a dzsipből.
- McDowell tábornokot keresem! - kiáltotta az ezredes.
Egy arra rohanó őrmester hitetlenkedve pillantott rá.
- Maga ugye viccel? - kérdezte, majd egy kézlegyintéssel minősítette a fejetlenséget
Michael gyorsan kiszállt a dzsipből. Az egyik személyzeti bejáraton az utcára ment A parancsnokság előtt épp megállt egy taxi, egy százados és egy hadnagy ugrott ki belőle. Bementek a kapun.
Michael intett a sofőrnek. A taxi továbbjött és megállt előtte. Beszállt.
A Mississippi Soul bárhoz vitette magát Éppen olyan sötét, füstös és zsúfolt volt, mint azelőtt De a zene hangosabban szólt, az ivászat és a kiabálás még féktelenebb, s az emelvényen táncoló lányok még apró bugyijaiktól is megszabadulva, obszcén hévvel rázták, tekergették és ringatták a csípőjüket. Ez volt a végjáték; s a résztvevők tobzódva adták át magukat a mámornak
Michael egyenesen a konyhaajtóhoz sétált és belépett Megtalálta az összetöpörödött, félszemű vietnamit, akit keresett, és ötven dollárért cserébe kapott tőle némi töredékes információt, meg egy rend civil ruhát, ami többé-kevésbé illett rá.

A sötétségbe csak a sarkon égő ház fénye hasított bele. Olyan volt az utca, amilyennek emlékezett rá, csakhogy hullák borították Át kellett lépnie egy fiatal, talán tíz- vagy tizenegy éves lány holttestén, akinek seb tátongott a mellén, hogy bejusson a hullámlemezből készült kerítésen lévő kapun. Az udvart már teljesen elborította a gaz. Kipusztult a bougainvillea is. Üres rekeszek hevertek mindenütt Hatott feküdt elnyúlva a lugas alatt" Egy vietnami vezette megrakott teherautó índalt el éppen. Amikor eltűnt a faházak elől, láthatóvá lett a fehér Alfa Romeo, amelyre Michael emlékezet
Michael még elálldogált egy kicsit, majd odasétált a folyóhoz legközelebbi házhoz, behúzott redőnyeivel üresnek látszott Kinyitotta az ajtót; ezzel meglepte Julien Griudalt, aki belülről nyomta le a kilincset Julien leírhatatlan nadrágot és szakadt pulóvert viselt Lefogyott, barátságtalan volt
Egymásra meredtek.
- Ki a franc maga? - kérdezte Julien idegenszerű kiejtéssel.
Száját ellenségesen félrehúzta. Michael nekiugrott és pofon csapta. - Hol van az amerikai játékos, Nick? Julien hátralépett, kezét az arcához emelte. - C'est extraordinaire! - mondta. - Nick?
- Mi történt Nickkel?
Julien kínosan hátrált.
- Fini.
Michael akaratlanul hátrahőkölt Julien ravasz tekintettel eloldalazott mellette. Úgy tűnt, rögtön összeszedte az önbizalmát, mihelyt kijutott a szabadba. Michaelra nézett, horkantott egyet, majd a kocsijához ment és kinyitotta az ajtaját,
- Állj csak meg, öregfiú! - ugrott elé Michael.
- Nincsen itt semmi - mondta dühösen Julien. - Itt csak az van, amit látsz. Ez mind a tiéd lehet
Michael benyúlt a zsebébe és egy vastag bankjegyköteget húzott elő.
- Játszani akarok, Julien. - Egyesével lehámozta a tekercsről a bankókat, és kiterítette a kocsi motorházának tetejére.
Julien, akit nyilvánvalóan csábított a pénz, megremegett
- Ez túlságosan veszélyes manapság - tiltakozott.
Michael még több pénzt tett le. Julien elégedetten csücsörített, de azután mégis megcsóválta a fejét Elővette a slusszkulcsot
- Ne próbáld beindítani azt a kocsit, Julien! Julien kidüllesztette a mellét.
- Nem félek tőled.
- Akkor jó - mondta Michael. Még néhány bankjegyet leterített. - De én az amerikaival akarok játszani. A legmagasabb tétért
Julien egy perc múlva, mohón a bankókra pillantva, bólintott
- Honnan tudod, hogy hol van? - kérdezte Michael.
- Tudom.
- Honnan?
- Egyszehűen tudom. Elég ennyi.
- Jó, akkor gyerünk.
- Át kell vigyelek a folyón. - Rendben.
- Engedd meg egy pillanathal
Julien visszament a faépületbe, Michael követte. Beléptek a szobába, ahol korábban a játszmák folytak. Még mindig ott állt az asztal, rászáradt piros foltokkal. Törött rekeszek, feltépett cigarettásdobozok hevertek a padlón.
Julien kinyitott egy szekrényt Kibújt ócska nadrágjából és pulóveréből, s magára öltötte fehér vászonöltönyét Még mindig elegáns volt, ámbár a nadrág ülepe kissé már viseltesnek és fényesnek látszott
- Valamilyen oknál fogva - mondta Julien, amikor kimentek -, mindig jobban éheztem magam fehéh öltönyben. És az ilyen vehsengéshez alkalmi öltözék illik, ugyebáh.

Hatodik fejezet

Julien csónakja hosszú, keskeny vízi alkalmatosság volt, oldalán kicsi, de annál hangosabb motorral. Michael a csónak orrában ült. Lassan haladtak felfelé a folyón. A vietkongok már a város külső kerületeit támadták. Világító rakéták tűzgömbjei villantak a távolban az éjszakai égbolton, s néhány pillanattal a felvillanások után a tompa dörrenések is hallatszottak.
Hidak alatt haladtak el, melyek tele voltak - ki tudja, hová - menekülő emberekkel. A folyón is egymás hegyén-hátán tülekedtek lefelé mindenféle, peremig megrakott bárkák, csónakok és tutajok
Michael mindezt bizonyos közönnyel szemlélte. Számára ez már történelem volt. Mindössze egy dolgot akart: megtalálni Nicket. Negyedóra múlva Julien csónakja kifordult a fő csatornából és besiklott egy félig elrohadt dokkba, amelynek első cölöpsora összeomlott már - a palló nagy része a vízbe esett -, s a deszkák ott ringatóztak, félig elmerülve, a csónak által vert hullámokban. Két Esso benzinkút állt a rakodópart végén, a szárazföldön, mindkettő láncokkal körbetekerve és lelakatolva. Mögöttük egy teher autógarázsokkal körülvett, kétszintes raktárépület állt Közelében huszonöt literes kannákból rakott, hegy nagyságú gúla csillogott a holdfényben. Julian felfuttatta a csónak orrát a dokkra. Leállította a motort, és belépett a vízbe. A palló meghajlott a súlya alatt A csónak orrához gázolt, a porta vonszolta a járművet és kikötötte, egy kötéllel. Michael kiszállt. A dokk mélyebbre merült. Már majdnem a térdükig ért a víz.
Gépek hangja hallatszott az épületből puffogások, csörömpölések, dörrenések.
- Gyáhr - mondta Julien. - Ez készíti azokat a kannákat.
Közelebb mentek A zaj fölerősödött Volt egy bejárat a földszinten, s mellette falépcső vezetett az emeletre, egy másik ajtóhoz. Gyönge fény szűrődött ki az emeleti hasadékokon és a rések között, de az alsó szinten ebből semmit sem lehetett látni.
- Váhjon itt - mondta Julien. Felment a lépesőn és kopogott.
Szinte azonnal kinyelt az ajtó, de rögtön be is vágódott az orra előtt
Julien dörömbölt és kínaiul kiabált valamit Az ajtó újra kinyelt és egy magas, sebhelyes arcú kínai lépett ki elé, fenyegető hangon hadarva valamit Julien veszekedett vele. A férfi lepillantott Michaelre és mondott valamit Juliennek franciául. Julien leszólt:
- Fizetnünk kell a belépésért.
- Rendben van - mondta Michael.
- Ötezeh amerihai dolláht Itt a világ vége. Ezek mindent össze akahnak szedni.
- Mond neki, hol elfogadom.
Michael felment a lépcsőn és leszámolta a pénzt a férfi kezébe.
- Nála van az amerikai játékos? - kérdezte Michael.
Julian lefordította a kérdést A kínai nem válaszolt. Ismét kinyújtotta a kezét Michael újabb ezer dollárt tett bele. A kínai Julienhez fordult.
- Azt mondja, nálunk van a híres amerikai, aki huszonhét játszmát élt túl - mondta Julien. - És azt is mondja, hogy ez az információ elrabolt a dhága idejéből, ezéht további ezeh dolláhhal tahtozol neki.
Michael keményen, dühödt erővel odavágta a pénzt a férfi kezébe. A kínai halványan elmosolyodott, majd kitárta az ajtót.
Magas, hosszú, rosszul világított szobába léptek, amelyet körben erkély övezett A falak mentén egymásra tornyozott dobozok és mindenféle feketepiaci árukkal teli ládák álltak. A földszintről felhallatszott a vad, fülsiketítő lárma, a füstöt vágni lehetett volna. Kis asztal állt a szoba másik végében, fölötte tányérforma ernyős lámpa világított A környező árnyak közül Michael húsz vagy harminc férfi körvonalait tudta kivenni. Az asztalnál két fiatal vietnami ült, egyikük pisztolyt tartott a fejéhez.
A kínai előre vezette Michaelt és Julient. A félhomályban elhaladtak egy alig látható fegyveres őr, majd néhány lépéssel odébb egy másik mellett.
Szinte fülsiketítő volt a földszintről fölhallatszó zaj. Az asztal körül állók meg sem próbáltak beszélni. Fejbólintásokkal és kézjelekkel tették meg tétjeiket. A két vietnami közül az alacsonyabbik leeresztette a pisztolyt és átadta ellenfelének. Az megpörgette a tárat, felemelte a fegyvert és meghúzta a ravaszt Visszaadta a pisztolyt az alacsonynak. Kísérteties jelenet volt; semmi nem hallatszott a lenű dübörgéstől. Néhány lépésnyire az asztaltól Michael hirtelen megtorpant Felemelte a kezét, hogy árnyékot vessen a szemébe tűző lámpakörte elé. Szikár amerikai állt az asztal mögött, és szenvtelenül szemlélve a játékosokat, piros kendőt tekert lassan a feje köré. Nick volt az; az arca beesett, a tekintete élettelen, a mozdulatai lassúak, álmatagok.
- Nick! - üvöltötte Michael. - Nick, én vagyok az, Mike. Nick felemelte a fejét. Ránézett Michaelre. Arca kifejezéstelenül üres marad
Michael gyorsan megkerülte az asztalt és Nickhez lépett
- Az isten szerelmére! - üvöltötte. - Nem is válaszolsz nekem?
Nick úgy nézett rá, ahogy egy unatkozó ember bámul ki az esőbe.
- Nick! Szólj már valamid Nick egyenesen a szemébe nézett, de nem felelt.
Néhányan a szerencsejátékosok közül feléjük fordultak, de úgy találták, hogy nem történik semmi érdekes, ezért újra a játékra összpontosították figyelmüket.
- Mindig azt mondtad, hogy én vagyok őrült! üvöltötte Michael. - Akkor miért csinálod ezt? Mi történt veled?
Nick néma maradt.
- Nem hiába jöttem vissza ide! - mondta Michael.
- Percek kérdése, és elbukik ez a város. Azonnal el kell tűnnünk innen!
Apró pukkanás hallatszott Michael háta mögül. Nick lustán arra fordította a szemét Michael megfordult, hogy kövesse a tekintetét.
Az egyik játékos a padlóra gurult, vér és fehér csontdarabok borították koponyája bal oldalát Elterült és mozdulatlanul feküdt Az egyik őr félrevonszolta a sötétbe, megigazította a széket, kiszabadította a kezéből a pisztolyt és visszatette az asztalin. A bíró intett Nicknek. Nick az asztal felé indult.
Michael odament Julienhez és megmarkolta a gallérját
- Juttass be a játékba! - üvöltötte. - Játszani akarok Nickkel!
Julian kétkedően összeráncolta a homlokát. Michael megrázta.
- Játszani akarok.
Julien döntött és odaintett Michaelnek, hogy kövesse. Megkerülték az asztalt és a szoba hátsó végéből nyaló ajtóhoz mentek. Julien kopogott. Résnyire nyílott az ajtó. Julian mondott valamit. Eltelt néhány másodperc, majd az ajtó kitárult és egy, a vállán 45-ös amerikai géppisztolyt viselő ázsiai őr beterelte őket
Sovány, jóképű kínai ült az asztalnál, pálcikákkal valami húsos-zöldséges ételt szemezgetve. Mögötte még két testőr állt, az egyik övébe dugott pisztollyal, a másik lefűrészelt vadászpuskával a vállán. A sarokban egy színes televízió szólt, ámbár az üzem zajától semmit sem lehetett belőle hallani.
A kínai felhúzott szemöldökkel pillantott Michaelre.
Michael előrelépett, az asztalra támaszkodott és azt mondta:
- Játszani akarok. Játszani akarok az amerikaival. Most, azonnal!
- Miért?
Michael belekotort a zsebeibe, kihúzta az összes pénzét és az asztalra tette.
- Ezért!
A kínai a pénzre nézett. Egy kézmozdulattal magához intette Julient. Julien odalépett és közelebb hajtotta a fejét. Néhány suttogó szót váltottak. Azután a kínai intett, és folytatta az evést
Julian visszajött Michaelhoz. - Azt mondja, játszhatsz.
Kimentek Egy vietnami ült Nickkel szemben. A bíró egy töltényt helyezett a tárba, a pisztolyt pedig a fény felé tartotta, hogy mindenki lássa.
Julian mondott neki valamit A bíró vállat vont, s odaszólt a vietnaminak. Az felállt a székről és ellépett az asztaltól.
Michael leült a helyére. Ahogy Nick ránézett, apró, töprengésre utaló ráncok jelentek meg a két szemöldöke között
A bíró megpörgette a pisztolyt Nick felé mutatott. Nick felkapta és a fejéhez tartotta a csövét Michael szemébe nézett, szája sarka megvonaglott, mint aki megpróbál visszaemlékezni valamire.
- Nick! - mondta összepréselt szájal Michael. - Én vagyok az, Michael. Emlékszel? Michael! Hé, Nick! Mike vagyok!
Nick meghúzta a ravaszt. A kattanást alig lehetett hallani, betette a pisztolyt és Michael felé lökte.
Michael felkapta a fegyvert és megpörgette a tárat.
- Nick. Az ég szerelmére! filézz rám! Én vagyok az, Mikey. Én vagyok az, Mikey. - Halántékához illesztette a fegyvert, lassan meghúzta a ravaszt. - Mike vagyok, Nick!
Üresen kattant az ütőszeg. Visszaadta a fegyvert. - Nézz rám! filézd meg, ki vagyok! Nick előkészítette a fegyvert Felemelte. Finoman a feje köré tekert rongyhoz szorította a csövét. Homlokán elmélyültek a ráncok… Majd a felismerés döbbent mosolya terült el az arcán. Azt mondta:
- Egy lövés, emlékszel? Szeretlek, Mike.
- Nick! - sikoltotta Michael. Átvetette magát az asztalon, megpróbálta kicsavarni Nick kezéből a fegyvert.
Amint hozzáért, a pisztoly elsült. Ő és Nick a padlóra zuhantak, az asztal felborult mögöttük. Begurultak egy halom cigarettásláda közé, ami felbillent és rájuk hullott
Michael - kezében a fegyverrel - előmászott. A pisztoly nedves és sikamlós volt a vértől. Nick fejének a negyede hiányzott
- Nick! - sikoltotta Michael, majd a holttestre zuhant és magához szorította.

A hatalmas, szürke anyahajó úgy feküdt a vízen, mint egy ledöntött felhőkarcoló. Sűrű egymásutánban érkező helikopterek köröztek felette. A leszálló gépeket körülrajzották a tengerészek, kihúzták belőlük a vietnami menekülteket meg az amerikai nagykövetség dolgozóit, és félretaszigálták őket az ellenőrzéshez, miközben a légiszemélyzet a fedélzet szélére gurította, majd a vízbe lökte a helikoptereket, mert az anyahajón már jóformán talpalatnyi hely sem akadt,
A fedélzeten teljes volt a zűrzavar. Vietnamiak és amerikaiak egy csoportjára - köztük síró gyermekeket ringató követségi feleségekkel - Michael is kituszakolódott az egyik helikopterből. Oldalra irányították őket, ahol egy tengerész zászlós feljegyezte a nevüket és az azonosítási számukat egy irattartóra csíptetett papírlapra.
Michael elhaladt egy televíziós forgatócsoport mellett. Kameráikat egy kareső, harmincas, szőke nőre irányították., akinek könnyű, rövid ujjú blúza lobogott a szélben. Merev és feszült arccal egy mikrofont tartod a kezében és a kamerákba nézett
- Úgy tűnik, ez Amerika vietnami beavatkozásának utolsó fejezete - mondta. - Egyben Amerika történetében is egyedülálló, már ami a benne részt vevő emberek számát illeti. És vége, be van fejezve. Nincs tovább. - Szünetet tartott, hátravetette a haját - Hilary Brownt hallották, az ABC-híradó munkatársát, az USS Hancock repülőgép-anyahajó fedélzetéről, a Dél-kínai-tengeren.
Michael behunyta a szemét Két kezét a halántékára szorította és lassan dörzsölgette. Kinyitotta a szemét. Elnézed jobbra a szélesen elterülő szürke óceán fölött, amerre a halványan kivehető partvonal látszott. Némán bólintott és odasétált a zászlóshoz.

Hetedik fejezet

Hűvös nap volt. Fagyott, színtelen hegyek emelkedtek Clairton körül.
A Szent Dimitriusz templom előtt halottaskocsi várakozott járó motorral, kipufogócsövéből vékony, kísérteties füstcsíkot eregetve.
Bent a kórus a crescendóhoz ért, hangjuk sötét diadallal szárnyalt Kitartották a magas hangot, de végül csak egyetlen énekes szólaltatta meg az utolsó ütemeket - mintha vonakodna abbahagyni -, majd lassan az ő hangja is elhal
Feltárultak a templom kapui. Michael, Stan és John lassú léptekkel sétáltak ki a zimankóba, vállukon Nick zászlóval borított koporsójával. Lementek a lépcsőn. Egyik oldalon Michael és Stan cipelték a koporsót A másikon a nagy John Welch, aki egymaga is elég nagy és erős volt hozzá. Mögöttük Axel görgette ki Steven tolószékét a templomból, és óvatosan, lépcsőről lépcsőre leeresztette. Steven kezét fogva Angela lépkedett a szék mellett, másik karjával a fiukat ölelte magához.
Behelyezték a koporsót a halottszállító autóba, beszálltak a kocsijaikba és követték a fekete gyászkocsit a temetőig. Erős szél fújta a nyitott sír körül állókat, felkavarta a havat, s hosszú csíkokat sodort feléjük az acélmű öt kéményéből a magasba áradó füstből.
A szertartás rövid volt A pap a 23. zsoltárt mondta el:
…Asztalt terítesz nékem az én ellenségeim előtt; elárasztod fejem olajjal; csordultig van poharam. Bizonyára jóságod és kegyelmed követnek engem életem minden napján, s az Úr házában lakozom hosszú ideig. Ámen.
Axel a sír széléhez tolta Stevent. A tolószék kerekei ragadtak a hóáztatta földbe, s a többieknek kellett segíteni, hogy kiszabadítsák. Steven előrehajolt a székében. Egy szál sárga nárciszt dobott a sírba.
- Ég veled, Nick - mondta.
Michael, Stan, Axel és John is egy-egy szál virágot dobott Stevené után.
Michael felemelte tekintetét a sírról, végignézett a hegyoldalban álló, esőmarta, napégette, keskeny sírköveken, majd tekintetét a füstölgő és dübörgő, gőzt szétterpesztő acélinú felé fordította, s végül fölpillantott az ólmos égre.
Linda érintette meg a kezét. Michael ujjai egybefonódtak a lányéval. Elfordultak a sírtól és elindultak az autóik felé.
John kocsmájának ajtaján tábla függött: Zárna. Kinyitotta az ajtót és előreengedte a többieket Axel a karjában vitte be Stevent és leültette egy izékre. John kint hagyta a táblát, majd behajtotta utánuk az ajtót, és ráfordította a kulcsot Míg a többiek lerázogatták a havat a cipőjükről és fáradtan kibújtak kabátjukból, ő egy nagy, kerek asztalt húzott a terem közepére. Michael és Stan székeket toltak az asztal köré. Linda leült Steven mellé. Angela kivitte a kisfiút a mosdóba.
Axel leült az asztalhoz. Székének törött volt a lába, s amint ránehezkedett, bizonytalanul megbillent alatta. Elfojtott kiáltás tört föl a torkából. Dühösen megrázta az öklét és a szeméhez kapta a kezét Megköszörülte a torkát. 
- Azt hiszem, John, ennek törött a lába mondta rekedten.
John bárgyún bólintott Hozott egy másik széket
- Főztem kávét - mondta.
Kiment a konyhába és egy kancsóval tért vissza. Letette az asztalra és úgy meredt rá, mint aki tudja, hogy valami nincs rendben, csak azt nem, hogy mi. - A csészék - mondta. - Csészék is kellenek. - Visszafordult a konyha felé.
- Majd én segítek - mondta Stan alig hallhatóan.
A többiek is fölálltak és kivonultak utánuk a konyhába, kivéve Angelát, aki Stevennel maradi. A konyhában lévők összeszedték a csészéket
- Nem kell túl sok - mondta John.
- Adhatsz még néhányat - szólt Michael.
- Rakj még ide egy párat, Linda - mondta Axel. - Pakolj csak meg!
Jócskán több volt náluk a kelleténél, amikor visszamentek az asztalhoz. Axel zavartan nézett körül.
- Mit kezdünk velük? - mondta.
- Tedd át őket a többi asztalra. Majd hasznukat vesszük délután… Hogy szeretitek a tojást
- Mit szólnál egy egyszerű rántottához, John? - ajánlotta Linda.
- Mindenkinek megfelel? - kérdezte John. - Ó, a pirítós! Még a kávé előtt betettem. Visszasietett a konyhába. Vele ment Stan is.
Kihúzta a tepsit a sütőből. Még éppen időben. Áttette a pirítósokat egy tányérra, elővett egy kis vajat és visszament, magára hagyva Stant, aki csak álldogált, csendesen nézelődött, a szája remegett
Linda segített Johnnak megvajazni és kiosztani a pirítós kenyeret Stan kijött a konyhából. Vörös volt a szeme.
- Figyeljetek! - mondta. - Nem sörrel kellene kezdenünk
- Majd én hozom - mondta Axel. Megkerülte a pultot és odalépett a csaphoz.
- Én inkább a tojással kezdem - mondta John.
- Szívesen szedek neked! - szólt Linda.
- Nem. Ülj csak le! Töltsd ki a kávét!
Steven ölébe tartotta a fiát és megpróbált mosolyogni.
- Jól vagy? - kérdezte Angela.
Steven - száját összeszorítva - kényszeredetten bólintott.
- Olyan… olyan szürke ez a nap - jegyezte meg Angela, aki képtelen volt ennél érdekesebbet mondani.
Axel egy tálcát tett az asztalra, teli söröspoharakkal. Mindenki elé rakott egyet Michael körüljártatta tekintetét az asztaltársaságon, mindenkinek az arcára nézett, azután a poharakra. Könnyek szivárogtak a szemébe, s legördültek az arcán. Kinyitotta a száját, de nem tudott megszólalni.
A konyhában John éppen felverte a tojást egy tálban. Összeszorította az állkapcsát Hümmögött magában, aztán hirtelen egy nagyot sóhajtott Halkan sírni kezdett, de széles válla belerázkódott Visszafojtotta a könnyeit, úgy énekelt:

…állj melléje,
és vezesd őt…
Ta-ra-rí-ra-ra-ra…
Ra-ra-ram…

Odabent mindenki csöndben ült az asztal körül és őt hallgatta.
Linda felemelte a fejét. Lágy hangon elkezdte:

Isten óvd Amerikát,
Édes hazám…

Michael csatlakozott hozzá.

Állj melléje…

A többiek egyenként bekapcsolódtak az éneklésbe

És vezessen
Égi fényed
Át a hosszú
Éjszakán…

John kijött a konyhából. Megállt az ajtóban és megütközve nézett rájuk. Majd maga is az asztalhoz lépett és velük együtt folytatta.

Ormoktól a…

Baritonja ércesen csengett Együtt énekeltek, mind hangosabban.

Prérin át,
A tajtékzó Óceánig.
Isten óvd Amerikát,
Édes hazám!

Véget ért a dal. Mindannyian zavartan, kényelmetlenül feszengtek a székükön.
Michael körülnézett. Csak Lindáéval találkozott a tekintete. Kinyújtotta a kezét és felemelte az egyik söröspoharat. Rámosolygott Lindára… Ő visszamosolygott.
- Nickre! - mondta Michael.
A többiek felpillantottak. Tétován megfogták a poharukat, arcuk sugárzott az egymás iránti szeretettel. Felemelték a poharaikat.
- Nickre! - mondták egyszerre.

Kelenhegyi Péter fordítása