A Látnok Ciklus - 2.
ROBIN HOBB
A király orgyilkosa
(Tartalom) (Térkép)

Előzmények
AZ ORGYILKOS TANÍTVÁNYA
A Hat Hercegség örökösödési rendje akkor tört meg, mikor Lovag trónörökös herceg
Holdszem városában aláírta a békét a Hegyvidéki királysággal. Ekkor derült ki, hogy
egy helybéli asszonytól hat esztendővel korábban fiúgyermeke fogant, s a gyermeket a
szégyenben maradt leány apja a királyi családra bízta. Lovag herceg azonnal lemondott
a trónról, s így öccse, Igazság herceg lépett elő trónörökössé. A fattyút Lovag herceg
első emberére, Kosvár istállómesterére, Burrickra bízták, s úgy tűnt, megfeledkeztek
r ó l a .
A gyermek egy ideig egyszerű életet élt, az istállómester is keveset törődött vele,
utcagyerekekkel járta a várost. Az istállómester ekkor fedezte föl, hogy a gyermek
különleges képességgel bír, a népi hagyomány által Ösztönnek nevezett, s a népi
babonaság által megvetett tulajdonsággal tudati kapcsolatba képes kerülni egy általa
kiválasztott állattal. A magának való Burrick azonban ismerte az Ösztön hírnevét, és
erőszakkal szakította el a gyermeket fél-állati sorából, s attól fogva nagyobb figyelmet
szenteltek neki.
A Hat Hercegség uralkodója, Elmés király bölcsen belátta, hogy a gyermek puszta
létezése nemkívánatos bonyodalmakat okozhat az amúgy is felbolydult örökösödési
rendben, ezért úgy döntött, hasznos eszközt formál a fiúból az uralkodóház számára.
A gyermek, akit néhányan „Fiú”-ként, legtöbben „Fattyú”-ként emlegettek, végül a
„FitzLovag” nevet kapta és jó taníttatásban részesült. Megtanult írni-olvasni, fegyvert
forgatni, s Elmés király parancsára az orgyilkosság titkos mesterségébe is beavatást
nyert. Utóbbit Árny Hullócsillag, Elmés király féltestvére és orgyilkosa végezte, akinek
puszta létéről akkoriban csak a király és középső fia, Igazság herceg tudott.
Mikor a szükség úgy hozta, Elmés úgy döntött, a fiút a királyi család különös mentális
képességére, a Mesterségre is taníttatja. Egy tucat másik fiatallal együtt Galenus, a
Mesterség oktatója vonakodva bár, de tanítani kezdte a Mesterséget diákjai számára,
azonban hamar nyilvánvalóvá vált, hogy olthatatlan ellenszenvvel viseltet a fattyú iránt,
ezért a Mesterség segítségével megpróbálta elpusztítani. Bár a kísérlete nem sikerült,
Fitz mégsem nyert teljes beavatást a Mesterség tanaiba – képessége ezen a téren
megbízhatatlanná vált, s így nem lett hasznos tagja a Galenus felügyelete alatt
kialakuló Mesterségbeli kotériának.
Ezzel egy időben új fenyegetés jelent meg a Hat Hercegség partvidékén, a később
Vörös Martalócokként hírhedtté vált fosztogató hajósnép képében. A fagyos
Külső-szigetek lakói, akik nevüket a vörösre festett hajótörzsről és különös
kegyetlenségükről kapták, csak a pusztítás kedvéért pusztítottak, a falvak népeit pedig
elrabolták, de nem váltságdíjat követeltek értük, hanem valamilyen titokzatos módon
kiirtották belőlük a lelket, és szabadon engedték őket. A „szipolyozás” néven ismertté
vált jelenség hatására az áldozatból egy gondolatoktól, ösztönöktől és minden emberi
érzelemtől mentes, mohó és kegyetlen ember válik, aki tovább pusztít, miután a
Martalócok már távoztak, s a hozzátartozóknak két választásuk maradt: vagy örökre
elzárják szerettüket, hogy az ne okozzon kárt másnak és magának, ne hozza
szégyenbe őket, vagy könyörületből véget vetnek szánalmas létezésének.
Az új fenyegetés megjelenése arra ösztönözte Elmés királyt, hogy új szövetségest
keressen a Hat Hercegség számára, s meg is találta Kettricken hercegnő képében, aki
a Hat Hercegséggel szomszédos Hegyvidéki királyság uralkodójának leánya volt. Elmés
király terve az volt, hogy Igazság herceg házassággal kösse szorosabbra a szövetséget
a két nép között, és ezzel együtt hajóépítéshez szükséges fát és támogatást nyerjen a
b i r o d a l o m t ó l .
A frigy megszervezését és előkészítését Elmés legkisebb fiára, Pompa hercegre bízta –
Igazság túlságosan elfoglalt volt a partvidéket feldúló Martalócok elleni védekezéssel.
Pompa, Elmés király második házasságából származó egyetlen gyermeke
elkényeztetett, hiú és nagyravágyó ember volt, aki, akárcsak anyja, szívesen hódolt
bódító füstök és az ital szenvedélyének, s olthatatlan ellenszenvvel viseltetett Fitz iránt,
akiben fenyegetést látott hatalmi tervei elérésében. Mikor eljött az idő, hogy Igazság
herceg esküt fogadjon a Hegyvidéki királyság népe előtt Kettricken hercegnőnek, nem
tudott személyesen elutazni, nem merte magára hagyni a partvidéket, ezért maga
helyett Galenus kotériájának egyik tagját küldte, akinek elméjén keresztül, a Mesterség
segítségével kívánt ott lenni a fontos eseményen. Galenus és Pompa számára ez
kiváló alkalomnak mutatkozott, hogy egy csapással megszabaduljanak a fattyútól és
Igazság hercegtől, s így szabaddá tegyék az utat Pompa számára a királyi trónhoz.
Pompa úgy intézte, hogy a király Fitzet is a Hegyvidéki királyságba küldje azzal a céllal,
hogy a fattyú ölje meg Rurisk herceget, a Hegyvidéki királyság trónörökösét, Kettricken
hercegnő bátyját. Pompa egyúttal le is kívánta leplezni a fiút, hogy mások végezzenek
vele, Igazság herceget pedig Galenus tervezte elpusztítani, mikor Igazság a Mesterség
erejével az esküt fogadja – a Mesterség segítségével Galenus az életerejét akarta
k i s z í v n i .
A terv kudarcot vallott, mikor Fitz túlélte az ellene forralt árulást, és időben értesítette
Igazság herceget, aki az utolsó pillanatban Galenus ellen fordult, és megölte őt. Fitz
azonban kis híján belehalt az árulás leleplezésébe, kétszer is megkísérelték
megmérgezni, aztán vízbe fojtani, s csak Burrick és Fitz első kutyája segítségével,
akivel az Ösztön segítségével egykor összekapcsolódott, sikerült megmenekülnie.
A csaknem tragikus incidenst végül a politika és a nép érdekét szem előtt tartva
elhallgatták, Pompa herceget ugyan szűkebb pórázra fogták, de tervét nem leplezték le
a Hat Hercegség előtt, Igazság és Kettricken. végül Kosvárban egybekelnek, csak
FitzLovag marad a Hegyvidéki királyságban mérgektől meggyötört szervezettel,
utazásra képtelenül.
P r o l ó g u s
Álmok és ébredések
MIÉRT TILTOTT A MÁGIÁK részletes ismeretének papírra vetése? Talán azért, mert
attól félünk, hogy túl sok tudás juthat illetéktelen kezekbe. A mágiákkal kapcsolatos
tapasztalatok átadását mindig megelőzte egyfajta tanoncidőszak, ami alatt a mesterek
eldöntötték, hogy ki bizonyul méltónak és képzettnek a tudás elsajátítására. Míg ez
dicséretes próbálkozásnak tűnik, hogy megvédjenek minket az ősi tudások méltatlan
használóitól, figyelmen kívül hagyja azt a tényt, hogy a mágiák nem a tárgyi tudásból
állnak. Az egy bizonyos mágia felé való hajlam, vagy annak hiánya veleszületett
tulajdonság. Például, a Mesterség néven ismert mágia szorosan kötődik a királyi
családhoz és a vérrokonaihoz, de előfordulhat „vadhajtásként” azoknál az embereknél,
akiknek ősei között külszigeteki és szárazföldi népek is akadnak. Akit kitanítottak a
Mesterség használatára, képes megérinteni más elméjét, bármilyen messze legyen is
és olvashat a gondolataiban. Akiben erős a Mesterség, befolyásolhatja mások
gondolatait, vagy társaloghat vele. Csatamezőn a tisztek irányítására, vagy
információgyűjtésre nagyon hasznos eszköz.
A néphit említést tesz egy még ősibb, manapság megvetett mágiáról, az Ösztönről.
Használói közül kevesen ismerik el, hogy rendelkeznek vele, mivel mindig úgy
mondták, hogy az alsó szomszéd birodalma, a kénköves népeké. Úgy hiszem, ez a
mágia valaha a természetben élők ajándéka volt, a vadászoké és nem a földműveseké;
azoké az embereké, akik rokonságot éreztek az erdők vadjaival. Úgy tartják, az Ösztön
segítségével beszélni lehet az állatok nyelvén. Arra is figyelmeztetnek, hogy aki túl
sokáig, vagy túl jól használja az Ösztönt, olyanná válik, amilyen állathoz hozzákötődött.
Ám lehet, hogy ez csak legenda.
Létezik még egyfajta bűbájosság is, bár soha nem voltam képes kideríteni az igazi
eredetét. Ide tartoznak az igazolt képességek és a feltételezések, mint például a
tenyérjóslás, a víz- és a kristályolvasás, és egy maréknyi egyéb módszer, amivel a
jövőbe akarnak látni az emberek. Külön, megnevezetten kategóriába tartoznak az olyan
varázslatok, amelyek kézzelfogható hatásúak; ilyen a láthatatlanság, a lebegés, vagy
más tárgyak lebegtetése – az összes régi legendákból ismert varázslat, mint „Az
özvegy fiának lebegő széke”, vagy az „Északi szél kendője”. Nem ismerek olyan
embert, aki a magáénak mondaná ez utóbbiak bármelyikét is. Olybá tűnik, mintha csak
a legendákban léteznének, olyan népekre ruházva ezeket a hatalmakat, akik letűnt
korokban, vagy távoli vidékeken éltek, akárcsak az olyan mitikus lények, mint a
sárkányok, óriások, az Elődök, vagy a Mások Népe.
*
Megállok, hogy megtisztítsam a pennámat. Az írásom pókhálósból pacássá válik ezen
a gyenge papíron, de nem fogok jófajta papírost használni erre a munkára, még nem.
Nem biztos, hogy leírhatom-e ezeket egyáltalán. Magamban megkérdem, miért is
vetem papírra egyáltalán? Vajon nem terjed-e tovább szájhagyomány útján azoknak,
akik érdemesek rá? Talán. De lehet, hogy nem. Amiről mi bizonyítékot szerzünk, és
meg vagyunk győződve róla, talán titokzatos és csodás dolog lesz az utódainknak.
Nagyon kevés írás lelhető fel a mágiáról a könyvtárakban. Szorgosan követem a
nyomokat szedett-vedett munkákból ollózva össze minden információt. Elszórt
utalásokat, célzásokat, hasonló jelenségeket találok, de semmi többet. Az elmúlt
néhány év alatt összegyűjtöttem és a fejemben tároltam mindent, hogy egyszer majd
papírra vethessem. Leírom mindazt, amit saját magam tapasztaltam, és azt, amit
összekotortam, talán egyszer majd egy szegény bolond válaszokat talál benne saját
s z e n v e d é s e i r e .
Ám mikor nekiülök a feladatnak, elbizonytalanodom. Ki vagyok én, hogy ellenszegüljek
azok bölcsességének, akik előttem jártak? Írjam le egyszerű betűkkel, hogyan tudja
birtoklója kiterjeszteni az Ösztön hatókörét, vagy hogyan köthet magához egy állatot?
Részletezzem azt a kiképzést, amin valakinek át kell esnie ahhoz, hogy elismerjék a
Mesterség birtoklójának? A bűbájosságok és a legendák mágiái mindig távol álltak
tőlem. Vajon van-e jogom hozzá, hogy kiássam a titkaikat és papírra szegezzem, mint
más a lepkéket és száraz leveleket szokta?
Megpróbálom végiggondolni, mihez kezdhet valaki ezzel a tudással, ha érdemtelenül jut
hozzá. Eztán eltöprengek, nekem mit hozott ez az ismeret. Hatalmat, vagyont, egy
asszony szerelmét? Sem a Mesterség, sem az Ösztön nem nyújtott nekem ilyesmit.
Vagy ha megtették, nem volt érzékem, vagy ambícióm hozzá, hogy megragadjam.
Hatalom. Nem hiszem, hogy valaha is vágytam rá pusztán az előnyei miatt. Volt idő,
hogy kívántam magamnak, amikor a porba taszítottak, vagy amikor hozzám közel állók
szenvedtek amiatt, hogy mások visszaéltek a saját hatalmukkal. Gazdagság. Sosem
gondoltam végig. Attól a pillanattól fogva, hogy én, a törvénytelen unoka elköteleztem
magam Elmés királynak, mindig gondoskodott róla, hogy meglegyen mindenem, amire
szükségem van. Mindig volt elég ennivaló, néha több okítás, mint amennyire vágytam,
egyszerű és bosszantóan divatos ruhák egyaránt, és többnyire elég pénz ahhoz, hogy
tudjak költekezni. Szeretet? Nos. A lovam, Kormos mindig kedvelt a maga jámbor
módján. Egy Kotnyeles nevű kutya igaz hűségét is a magaménak tudhattam, ami a
sírba is vitte. Egy terrierkölyök heves szeretetében is részem volt, és ez ugyancsak a
halálát okozta. Megborzongok, ha arra gondolok, mekkora árat fizettek önként azért,
mert szerettek.
Mindig magányos voltam az udvari intrikák és sötét titkok közepette, aminek hatására
egy magamfajta fiú többé már nem bízhatta másra szívének összes titkát. Nem
mehettem oda Fedrenhez, az udvari írnokhoz, aki mindig dicsérte az írásomat és a
rajzaimat, hogy elmondjam neki, nem lehetek a segédje, mert már elköteleztem magam
a király orgyilkosának. Nem mondhattam el Árnynak, mesteremnek a Kés
Diplomáciájában, mennyi fájdalmat és erőszakot kellett elviselnem a Mesterség
tanulása közben Galenustól, az Oktatótól. Senkinek sem mertem nyíltam beszélni az
Ösztönben mutatkozó tehetségeimről, amit mindenki perverziónak és démonok
mesterségének tartott.
Még Mollynak sem.
Molly volt a legkedvesebb a számomra: igaz barát és menedék. Semmiféle köze nem
volt a mindennapi életemhez. Nem csak azért, mert nő volt, bár már ez is egyfajta
misztérium volt a számomra. Egész életemben férfiak között nőttem föl, nem csak
apámtól és anyámtól távol, hanem minden olyan rokontól, aki nyíltan elfogadott volna.
Gyermekként Burrickra bíztak, aki egykor apám első embere volt. A lovászok és a
katonák voltak a társaim. Persze, mindig akadtak nők az őrök társaságában, bár nem
annyi, mint mostanság. Ám akárcsak férfitársaiknak, nekik is voltak kötelességeik,
életük és családjuk, ha nem voltak éppen szolgálatban. Nem rabolhattam az idejüket.
Nem volt anyám, nővérem, vagy nagynéném. Nem akadt asszony, aki megadta volna
azt a kedvességet, ami, mondják, a nők sajátja.
Kivéve Mollyt.
Alig egy-két évvel volt idősebb nálam, és úgy növekedett, akár egy friss hajtás az
utcakövek között. Sem apjának állandó részegsége és gyakori verései, sem egy
gyermek állandó erőfeszítése, hogy egy otthon és család látszatát tartsa fenn, nem volt
képes megtörni a szellemét. Mikor először találkoztam vele, olyan óvatos és vad volt,
mint egy rókakölyök. Az utcagyerekek között Molly Orravérnek hívták, mivel gyakran
meglátszottak rajta apja verései. Minden kegyetlensége ellenére szerette az apját.
Soha nem értettem. Még akkor is morgott és szidta, amikor hazafelé támogatta
ivászatai után, hogy ágyba dugja. Mikor pedig fölébredt, sosem szégyellte magát
részegsége és durva szavai miatt. Csak még több szidást zúdított rá, én pedig néma
szemtanúja voltam többször, mint ahányszor akartam.
Ennek ellenére Molly felnőtt és kivirágzott egy nyár alatt, fiatal nővé érett, akitől elállt a
lélegzetem. Úgy tűnt, észre sem vette, hogyan fonódott egymásba a tekintetünk, és
mennyire kiszáradt a szám ha rám nézett. Semmiféle mágia, sem a Mesterség, sem az
Ösztön nem tudott megvédeni véletlen érintéseitől, vagy attól a zavarodottságtól, amit
mosolya okozott.
Sorra vegyem, hogyan lobogtatta a szél a haját, vagy részletezzem, hogyan változott
meg szemeinek színe a hangulatától függően? Vagy leírjam azt, ahogy piros
szoknyájának megpillantása a piaci tömegben hirtelen kitörölt minden mást és csak őt
láttam? Ezek olyan varázslatok, amiknek tanúja voltam, és bár papírra vetem, senki
más nem tudja úgy művelni, ahogyan ő.
Hogyan udvaroltam neki? Egy fiú ügyetlen udvariasságával, bámultam utána, ahogy
egy félnótás bámulja a vásári zsonglőrök levegőben táncoló tőreit. Tudta, hogy
szeretem, még mielőtt én rájöttem volna, és hagyta, hogy udvaroljak neki, bár fiatalabb
voltam, nem a városi fiúk közül való és látszólag kevés vagyonom volt. Azt hitte, az
írnok segédje vagyok, aki részben az istállókban segédkezik, részben pedig kifutófiú.
Sohasem gyanította, hogy én lennék a Fattyú, a hirtelen felbukkant fiú, aki kimozdította
Lovag herceget trónörökösi pozíciójából. Ez önmaga nagy titok volt, a mágiáimról és
másik foglalkozásomról semmit sem tudott.
Talán ezért tudtam szeretni.
Egészen biztosan ezért veszítettem el.
Hagytam, hogy a titkok, a kudarcok és a fájdalmaim túlságosan lefoglaljanak. Tanulni
kellett, titkokat felfedni, embereket ölni, cselszövéseket túlélni. Ezektől körülvéve
eszembe sem jutott, hogy hozzá fordulhatnék egy kis reményért és megértésért, ami
mindenhol másutt elkerült. Molly távol állt mindentől, nem mocskolódott be, én pedig
gondosan távol tartottam mindentől, soha nem próbáltam bevonni az én világomba,
inkább én jártam át az ő világába, a kikötőkhöz, ahol gyertyákat és mézet árult, a
piacra, ahol vásárolt, és néha sétálni a partra. Számomra elegendő volt, hogy létezett
és szerethettem. Nem is mertem remélni, hogy viszonozza az érzelmeimet.
Eljött egy időszak, amikor a Mesterségbeli tanításaim olyan mélységekbe taszítottak,
hogy azt hittem nem tudom túlélni. Nem tudtam megbocsátani magamnak, hogy
képtelen voltam megtanulni; el sem tudtam képzelni, hogy másoknak a kudarcom nem
számíthat. Elkeseredésemet mogorva visszahúzódás mögé rejtettem. Hagytam, hogy
teljenek a hosszú hetek, és soha nem látogattam meg, vagy üzentem neki, hogy
gondolok rá. Végül, amikor már nem volt kihez fordulnom, megkerestem. Elkéstem.
Egyik délután, ajándékokkal a kezemben arra érkeztem a szatócsbolt elé, hogy kilép a
boltból. Nem volt egyedül. Egy Zsád nevű, jóképű, széles vállú tengerész oldalán, aki
egyik fülében fülbevalót hordott. Észrevétlen, legyőzötten elsomfordáltam és figyeltem
őket. Lestem, ahogy elmennek, kart karba öltve és elengedtem őt, és a rákövetkező
hónapokban igyekeztem meggyőzni magam, hogy a szívem is elengedte már. Néha
eltöprengek rajta, hogy mi történhetett volna, ha akkor utánaszaladok és még egy
utolsó mondatért könyörgök. Furcsa belegondolni, hogy hirtelen olyan sok dolog
forduljon egy fiú rosszul megítélt büszkesége, és a vereségekbe való gyakorlott
beletörődése ellen. Kiűztem őt a gondolataimból, és senkinek nem beszéltem róla,
folytattam az életemet.
Elmés király orgyilkosként engem küldött azzal a karavánnal, amely a Hegyvidéki
királyságba utazott, hogy tanúja legyen, amint Kettricken hercegnő esküvel eljegyzi
magát Igazság hercegnek. A feladatom az volt, hogy észrevétlen öljem meg bátyját,
Rurisk herceget, finoman persze, hogy Kettricken legyen a Hegyvidéki Királyság
trónjának örököse. Mikor megérkeztem a csalárdság és hazugságok kusza hálóját
találtam, amelyet legfiatalabb nagybátyám, Pompa herceg szőtt, azt remélvén, hogy
sikerül kibillentenie Igazságot trónörökösi pozíciójából és a hercegnőt saját hitvesévé
tennie. Én voltam az áldozati jószág a céljai érdekében; és én voltam az, akinek sikerült
felborítania gondos terveit, ezáltal haragját és bosszúját magamra hívnom. A korona, a
hercegnő és Igazság herceg azonban megmenekült. Nem hiszem, hogy hősiesség volt.
Nem hiszem azt sem, hogy kicsinyes rosszindulat vezérelt, hogy visszavágjak
valakinek, aki folyamatosan sértegetett és megalázott. Egy olyan fiú cselekedetei
voltak, aki akkor érett férfivá, és azt tette, amit évekkel azelőtt megígért, mielőtt még
felfogta volna az árat, amelyet fizetni kellett. Az ár az egészségem volt.
Még sokkal Pompa terveinek romba döntése után is ágyhoz kötött a gyengeségem a
Hegyvidéki Királyságban. Végre aztán eljött egy reggel, amikor úgy éreztem, hogy
hosszan tartó betegségem véget ért. Burrick úgy döntött, elég jól vagyok már ahhoz,
hogy megkezdjem a hosszú utat vissza, a Hat Hercegségbe. Kettricken hercegné és
kísérete már hetekkel korábban elindult Kosvár felé, amikor az időjárás még kedvező
volt. A tél első havazásai már fehérbe borították a hegyek magasabb lejtőit. Ha
hamarosan nem indulunk el Jhaampéból, a városban kellene telelnünk. Már korán
reggel fönt voltam, az utolsó simításokat végeztem a csomagjaimon, amikor
megéreztem az első enyhe remegéseket. Eltökélten figyelmen kívül hagytam. Csak
gyenge vagyok, mondtam magamnak, egy kis reggeli majd jót tesz. Felöltöttem a
ruhákat, amiket Jonquitól kaptunk a téli utazásra. Nekem egy hosszú, gyapjúval bélelt
vörös ing jutott, zöld, vastag nadrág és lágy, majdnem alaktalan csizmák, amiket
fűzőkkel szorítottam a lábamra. Olyan volt, mint egy gyapjúval töltött bőrzsák, szőrme
peremmel. A bőr fűzők megkötése remegő lábaim miatt kissé nehezen ment. Jonqui
azt mondta, tökéletesek a hegyek száraz havához, de igyekezzünk nem benedvesíteni.
Volt egy tükör a szobámban. Először rámosolyogtam a tükörképemre. Még Elmés király
bolondja is csak ritkán öltözött ilyen meleg színekbe. A világos öltözék fölött azonban az
arcom sovány és sápadt volt, sötét szemeim túl nagynak látszottak, míg a láztól
elvékonyodott hajam, feketén és borzosan állt föl, mint egy kutya hátán a szőr. A
betegségem csaknem elpusztított. Viszont, mondtam magamnak, végre elindulok
hazafelé. Elfordultam a tükörtől. Amint összepakoltam azt a néhány ajándékot, amit
Kosvárba akartam vinni, a reszketés átterjedt a kezemre.
Utolsó alkalommal ültünk le Burrickkal és Fürgével, hogy együtt reggelizzünk Jonquival.
Még egyszer megköszöntem neki mindent, amit a gyógyulásom érdekében tett. A
számhoz emeltem egy kanál levest, de a kezem megrándult. Elejtettem. Figyeltem,
ahogy az ezüstös kanál lehullik és utána zuhantam.
A következő dolog, amire emlékszem, a hálószobám árnyékos sarkai. Hosszú ideig
feküdtem, mozdulatlanul, némán. Tudtam, hogy újabb rohamom volt, de már elmúlt. A
testem és a tudatom ismét az uralmam alatt állt, de többé már nem akartam. Tizenöt
évesen, amikor a legtöbben elérik erejük teljét, nem tudtam többé bízni a testemben.
Megsérültem és elutasítottam magamtól. Bosszúsan gondoltam a húsra és a csontra,
ami börtönbe zárt, és azon gondolkodtam, hogyan fejezhetném ki tomboló
csalódottságomat. Miért nem tudok meggyógyulni? Miért nem jöttem már rendbe?
– Időbe kerül, ennyi az egész. Várj, míg eltelik fél év, aztán becsüld fel – Jonqui volt az.
A tűzhely mellett ült, de a székét hátrahúzta az árnyékok közé. Nem vettem észre, csak
amikor megszólalt. Lassan fölállt, mintha a tél hidege átjárta volna a csontjait, és az
ágyam mellé lépett.
– Nem akarok úgy élni, mint egy öregember.
– Előbb vagy utóbb úgyis az leszel. Legalábbis, remélem, hogy megéred azt az időt.
Öreg vagyok, akárcsak a bátyám, Eyod király. Nem érezzük olyan nagy tehernek.
– Nem bánnám én, ha az évek hoznák meg. De így nem élhetek tovább.
Értetlenül megrázta a fejét. – Dehogynem tudsz. A gyógyulás néha lassú és unalmas,
de azt mondani, hogy nem tudsz így tovább élni... Nem értem. Talán a két nyelv közötti
különbség teszi?
Levegőt vettem, hogy megszólaljak, de abban a pillanatban Burrick lépett a szobába.
– Ébren vagy? Jobban érzed magad?
– Ébren vagyok. Nem érzem jobban magam – dünnyögtem. Még önmagamnak is
nyűgösnek tűntem, akár egy gyerek. Burrick és Jonqui összenéztek a fejem fölött.
Jonqui az ágyamhoz lépett, megveregette a vállamat és csendesen elhagyta a szobát.
Türelmük fogytán volt, tehetetlen dühöm pedig nőttön-nőtt. – Miért nem tudsz
meggyógyítani? – követeltem Burricktól.
Meglepődött a hangomból áradó vád hallatán.
– Nem olyan egyszerű – kezdte.
– Miért nem? – ültem föl. – Rengeteg állatot meggyógyítottál már. Elláttad a
fertőzéseiket, törött csontjaikat, a férgeket... te vagy az istállómester, én pedig láttam,
ahogy meggyógyítod őket. Miért nem tudsz engem is meggyógyítani?
– Te nem kutya vagy, Fitz – mondta halkan. – Egy állat esetében egyszerű a dolog, ha
nagyon beteg. Kemény módszereket alkalmaztam néhanapján és az mondtam
magamnak, hogy ha meghal, legalább nem szenved tovább. Veled ezt nem tudom
megtenni. Te nem állat vagy.
– Ez nem válasz! Az őrség fele is hozzád jár a gyógyító helyett. Kivetted a nyílvesszőt
Den karjából. Egészen a csontig felnyitottad a húsát, hogy kivedd. Amikor Greydin
lábára azt mondta a gyógyító, hogy annyira elfertőződött, hogy le kell vágni, hozzád jött
és te megmentetted. A gyógyító pedig egész végig azt hajtogatta, hogy a fertőzés
elterjed, és meg fog halni, ami a te hibád lesz.
Burrick összeszorította a száját, hogy mérsékelje a dühét. Ha egészséges lettem volna,
óvatosabb lettem volna, de a lábadozásom idején tanúsított türelme bátrabbá tett.
Mikor megszólalt, a hangja halk volt és visszafogott.
– Igen, azok kockázatos gyógyítások voltak, De azok, akik hozzám jöttek, tudták, hogy
mit vállalnak, és azt akarták, hogy megtegyem. – És – mondta és megemelte a hangját,
hogy elnyomja kezdődő tiltakozásomat –, egyszerű dolgok voltak. Ismertem az okukat.
Kivenni valakinek a kezéből a nyílvesszőt és kitisztítani egy sebet. De a te betegséged
nem ilyen egyszerű. Sem Jonqui, sem én nem tudjuk igazán, mi az oka. Az a méreg,
amit Kettricken adott neked, amikor azt hitte, a bátyját akarod megölni, vagy a
mérgezett bor hatása, amit Pompa kevert? Vagy attól van, hogy majdnem megfulladtál?
Az is lehet, hogy mindez együtt okozza. Nem tudjuk, hát én sem tudom, hogyan
gyógyítsalak meg. Egyikünk sem tudja.
– Vagy – tettem hozzá halkan –, az is lehet, hogy életem végéig ilyen maradok. Lehet,
hogy a méreg és a verések valamit visszavonhatatlanul megsértettek bennem. Legyen
átkozott Pompa, amiért belém rúgott, amikor már amúgy is a földön voltam.
Burrick megdermedt, aztán leroskadt a székbe. A hangjában vereség csöngött.
– Igen. Ez ugyanúgy lehetséges, de nincs más választásunk! Ha megmérgeztek,
kikúrálhatnálak belőle, de ha mégsem, annyira legyengítenélek, hogy a felgyógyulásod
sokkal hosszabb időt venne igénybe – a lángokba bámult, és felemelte egyik kezét,
hogy megsimítson egy ősz tincset a halántékán. Nem én voltam Pompa ármányának
egyetlen áldozata. Burrick is csak nemrégiben gyógyult fel egy fejsérülésből, amibe
bárki más belehalt volna. Tudtam, hogy sokáig kellett szédüléssel és homályos látással
küszködnie. Nem emlékszem rá, hogy panaszkodott volna. Egy kicsit el is szégyelltem
m a g a m .
– Mit tegyek? – kérdeztem végül.
Felriadt, mintha szunyókált volna – Amit eddig is tettünk. Várunk. Eszünk. Pihenünk.
Legyél türelmesebb magadhoz, aztán majd meglátjuk. Olyan nehéz ez?
– És ha nem leszek jobban? – siklottam el a kérdése mellett. – Ha így maradok, hogy a
remegések és az ájulások bármelyik pillanatban rám törhetnek?
Válasza lassan érkezett meg. – Együtt kell élned vele. Sokan vannak, akiknek rosszabb
dolgokkal kell szembenézniük. Legtöbbször jól vagy. Nem vagy vak. Nem vagy béna.
Tiszta az akaratod. Ne úgy mérd magad, hogy mit nem tehetsz? Miért nem abban
gondolkodsz, mit nem vesztettél el?
– Mit nem vesztettem el? Mit nem vesztettem el? – kérdeztem egyre dühösebben,
ahogy a pánik előtört. – Nyomorék vagyok, Burrick. Így nem mehetek vissza Kosvárba!
Használhatatlan vagyok. Még annál is rosszabb, egy áldozat, akire bármikor
lecsaphatnak. Ha visszatérhetnék, hogy laposra verjem Pompát, az talán megérné.
Ehelyett udvariasnak kell lennem és egy asztalhoz kellene ülnöm egy olyan emberrel,
aki megpróbálta megdönteni Igazság hatalmát és csemegeként engem is eltenni láb
alól. Nem tudnám elviselni, hogy lásson, amikor rám tör egy újabb reszketési roham;
nem akarom látni, ahogy mosolyog azon, hogy mivé tett. Mindketten tudjuk, hogy
megint megpróbál majd megölni. Csak egy újabb eszköz leszek, amivel árthat
Igazságnak. És ha eljön az idő, mit tehetnék majd? Ülök a tűz mellett, mint egy
kivénhedt öregember, és nem tehetek semmit? Semmit! Minden, amire tanítottak, Hod
kiképzései, Fedren gondos leckéi a szép írásról és rajzolásról, minden, amit az állatok
gondviseléséről tanítottál! Minden elveszett! Egyiket sem tudom megbízhatóan csinálni.
Ismét csak egy fattyú vagyok, Burrick. Valaki pedig azt mondta nekem egyszer, hogy
egy királyi fattyat csak addig tartanak életben, amíg használható – már csaknem
o r d í t o t t a m .
Ám még legnagyobb dühömben és elkeseredésemben sem említettem meg Árnyat, és
az orgyilkosi leckéket. Abban is használhatatlan voltam. Oda a lopakodásom, a fürge
és ügyes kezek, minden finom és precíz módja egy ember megölésének, a mérgek
pontos kikeverésének.
Burrick halkan üldögélt, és végighallgatta mondandómat. Mikor kifogytam a levegőből
és a haragom is elpárolgott, lihegve ültem az ágyban és kezeim remegését igyekeztem
csillapítani. Halkan szólalt meg.
– Tehát, azt mondod, hogy nem megyünk vissza Kosvárba?
Ez kibillentett az egyensúlyomból. – Megyünk?
– Esküt tettem annak az embernek, aki azt a fülbevalót viseli. Hosszú története van,
amit talán egyszer elmondok neked. Türelemnek nem volt joga hozzá, hogy neked
adja. Azt hittem, a sírba szállt Lovaggal együtt. Türelem azt gondolhatta, hogy csak egy
egyszerű ékszer volt, amit a férje viselt. Mindenesetre most te viseled. Ahová te mész,
oda megyek én is.
Megérintettem a függőt. Apró kék kő volt, ezüst hálóba fogva. Elkezdtem kivenni a
f ü l e m b ő l .
– Ne tedd! – mondta Burrick. Halkan szólt, mélyebben, mint egy kutya morgása, de
hangjában egyszerre volt fenyegetés és parancsolás. Leengedtem a kezem. Furcsán
éreztem magam, látván, ahogy az az ember, aki gyermekkorom óta vigyázott rám, a
kezembe adja a jövőjét. Az arcát tanulmányoztam a lángok halovány fényében.
Régebben mogorva óriásnak tűnt, sötétnek és fenyegetőnek, de harcias
védelmezőmnek is. Ám akkor, talán életemben először úgy néztem rá, mint egy férfira.
A sötét haj és szem nyilvánvaló jelei voltak a külszigeteki származásnak, és ebben
hasonlítottunk egymásra. Burrick szeme azonban barna és nem fekete volt, a szél
pedig olyan pírt vitt az arcára, ami világosabb ősökről regélt. Járás közben bicegett,
hideg napokon észrevehetőbben, ami egy régi seb öröksége volt, egy vadkané, ami
Lovagra rontott, de Burrick az útjába állt. Nem volt olyan hatalmas, mint egykoron. Ha
így növekszem tovább, egy év múlva még nála is magasabb lehetek. Nem volt
feltűnően izmos, inkább egyfajta masszív tömörség jellemezte, testben és lélekben
egyaránt. Nem a méretei miatt tisztelték, hanem hűvös természete és állhatatossága
miatt. Egyszer, mikor még nagyon fiatal voltam, megkérdeztem, hogy vesztett-e már
harcot. Éppen betört egy akaratos csikót. Csak mosolygott, fogai fehéren villantak, mint
egy farkasé, az izzadság nagy gyöngyökben gördült le a homlokáról a szakállába. Az
istálló falán keresztül válaszolt. – Veszteni? – kérdezte, még mindig fáradtan. – A
harcnak nincs vége, amíg meg nem nyerted, Fitz. Csak erre emlékezz. Mindegy, hogy a
másik mit gondol.
Azon tűnődtem, vajon egy harc lennék, amit meg kell nyernie? Gyakran mondogatta,
hogy én vagyok az utolsó feladat, amit Lovag rábízott. Az apám lemondott a trónról
miattam való szégyenében. Mégis odaadott legjobb emberének, hogy neveljen föl.
Talán Burrick azt gondolta, még nem ért véget a feladata.
– Mit gondolsz, mit kellene tennem? – kérdeztem alázatosan. Sem a szavak, sem az
alázat nem ment könnyen.
– Gyógyulj – mondta nemsokára. – Adj időt magadnak, hogy meggyógyulj. Nem lehet
erőltetni – lenézett saját rossz lábára, amit a tűz felé nyújtott ültében. Valami, nem egy
mosoly, jelent meg az arcán.
– Gondolod, hogy vissza kellene mennünk? – erőltettem.
Hátradőlt a székben és a tűzbe nézett. Sokáig töprengett a válaszon – de végül,
majdnem vonakodva megszólalt.
– Ha nem megyünk vissza, Pompa azt gondolja, győzött. Aztán megpróbálja megölni
Igazságot, vagy mással próbálkozik, ami közelebb hozhatja magához a koronát.
Fölesküdtem a királyomnak, Fitz, akárcsak te. Most Elmés a király, de Igazság a
trónörökös. Nem tartom helyesnek, hogy hiába kell várnia.
– Van más katonája is, képzettebbek, mint én.
– Fölment-e ez az ígéreted alól?
– Úgy vitatkozol, mint egy pap.
– Egyáltalán nem vitatkozom, csak föltettem neked egy kérdést. És még egy: Mit
veszítesz, ha a hátad mögött hagyod Kosvárt?
Rajtam volt a hallgatás sora. A királyra gondoltam és a neki tett eskümre. Eszembe
jutott Igazság herceg, nyílt őszinteségével, és Árny, lassan mosolyra húzódó szájával,
amikor újabb ősi fogást sajátítottam el. Türelem, és Füze, a szolgálója, Fedren és Hod,
Sára, a szakács és Hirtelen asszonyság, az udvari szabó. Nem voltak sokan, akik
törődtek velem, de ettől csak fontosabbak voltak a számomra. Hiányoznának, ha nem
térnék vissza, de ami igazán a szívembe nyilallt, az Molly emléke volt. Valahogyan
sikerült rábírnom magam, hogy beszéljek róla Burricknak, ő pedig csak bólogatott,
ahogy kiböktem az egész történetet.
Mikor megszólalt, csak annyit mondott, hogy hallotta, hogy a szatócsbolt bezárt, mikor
a vén iszákos tulajdonos meghalt és adósságot hagyott hátra. A lányának egy másik
városba kellett költöznie, rokonokhoz. Nem tudta, hogy melyik városba, de biztos volt
benne, hogy ki tudom deríteni, ha nagyon akarom.
– Gondold végig, mielőtt bármit is teszel – tette hozzá. – Ha nincs mit adnod neki,
engedd el. Nyomorék vagy? Csak ha úgy döntesz. De ha elhatároztad, hogy nyomorék
vagy, akkor talán nincs jogod, hogy megkeresd. Nem hiszem, hogy szükséged lenne a
szánalmára. Az nem ugyanaz, mint a szerelem – azzal fölállt és otthagyott, hogy
bámuljam a tüzet és gondolkodjak.
Nyomorék voltam? Veszítettem? Igaz, kezem-lábam úgy remegett, mint egy rosszul
hangolt hárfa húrjai, de az én akaratom győzedelmeskedett, nem Pompáé. Igazság
herceg változatlanul a Hat Hercegség trónjának örököse volt, és a Hegyvidéki hercegnő
immár a felesége volt. Vajon rettegek attól, hogy Pompa gúnyosan vigyorog reszkető
kezeim láttán? Vajon nem vigyoroghatok-e én is gúnyosan arra, aki sosem lesz király?
Gonosz elégedettség támadt bennem. Burricknak igaza volt. Még nem vesztettem, de
megbizonyosodhatom afelől, hogy Pompa megtudja, hogy én győztem.
Ha pedig győztem Pompa ellenében, vajon nem nyerhetem-e meg Mollyt is? Mi állt
köztem és Molly között? Zsád? De Burrick úgy hallotta, hogy Molly elhagyta Kosvárt, de
nem házasan. Pénz nélkül távozott, hogy a rokonainál éljen. Zsád szégyellheti magát,
ha hagyta úgy elmenni. Megkereshetem és ha megtalálom, az enyém lehet. Molly,
leomló barna hajával, élénk, piros színű szoknyájában és köpönyegében, csillogó
szemeivel. A gondolatától is borzongás futott végig a gerincemen. Elmosolyodtam, de a
mosoly viccsorrá, a borzongás görcsös remegéssé vált, a hátam megfeszült és a fejem
nagyot koppant az ágy támláján. Akaratlanul is felkiáltottam, hörgő, fojtott sikollyal.
Jonqui azonnal mellettem termett, Burrickot hívta, aztán mindketten kapálózó
végtagjaimat szorították az ágyhoz. Burrick teljes súlyával rám nehezedett, ahogy
megpróbálta fékezni a csapkodásomat. Aztán már nem voltam ott.
A sötétségből a fényre érkeztem, mintha mély merülésből bukkannék föl meleg vízből a
felszínre. A tollpárna és a vastag takaró körülölelt, minden lágy volt és meleg.
Biztonságban éreztem magam. Egy pillanatig minden békés volt, csöndben feküdtem,
majdnem jól éreztem magam.
– Fitz? – kérdezte Burrick fölém hajolva.
Visszatért a világ. Nyomorult, szánalmas lénynek éreztem magam, egy zsinórjaiba
gabalyodott bábunak. Sosem leszek többé olyan, mint voltam; nem volt hely számomra
a világban. Burrick azt mondta, a szánalom nem ugyanaz, mint a szeretet. Nem
akartam, hogy bárki is szánakozzék rajtam.
– Burrick.
– Nem volt olyan rossz – hazudta, közelebb hajolva. – Csak pihenj. Holnap...
– Holnap elindulsz Kosvárba – mondtam. Felmordult.
– Csak lassacskán. Pihenj pár napot, aztán majd meg...
– Nem – tornásztam magam ülő helyzetbe. Minden meglévő erőmet a szavaimba
összpontosítottam. – Döntöttem. Holnap visszatérsz Kosvárba. Állatok és emberek
várnak ott rád. Szükség van rád. Az az otthonod és a te világod, de nem az enyém.
Többé már nem.
Egy hosszú pillanatig hallgatott. – És te mit teszel?
Megráztam a fejem.
– Az már nem a te gondod. Csak az enyém.
– És a lány?
Ismét megráztam a fejem, ezúttal hevesebben.
– A fiatalságát már így is egy nyomorékra áldozta, és az is csak adósságot hagyott
hátra neki. Keressem meg így? Kérjem, hogy szeressen és legyek a terhére, ahogy az
apja volt? Nem. Egyedül, vagy más oldalán, de jobb dolga lesz.
A csönd hosszúra nyúlt kettőnk közt. Jonqui a szoba másik végébe újabb főzetet
készített, ami ugyanúgy hatástalan marad, mint az előzőek. Burrick úgy állt fölöttem,
mint egy viharfelhő, sötéten és fenyegetőn. Tudtam, hogy mennyire kívánja, hogy
felrázhasson, hogy kiverje a fejemből makacsságomat, de nem tette. Burrick nem üt
meg nyomorékokat.
– Úgy – mondta végül. – Már csak a király van hátra. Vagy elfelejtetted, hogy esküt
tettél a királynak?
– Nem felejtettem el – mondtam halkan. – És ha még hasznára tudnék lenni, úgy
visszatérnék. De nem vagyok az, Burrick. Felelősség vagyok. Csak egy újabb
védelemre szoruló figura lettem a tábláján. Lehetséges túsz, erőtlen, hogy megvédjem
magam, vagy másokat. Nem. Az utolsó, amit a király embereként megtehetek, hogy
eltávolítom magam, mielőtt más teszi meg és ezzel kárt okoz neki.
Burrick elfordult tőlem. Sötét sziluett volt a lángok fényében, amiből semmit nem
lehetett kiolvasni. – Holnap beszélünk – kezdte.
– Csak azért, hogy búcsút vegyünk – szóltam közbe. – Elhatároztam magam, Burrick –
megérintettem a fülbevalót.
– Ha te maradsz, nekem is maradnom kell – harciasság csendült halk szavaiban.
– Nem – mondtam. – Egykor az apám azt mondta neked, hogy maradj és neveld föl a
törvénytelen fiát. Én pedig most azt mondom, hogy menj és szolgáld a királyt, akinek
még szüksége lehet rád.
– FitzLovag, én nem...
– Kérlek – nem tudom, mit hallhatott a szavaimból, de hirtelen mozdulatlanná vált. –
Annyira fáradt vagyok. Olyan átkozottul fáradt. Az egyetlen, amit tudok, hogy nem
vagyok képes megfelelni többé az elvárásoknak. Nem vagyok rá képes – megremegett
a hangom, mint egy öregemberé. – Mindegy, mit kell tennem, nem számít, mire
esküdtem föl. Nem maradt bennem elég erő, hogy megtartsam a szavam. Talán nem
helyes, de így van. Mások tervei, mások céljai. Soha sem az enyémek. Megpróbáltam,
de... – A szoba megingott körülöttem, mintha másvalaki beszélt volna, én pedig nem
akartam hinni a szavainak. De nem tagadhattam azoknak a szavaknak az igazát. –
Egyedül kell lennem. Pihennem kell – mondtam egyszerűen.
Mindketten csak bámultak rám, egyikük sem szólt. Kimentek a szobából, lassan, mintha
remélték volna, hogy megbánom, amit mondtam, és visszahívom őket. Nem tettem.
Amint kimentek, és egyedül maradtam, kifújtam az addig benntartott levegőt.
Elszédültem döntésemtől. Nem térek vissza Kosvárba. Még nem tudtam, mit akarok
tenni. Lesöpörtem addigi életem törött darabkáit az asztalról, elérkezett az idő, hogy
újra kirakjam rá amim még maradt és megtervezzem további életemet. Lassan
rádöbbentem, hogy nem voltak kétségeim. Elviselhetőbbnek tűnt, hogy továbblépjek
egy olyan életbe, ahol senki sem tudta, ki voltam addig. Új élet, amiben senkinek nem
köteleztem el magam más akaratának, még a királyoménak sem. Hátradőltem az
ágyamban és hetek óta először teljesen ellazultam. Ég veletek, gondoltam fáradtan.
Szerettem volna elbúcsúzni mindenkitől, még egyszer királyom színe előtt állni és látni,
ahogy kurtán biccent, hogy jól végeztem a dolgom. Talán megértethetném vele, hogy
miért nem akartam visszamenni. – Sajnálom, felség – motyogtam. Belebámultam a
kandalló lángjába, amíg végre álomba merültem.
1
Rajtaütés
TRÓNÖRÖKÖSNEK LENNI ANNYIT TESZ, mint határozottan megülni a felelősség és
a fennhatóság közötti kerítésen. Azt mondják, azért jött létre ez a pozíció, hogy
kielégítse az örökös hatalom utáni vágyát, amíg a gyakorlatára taníttatik. A királyi
család legidősebb gyermeke tizenhat éves korában kapja meg ezt a címet. Attól a
naptól fogva egyenlően részesedik a Hat Hercegség kormányzásának felelősségéből.
Általában azonnal átveszi azokat a kötelességeket, amiket az uralkodó legkevésbé
kísér figyelemmel. Ez pedig nemzedékről nemzedékre változott.
Elmés király uralkodása alatt Lovag herceg volt az első trónörökös. A király rátestált
mindent, ami a birodalom határait érintette: a hadviselést, diplomáciai tárgyalásokat, a
hosszadalmas utazások kényelmetlenségeit és az ilyen utazásokhoz tartozó összes
kellemetlenséget. Mikor Lovag visszavonult, és Igazság herceg lett az örökös, neki
jutott minden bizonytalanság, ami a külszigetekiekkel való harcokkal és a partvidéki és
a szárazföldi Hercegségek közötti nyugtalanságokkal és viszályokkal járt. Mindezeket
még nehezebbé tette, hogy a király bármelyik döntését megmásíthatta, így gyakran
került olyan helyzetbe, amit nem ő teremtett, és csak olyan lehetőségekkel volt
felvértezve, amelyeket nem ő választott.
Még kevésbé irigylésre méltó volt a leendő királyné, Kettricken helyzete. Hegyvidéki
neveltetése folytán idegennek tekintették az udvarban, amit békeidőben talán nagyobb
toleranciával viseltek volna el. A kosvári udvartartás azonban forrt a Hercegségek közti
nyughatatlanságoktól. A Vörös Martalócok hevesebben zaklatták a partvidéket, mint
valaha, többet pusztítván, mint amennyit magukkal vittek. Kettricken „uralkodásának”
első telén tapasztalta meg a Hat Hercegség az első téli rajtaütést. A támadások állandó
fenyegetése, és a szipolyozottak sokáig közöttük maradó zaklatásai alapjaiban rázta
meg a Hercegségeket. Az uralkodásba vetett hit megrendült, Kettricken pedig egy nem
kedvelt trónörökös külföldi asszonyaként nem volt éppen irigylésre méltó helyzetben.
A polgári elégedetlenség megosztotta az udvart, amint a szárazföldi Hercegségek
hangosan tiltakoztak az újabb adók ellen, hogy olyan partvidéken osztozkodjanak, amin
nem is osztoztak. A partvidéki Hercegségek hajókat és katonákat követeltek, és
hatékony módszereket, amelyekkel visszavághattak volna a mindig a leggyengébben
védett területeken lesújtó vörös hajóknak. A belső Hercegségekben nevelt Pompa
herceg hatalmat harácsolt magának azáltal, hogy ajándékokkal és társadalmi
elismerésekkel halmozta el a szárazföldi vidékeket. Igazság, meggyőződvén, hogy a
Mesterség többé már nem volt elég, hogy visszatartsa a Martalócokat, hadihajók
építése felé fordította a figyelmét, hogy védelmezze a partvidéket, így kevés ideje jutott
asszonyára. Mindezek fölött Elmés király kuporgott, mint egy nagy pók, igyekezvén
megosztani a hatalmat közte és a fiai között, hogy egyensúlyban és épségben tartsa a
Hat Hercegséget.
*
Arra ébredtem, hogy valaki megérinti a homlokomat. Bosszúsan dünnyögve
elfordítottam a fejem. Takaróim rendezetlenül nehezedtek rám, én pedig küszködve
kiszabadulván felültem, hogy megtudjam, ki az, aki megzavart. Elmés király bolondja ült
az ágyam mellett. Vadul bámultam rá, ő pedig hátrahőkölt a tekintetem elől.
Kényelmetlenség fogott el.
A Bolondnak Kosvárott volna a helye, a király mellett. Soha nem hallottam róla, hogy
elhagyta volna a király oldalát egy éjszakánál, vagy néhány óránál hosszabb időre.
Hogy mégis itt volt, semmi jót nem jelentett. A Bolond a barátom volt, amennyire
furcsasága megengedte, hogy bárkit is a barátjának tartson. Látogatásainak mindig
célja volt, amik ritkán voltak nyilvánvalóak, vagy kellemesek. Zöld és vörös színű ruhák
vad keverékébe volt öltözve, és egy bolondhoz illő jogart markolt, melynek tetején
patkánykoponya ült. Az élénk színek éles ellentétben voltak színtelen bőrével, amitől
úgy nézett ki, mint egy gyertyaszál, ami köré magyalból fontak koszorút. Finom, sápadt
haja úgy ágaskodott elő sipkája alól, mintha vízben lebegne, a kandalló fénye pedig a
szemében táncolt. Megdörzsöltem a szemem, és elsimítottam a hajamat az arcom elől.
A hajam nyirkos volt; álmomban izzadhattam.
– Üdv – nyögtem ki. – Nem számítottam rá, hogy itt talállak – a szám teljesen kiszáradt.
Beteg voltam, jutott az eszembe. A részletek bizonytalannak tűntek.
– Hol másutt? – kérdezte szomorkásan. – Minden egyes alvással töltött órával egyre
kimerültebbnek látszol, uram. Feküdj vissza, uram – megigazgatta a párnáimat, de
elhessegettem. Valami nem volt rendjén. Soha azelőtt nem beszélt velem így. Bár
barátok voltunk, a Bolond szavai mégis mindig nyersek és gúnyosak voltak, ha velem
beszélt. Hirtelen támadt kedvességébe némi sajnálat vegyült, én pedig nem kértem
b e l ő l e .
Lenéztem hímzett hálóingemre és a gazdagon díszített huzatokra. Volt bennük valami
furcsa, de túl fáradt voltam, hogy kitaláljam. – Mit keresel itt? – kérdeztem tőle.
Nagy levegőt vett és sóhajtott. – Gondoskodom rólad, vigyázom az álmod. Tudom,
hogy bolondságnak hat, de végtére is, én vagyok a Bolond. Így kell viselkednem.
Mégis, minden egyes alkalommal fölteszed a kérdést, amikor fölébredsz. Hadd ajánljak
hát valami mást. Kérlek, uram, küldessünk másik gyógyítóért.
Hátradőltem a párnáim közt. Nyirkosak voltak az izzadságtól, és az illatuk is kellemetlen
volt. Tudtam, hogy megkérhetném a Bolondot, hogy cserélje ki, és meg is tenné, de
tudtam, csak átizzadnám a másikat is. Hasztalan lett volna. Megmarkoltam a
t a k a r ó i m a t .
– Miért jöttél ide? – kérdeztem eltompulva.
Megfogta a kezem és megtapogatta.
– Uram, nem bízom ebben a hirtelen támadt gyengeségében. Úgy tűnik, nem
származik haszna ennek az új gyógyítónak a mesterkedéseitől. Attól tartok, a tudása
kevesebb, mint amekkorának vallja.
– Burrick? – kérdeztem hitetlenkedve.
– Burrick? Bárcsak itt lenne, uram! Lehet, hogy csak az istállómester, de ennek ellenére
jobb gyógyító, mint ez a Wallace, aki csak izzaszt és bódít téged.
– Wallace? Burrick nincs itt?
A Bolond arca még jobban elkomorult. – Nem, királyom. A Hegyvidéki királyságban
maradt, tudod.
– Királyod – mondtam, és megpróbáltam nevetni. – Minő gúny.
– Soha, uram – mondta lágyan. – Soha.
Gyengédsége megzavart. Ez nem az a Bolond volt, akit ismertem, éles nyelvével,
csípős megjegyzéseivel, rébuszaival. Hirtelen öregnek és törékenynek éreztem magam,
feszülten igyekeztem összerakni a tényeket. – Tehát Kosvárban vagyok?
A Bolond lassan bólintott. – Természetesen – az aggodalomtól elkeskenyült a szája.
Elcsendesültem, belegondolván elárultatásom teljességébe. Valahogy visszavittek
Kosvárba, akaratom ellenére, Burrick pedig még arra sem talált méltónak, hogy velem
t a r t s o n .
– Hadd hozzak némi ennivalót neked – könyörgött a Bolond. – Mindig jobban érzed
magad, ha ettél – fölállt. – Már órákkal ezelőtt felhoztam, és melegen tartottam a tűz
m e l l e t t .
Fáradt tekintettel követtem, ahogy odamegy és leguggol a kandalló mellett, hogy
fölvegyen egy letakart tálcát a tűz mellől. Fölemelte a fedőt, és ízletes marhasült szagát
éreztem. Hónapok óta nem ettem marhahúst. A hegyek között csak kecskék és kisebb
gyapjas állatok éltek. Körbenéztem a szobában. A súlyos faliszőnyegek, a masszív
faszékek, a tűzhely kövei, a gazdagon megmunkált baldachin. Ismertem ezt a helyet.
Ez a király hálószobája volt a kastélyban. Miért voltam én itt, a király ágyában?
Megpróbáltam megkérdezni a Bolondot, de másvalaki beszélt az ajkaimmal.
– Túl sok mindent tudok, Bolond. Már nem tudom féken tartani őket. Néha olyan,
mintha valaki más irányítaná az akaratomat, és eltaszítaná oda, ahova nem
merészkednék. A falaim ledőltek, úgy özönlik befelé, mint a dagály – nagy levegőt
vettem, de nem tudtam kiereszteni. Először fagyos érintést éreztem, aztán mintha
elkapott volna egy hideg folyó áramlata. – Dagály – nyögtem. – Közeledő hajók. Vörös
gerincű hajók...
A Bolond szemei riadtan kitágultak. – Ebben az évszakban, felség? Az nem lehet!
Télen nem!
Megküzdöttem minden kimondott szóért. – A tél túl lassan jött. Megfosztott a viharjaitól
és a védelmétől. Nézd! Nézz ki a vízre. Látod? Ott jönnek, elő, a ködből.
Az öböl felé mutattam. A Bolond sietve mellém állt. Lábujjhegyen nyújtózkodott, hogy
lássa merre mutatok, de tudtam, hogy nem lát semmit. Mégis, hűségesen vékony
vállamra tette tétova kezét, és úgy bámult, mintha átláthatna a ködön és a mérföldeken,
ami közte és látomásom között tátongott. Kívántam, hogy bárcsak ne látnám.
Megmarkoltam sápadt kezét, és megpillantottam saját ráncos kézfejemet, és a királyi
pecsétgyűrűt egyik bütykös ujjamon. Aztán tétova tekintetemet megint elragadta a távoli
l á t o m á s .
Kezeim egy csöndes kikötő felé mutattak. Igyekeztem ágaskodni ültömben, hogy többet
láthassak. Az elsötétített város úgy terült el előttem, hogy a házak és utcák mintázatát
láttam magam előtt. A köd megült az üregekben és a mélyebb pontokon, az öböl vizét
pedig vastagon takarta. Valami mozdult a levegőben, ami megborzongatott, és
lehűtötte a bőrömre kiült verítéket. Az éjszaka sötétje és a köd ellenére mindent
tökéletesen láttam. A Mesterség figyelő tekintete, mondtam magamnak, aztán
eltöprengtem. Nem tudtam használni a Mesterséget, legalábbis nem kiszámíthatóan és
h a s z n o s a n .
Ám ahogy figyeltem, két hajó tört elő a ködből, és úszott be az alvó öbölbe.
Elfelejtettem, hogy mit tudok és mit nem. Karcsúak és kiegyensúlyozottak voltak, és bár
a holdfényben feketének látszottak, tudtam, hogy a törzsük vörös színű. Vörös
Martalócok a Külső-szigetekről. A hajók kések gyanánt szelték át a mozdulatlan öblöt,
olyan halkan és precízen, mint a böllér kése a disznó húsába. Az evezők csöndesen
mozogtak, tökéletes összhangban, gyűrűiket rongyokkal tömték el, hogy ne
nyikorogjanak. Olyan bátran úsztak a dokkokhoz, mintha becsületes kereskedők
lennének, akik üzletelni akarnak. Az első hajóról egy matróz ugrott könnyedén partra,
kezében kötéllel, hogy a dokkhoz erősítse. Egy evezős kísérte, amíg teljesen
rögzítették a vitorlást. Nyugodtan, kimérten. A második hajó követte a példájukat. A
rettegett vörös hajók megérkeztek a városba, vakmerően, mint a sirályok, és kikötöttek
áldozatuk dokkjainál.
Egyetlen őrszem sem kiáltott, egyetlen járőr sem fújta meg a kürtjét, vagy gyújtott
riadótüzet. Kerestem őket és azonnal rájuk is leltem: mellkasukra billent fejjel ültek a
posztjukon, a finom gyapjú háziszőttes vérüktől vöröslött. Gyilkosaik halkan jöttek a
szárazföldön, tisztában voltak az összes őr helyzetével, egyetlen hang nélkül iktatták ki
őket. Senki sem figyelmeztetheti az alvókat.
Nem volt sok őrszem a városban, ami alig volt érdemes arra, hogy egyáltalán jelöljék a
térképeken. Szerény méretében remélte, hogy elkerülik a fosztogatók. Igaz, jófajta
gyapjújuk volt, és finom szálú fonalat szőttek belőle, lehalászták és fölfüstölték a
folyóból kifogott lazacot, és a helybéli apró, de édes almából remek bort készítettek.
Rákászásra alkalmas partszakasz volt a város alatt. Ezek voltak Iszapgát városának
szerény értékei, ami elegendő volt ahhoz, hogy az ott élők nagy becsben tartsák,
amijük van. A város egyáltalán nem érte meg, hogy fáklyával és karddal rontsanak rá.
Ki az az épeszű ember, aki pár hordó almabor és füstölt lazac miatt fosztogatásra
fecsérelné az energiáját?
Ők azonban Vörös Martalócok voltak, akik nem gazdagságért, kincsekért jöttek. Nem
érdekelték őket a jószágok, sem az asszonyok, vagy a fiatal fiúk rabszolgának. A
vastag gyapjas birkákat lemészárolják, a füstölt halat kiszórják és a földbe tapossák, a
raktárakat pedig fölgyújtják. Persze, ejtenek foglyokat, de csak azért hogy szipolyozzák
őket, aztán visszaeresztik mind, a saját falujukba, hogy további kínokat és keservet
hozzanak megmaradt családtagjaikra és a Hercegségekre. A szipolyozás megfosztja
őket minden emberi tulajdonságuktól és érzelmeiktől, csak a legalapvetőbb ösztöneiket
hagyva meg, ami kevesebb és félelmetesebb volt, mint egy kiéhezett rozsomák éhsége
és vérszomja. A szipolyozottak aztán elözönlik a környéket, könyörtelenül fosztogatva,
és ez volt a legkegyetlenebb fegyver, amit ezek a külszigeteki kalózok a birodalom
testébe vájtak. Mindezt már régóta tudtam, miközben figyeltem őket. Láttam már
kifosztott városokat ezelőtt.
Figyeltem, ahogy a halál hulláma elborítja a kis városkát. A kalózok partra ugrottak, és
felözönlöttek az utcákon. Kettesével, hármasával osontak az utcákon, oly halálos
magabiztossággal, mint a borban föloldódó méreg. Néhányan megálltak megvizsgálni a
többi hajót a kikötőben. Leginkább apró lapos csónakok voltak, de akadt köztük két
nagyobb halászbárka és egy kereskedőhajó is. A legénységük gyors halált halt,
kapálódzásuk oly szánalmas volt, mint a tyúkoké, ha menyét szabadult közéjük. Vérbe
fúló hangon kiáltottak felém, a vastag köd mohón nyelte el a hangjukat. A hajókat
fölgyújtották, nem is gondolva a fenekükben tárolt értékekre. A Martalócok ritkán vettek
magukhoz többet, mint egy marék aranyérmét, vagy egy nyakláncot megerőszakolt és
megölt áldozataik nyakáról.
Nem tehettem mást, mint hogy szemlélődtem. Felköhögtem, aztán végre levegőhöz
jutottam és megszólaltam.
– Bárcsak megérteném őket – mondtam a Bolondnak. – Ha tudnám, mit akarnak.
Semmi értelme annak, amit csinálnak. Hogyan harcoljunk olyanok ellen, akik nem fedik
föl a szándékukat? Ha rájönnék, mit akarnak...
A Bolond összevonta a szemöldökét és eltöprengett.
– Vezérük őrületében osztoznak. Csak akkor értheted meg őket, ha osztozol te is
ebben a tébolyban. Jómagam nem kívánom megérteni őket. A megértés nem állítja
meg ezt a hordát.
– Nem – nem akartam nézni a városkát. Túl gyakran láttam már ezt a rémálmot. De
csak egy szívtelen ember tudna elfordulni a látványtól. A legkevesebb, amit megtehetek
a népemért, hogy végignézem a halálukat. Egyben ez volt a legtöbb, amit tehettem.
Beteg voltam, majdnem nyomorék, egy öregember, távol Iszapgáttól. Így hát csak
f i g y e l t e m .
Mély álomból riadt föl a város, erős kezek markolására, vállakon, torkokon, kebleken,
kés hideg pengéjének csillanására, vagy egy hirtelen fölsíró gyermek hangjára. Fények
gyúltak szerte a házakban; néhány gyertyafény volt a szomszédos házakból a jajszavak
hangjára, egyre több volt azonban a lángra kapó tetők élesebb fénye. Bár a Martalócok
már több, mint egy éve rettegésben tartották a partjainkat, ezeknek az embereknek
csak most vált valóságossá a fenyegetés. Azt hitték, fölkészültek rá, azt hitték, hallották
már elégszer a szörnyűségeket, amiket ezek a vérszomjas alakok hajtottak végre más
városokban, és úgy döntöttek, velük soha nem történhet meg ilyesmi. A házak azonban
lángra kaptak, a sikolyok pedig a házak fölé szálltak, mintha csak a füst vitte volna
följebb a hangokat.
– Beszélj, Bolond – parancsoltam rekedten. – Emlékezz előre nekem. Mit mondanak
Iszapgátról? Egy téli rajtaütésről?
A Bolond szaggatott levegőt vett. – Nem olyan egyszerű, nem tiszta – tétovázott. –
Minden remeg még, változásban van. Túl sok az örvény, felség, a jövő még minden
irányban szétfolyik.
– Beszélj arról, amit látsz – parancsoltam.
– Szól egy ének arról a városról – jegyezte meg a Bolond üresen. Még mindig a
vállamat markolta; még a hálóingemen keresztül is hidegnek éreztem az érintését.
Remegés futott át rajtunk, és megéreztem, milyen keményen megdolgozott azért, hogy
talpon maradjon. – Mikor tavernákban szól az ének és a refrén ritmusát
söröskancsókkal verik az asztalokon, nem tűnik olyan szörnyűnek. El lehet képzelni az
emberek bátor helytállását, akik harcban hulltak el, de nem adták meg magukat. Senki,
egyetlen ember sem esett fogságba Iszapgát városában – a Bolond elnémult.
Hisztérikus felhangok keveredtek elrévedt mondókájába. – Persze, miközben iszik az
ember, nem látja a vért, vagy érzi az égő hús szagát, nem is hallja a sikolyokat. De ez
érthető. Próbált már meg valaki rímet faragni az elszakított gyermekre? Egyszer valaki
megpróbálta a kiszáradt csermelyt, de nem igazán csengett össze – hangjában nyoma
sem volt vidámságnak. Megint elnémult, a foglyom volt, aki megosztotta velem a
f á j d a l m á t .
Némán figyeltem tovább. Nincs rím, amely elmondaná, ahogy egy szülő mérget nyom
le gyermeke torkán, hogy ne essen a Martalócok áldozatául. Senki nem tudja
elénekelni a gyermek jajszavát, ahogy a gyors, durva méreg görcsbe rándítja a testét,
vagy azoknak a haldokló asszonyoknak a hangját, akiket megerőszakoltak. Nincs olyan
dallam, amely elviselné az íjászok terhét, akiknek legigazabb nyílvesszői földijeikbe
fúródtak miközben elhurcolták őket. Belestem egy égő ház ablakán és láttam, ahogy
egy gyermek feltárja a nyakát anyja késének, karjaiban tartva halott kishúgát. Láttam az
anyjuk szemét, ahogy fölnyalábolta gyermekei testét és a lángok közé sétált. Az ilyen
dolgokra jobb nem emlékezni, de nem kíméltem meg magam a tudástól. Kötelességem
volt, hogy tanú legyek és fölidézzem őket.
Nem mindenki halt meg. Néhányan a környékbeli erdőkbe és mezőkre menekültek.
Láttam egy fiatal férfit, aki négy gyerekkel a dokkok cölöpjei közé húzódott be, hogy ott,
a fagyos vízben várják meg, amíg a hajók távoznak. Másokat menekülés közben vágtak
le. Láttam egy asszonyt, hálóingben, karjában egy gyerekkel, egy másik a szoknyája
szélébe kapaszkodott, amint kisurrantak egy lángra kapott épületből. Még a
sötétségben is láttam, ahogy dús hajkoronáját vörös aurába vonják a háta mögött
felcsapó lángok. Félve nézett körül, de szabad kezében tartott kését határozottan
tartotta maga előtt. Megpillantottam apró, összehúzott száját, harciasan összeszűkült
szemeit. Aztán, egy pillanatra megláttam a lángok fényében kirajzolódó büszke profilját.
– Molly! – nyögtem. Kinyújtottam felé a kezem. Fölemelt egy csapóajtót és beterelte a
gyerekeket egy földalatti borospincébe, az égő ház mögött. A biztonságba?
Nem. Ketten bukkantak föl a sarok mögül, egyikük fejszét markolt. Lassan közeledtek,
hangosan nevetve. Az arcukat borító koromtól szemük és foguk fehérje szinte világított.
Egyikük nő volt, gyönyörű és kacagott, ahogy lépdelt. Rettenthetetlen. Haját ezüst
szalaggal kötötte hátra, vörösen táncolt rajta a lángok fénye. Elérték a pince ajtaját,
egyikük meglendítette fejszéjét és belehasított az ajtóba. Hallottam egy gyerek rémült
sikolyát. – Molly! – kiáltottam én is. Kikászálódtam az ágyamból, de nem volt erőm állni.
Kúszva indultam el felé.
Az ajtó engedett, a Martalócok pedig kacagtak. Egyikük vigyorogva halt meg, ahogy
Molly kiugrott az ajtó maradványai közül és a torkába döfte hosszú kését. Ám a
gyönyörű nő, az ezüst szalaggal a hajában kardot markolt. Ahogy Molly megpróbálta
kiszabadítani kését áldozata torkából, a kard lefelé csapott.
Abban a pillanatban valami végképp megroskadt a házban, és hangos reccsenéssel,
szikrák és hevesen felcsapó lángok keretében föllobbant. Tűzfüggöny zuhant közém és
a pince közé, semmit sem lehetett látni rajta keresztül. Vajon a pince és a Martalócok
közé hullott? Nem láthattam. Előrevetődtem, Molly felé nyúlva.
Egy pillanat alatt eltűnt az egész. Nem volt többé égő ház, feldúlt falu, sem öböl, sem
vörös hajók. Csak én görnyedtem a kandalló előtt, kezemmel a tűzbe nyúlva és egy
széndarabot markoltam. A Bolond felkiáltott és megmarkolta a kezem, hogy
kiszabadítsa a lángok közül. Leráztam magamról, aztán tompán rámeredtem
megpörkölődött kezemre.
– Királyom – mondta a Bolond szomorúan. Mellém térdelt, óvatosan arrébb tolta a
levesestálat a térdemtől, és beáztatott egy szalvétát a borba, amit a leves mellé töltött,
és a kezem köré tekerte. Hagytam. Nem éreztem megégett bőrömet. Aggódó tekintete
az enyémet kutatta. Alig láttam, jelentéktelen dolognak tűnt, egy árnyéknak a többi
közül, akik azért jöttek, hogy engem kínozzanak.
A kezem hirtelen lüktetni kezdett, megmarkoltam a másik kezemmel. Mit tettem, mire
gondoltam? A Mesterség rohamként tört rám, aztán eltűnt, elhagyott kimerülten.
Hatalmas fáradtság tört rám. – Ki volt az a lány? Valaki fontos személy?
– Ah – a Bolond még fáradtabbnak látszott, de igyekezett összeszedni magát. – Egy
asszony Iszapgátból? – megállt, a fejét törte. – Nem. Nincsen semmi róla. Minden
kusza, királyom. Nagyon nehéz kiolvasni.
– Mollynak nincsenek gyerekei – mondtam neki. – Nem lehettek az övéi.
– Molly?
– Mollynak hívják – válaszoltam. A fejem lüktetett, hirtelen harag tört rám. – Miért kínzol
e n g e m ?
– Uram, nem ismerek semmiféle Mollyt. Jöjj, feküdj vissza az ágyadba és hozok valami
e n n i v a l ó t .
Segített talpra állnom, eltűrtem az érintését. Megleltem a hangom. Imbolyogtam,
látásom el-elhomályosult. Az egyik pillanatban éreztem az érintését a kezemen, a
másikban mintha csak álmodnám az egész szobát és a benne lévőket. Sikerült
m e g s z ó l a l n o m .
– Tudnom kell, hogy Molly volt-e. Tudnom kell, hogy él-e még. Bolond, tudnom kell.
A Bolond nagyot sóhajtott.
– Nem tudok parancsolni neki, uram. Tudod nagyon jól. Akárcsak a te látomásaid, az
enyémek engem uralnak, nem pedig fordítva. Nem tudok kihúzni egy szálat a
mintázatból, csak azt láthatom, ahová a tekintetem vetül. A jövő, felség, olyan, mint egy
áramlat a folyóban. Nem tudom megmondani, hova kerül egy vízcsepp, de meg tudom
mondani, hol a legerősebb a sodrás.
– Egy nő Iszapgátban – erősködtem. Tudatom egyik része sajnálta szegény
bolondomat, de egy másik felem erősködött. – Nem láttam volna olyan tisztán, ha nem
lenne jelentős. Próbáld meg. Ki ő?
– Fontos személy?
– Igen, biztos vagyok benne. Ó, igen.
A Bolond keresztbe tett lábakkal ült a padlón. Hosszú, vékony ujjait a halántékához
nyomta, mintha egy ajtót próbálna kinyitni.
– Nem tudom. Nem értem... Minden homályos, sok a keresztút. A nyomokat eltaposták,
az illatok összekeveredtek – fölnézett rám. Valahogy fölálltam, ő pedig a lábaimnál ült a
földön. Sápadt szemei kigúvadtak tojáshéj fejéből, megingott a megterheléstől és
ostobán elvigyorodott. Ránézett patkányfejes jogarára és a szeme elé emelte. –
Ismersz egy Molly nevű lányt, Sajtfej? Nem? Nem hiszem, hogy ismernéd. Talán
másvalakit kellene megkérdeznie, aki jobban tudja. A férgeket, talán? – idióta
kuncogást hallatott. Használhatatlan teremtmény. Ostoba, halandzsázó jövendőmondó.
Talán nem is tehet róla. Otthagytam és lassan az ágyamhoz sétáltam. Leültem a
s z é l é r e .
Rájöttem, hogy reszketek. Egy újabb roham, gondoltam magamban. Le kell higgadnom.
Nem akarhatom, hogy a Bolond lássa, amint rám tör. Nem érdekelt. Semmi sem
számított, kivéve, hogy megtudjam, mi történt Mollyval. Tudnom kellett, hogy él-e még,
vagy meghalt. Soha azelőtt nem bírt számomra ilyen fontossággal.
A Bolond lekuporodott az egyik szőnyegre, mint egy béka. Megnyalta a szája szélét és
rám mosolygott. Néha a fájdalom csalhat ilyen mosolyt valakinek az arcára.
– Vidám dalt énekelnek Iszapgátról – jegyezte meg. – Diadalmas dalt. Tudod, a falusiak
győztek. Nem életet nyertek maguknak, hanem gyors halált. Jó halált, legalábbis, nem
pedig szipolyozást. Ez is valami. Valami, amiről dalt lehet költeni és belekapaszkodni
manapság. Így megy ez mostanában a Hat Hercegségben. Megöljük a saját
embereinket, csak hogy a Martalócok ne tehessék meg, aztán győzedelmes dalokat
írunk róla. Hihetetlen mi mindenben kényelmet találnak az emberek, amikor minden
más elhagyja őket.
A látásom elhomályosult. Hirtelen rájöttem, hogy álmodom.
– Nem is vagyok itt – mondtam kábán. – Ez egy álom. Azt álmodom, hogy én vagyok
Elmés király.
A Bolond a fény elé emelte a kezét és az átsejlő ujjcsontjait bámulta.
– Ha mondja, felség. Biztos így van. Én is azt álmodom, hogy te vagy Elmés király. Ha
megcsíplek, talán fölébredek?
Lenéztem a kezeimre. Öregek voltak, ráncosak. Összezártam az ujjaimat és figyeltem a
kirajzolódó ereket, éreztem az ízületek csikorgását. Öreg vagyok, gondoltam. Ilyen
érzés öregnek lenni. Nem betegnek, hiszen abból ki lehet gyógyulni; öregnek, amikor
minden egyes nap nehezebb, minden újabb hónap nagyobb teher a testnek. Minden
szétcsúszott. Egy pillanatra azt gondoltam, hogy tizenöt éves vagyok. Valahonnan
megperzselt hús illatát éreztem, finom marhasült és Jonqui gyógyfőzeteinek illata. A
szagok keverékétől felkavarodott a gyomrom. Elvesztettem a fonalat, hogy ki is vagyok
tulajdonképpen, és mi a fontos valójában. Igyekeztem megkapaszkodni valamiben, de
reménytelen volt.
– Nem tudom – suttogtam. – Semmit sem értek.
– Ah – mondta a Bolond –, épp ahogy mondottam. Csak akkor értesz meg valamit, ha
azzá válsz.
– Ilyen tehát Elmés királynak lenni? – kérdeztem. Megrendültem. Még sohasem láttam
így, az évektől megrokkantan, de rendületlenül osztozva népe fájdalmaiban. – Ezt kell
elviselnie nap mint nap?
– Attól tartok igen, felség – válaszolt a Bolond gyengéden. – Jöjj, engedd, hogy
lefektesselek. Holnap biztosan jobban érzed majd magad.
– Nem. Mindketten tudjuk, hogy nem így lesz – nem én mondtam ezeket a szörnyű
szavakat. Elmés király szájából törtek föl én pedig meghallottam, és tudtam, hogy
Elmés királynak minden nap ezzel az igazsággal kell együtt élnie. Minden tagom fájt.
Nem hittem, hogy a hús ilyen nehéz is lehet, hogy az ujjak puszta behajlítása ilyen
fájdalmas erőfeszítéssel járhat. Pihenni akartam. Aludni. Vagy Elmés akarta? Hagynom
kellene, hogy a Bolond ágyba tegyen, hogy a királyom pihenhessék. De a Bolond
bogarat ültetett a fülembe. Egy karnyújtásnyira tartotta tőlem azt az apró adatot, amire
szükségem lett volna.
– Meghalt? – kérdeztem.
Szomorúan nézett rám, aztán hirtelen lehajolt és fölmarkolta patkányfejes jogarát. Apró
könnycsepp gördült végig a koponyán. Rámeredt, aztán tekintete elrévedt, a fájdalom
síkságába meredt. Suttogva szólalt meg.
– Egy nő Iszapgátban. Egy csepp az áramlatban, az asszonyok Iszapgátban. Mi történt
vele? Meghalt? Igen. Nem. Csúnyán megégett, de él. Vállból levágták a karját. Sarokba
szorították és megerőszakolták, miközben megölték a gyerekeit, de életben maradt.
Bizonyos tekintetben – a Bolond szemei még üresebbé váltak. Mintha listáról olvasott
volna. – Élve elégett a gyerekeivel együtt, amikor az égő ház rászakadt. Mérget vett be,
amint a férje fölébresztette. Megfulladt a füstben. Pár nappal később meghalt egy
elfertőződött kardvágástól. Kard végzett vele. Saját vérébe fúlt, miközben erőszakot
tettek rajta. Elvágta a torkát, miután megölte a gyerekeit. Túlélte, és megszülte egy
Martalóc gyermekét a következő nyáron. Napokkal később rátaláltak, csúnyán
megégve kóborolt a környéken és nem emlékezett semmire. Megégett az arca, mindkét
kezét levágták, de még élt egy darabig...
– Elég! – parancsoltam. – Elég legyen! Hagyd abba, kérlek.
Megállt és nagy levegőt vett. A szemeibe visszatért az élet és rám bámult.
– Abbahagyni? – sóhajtotta. A kezeibe temette az arcát. – Abbahagyni? Így kiáltottak
Iszapgát asszonyai is. De már megtörtént, uram. Nem állíthatjuk meg, ami már
megtörtént. Ha egyszer elmúlt, már túl késő – fölnézett. Nagyon fáradtnak tűnt.
– Kérlek – nyögtem. – Nem tudod megmondani, mi történt azzal a lánnyal, akit láttam?
– hirtelen nem jutott eszembe a neve, csak az, hogy nagyon fontos.
Megrázta a fejét, sipkáján fáradtan szóltak a csengettyűk.
– Csak úgy tudhatjuk meg, ha odamegyünk – nézett rám. – Ha úgy óhajtod, felség,
o d a m e g y e k .
– Szólj Igazságnak – mondtam. – Utasításaim vannak a számára.
– A katonáink már nem érnek oda időben, hogy megállítsák a támadást –
emlékeztetett. – Csak a tüzeket tudják eloltani, és segíthetnek összeszedni, ami
m e g m a r a d t .
– Akkor azt kell tenniük – mondtam fáradtan.
– Először engedd meg, hogy lefektesselek, felség, mielőtt még megfáznál. Aztán hadd
hozzak némi ennivalót.
– Nem, Bolond – mondtam neki szomorúan. – lakmározzak itt a melegben, miközben
valahol gyermekek teste hűl ki a sárban? Hozd a köpenyem és a papucsomat. Aztán
menj, és szólj Igazságnak.
A Bolond bátran állta a sarat. – Gondolod, hogy a saját fejedre hozott kényelmetlenség
megmenthet még egy életet? Ami Iszapgátban történt, megtörtént. Miért kell
s z e n v e d n e d ?
– Miért kell szenvednem? – sikerült rámosolyognom a Bolondra. – Ugyanezt a kérdést
tették föl maguknak Iszapgát lakói is ma éjszaka. Azért szenvedek, bolondom, mert ők
is szenvednek. Mert én vagyok a király. De leginkább azért, mert ember vagyok és
láttam '6Di történt ma éjszaka abban a városban. Gondold végig, Bolond. Mi lenne, ha
mindenki azt mondaná a Hat Hercegségben, hogy „Hát, a legrosszabb már megtörtént
velük. Miért mondjak le az étkemről és az ágyamról?” Bolond, ők az én népem. Többet
szenvedek ma éjjel, mint ők? Mi is a fájdalom és a reszketés ahhoz képest, amit ők
éltek át? Miért bújjak az ágyba, mikor a népemet lemészárolták?
– Csak két szót kell mondanom Igazság hercegnek – próbálkozott tovább a Bolond. –
„Martalócok” és „Iszapgát”, és mindent érteni fog. Hadd bújtassalak ágyba, aztán
elsietek hozzá ezekkel a szavakkal.
– Nem – újabb fájdalomvirág nyílt a fejemben. Igyekeztem elűzni, de makacsul
megmaradt. A kandalló melletti székhez vonszoltam magam. Sikerült beleülnöm. –
Egész fiatalságomat arra áldoztam, hogy kijelöljem a Hat Hercegség határait és
megvédjem azoktól, akik el akarják törölni. Most válna túl értékessé az életem, amikor
oly kevés maradt belőle? Nem, Bolond. Azonnal szólj a fiamnak. Ő majd Üzen nekem,
és ketten megbeszéljük a teendőket Most pedig menj. MENJ!
Lábai kopogtak a köveken, ahogy eliramodott.
Egyedül maradtam magammal. Magunkkal. A halántékomra tettem a kezem. Éreztem,
ahogy fájdalmas mosoly terül szét az arcomon. Itt vagy hát, fiú. Királyom felém
fordította a figyelmét. Fáradt volt, de Mesterségével kinyúlt felém, hogy megérintse az
elmémet, oly lágyan, mint egy laza pókháló. Ügyetlenül kinyúltam felé, igyekezvén
teljessé tenni a kapcsolatot, és minden szétesett. Megszakadt a kapcsolat, aztán eltűnt
minden érzet.
Egyedül kuporogtam hálószobám padlóján, a Hegyvidéki királyságban, túl közel a
kandallóhoz. Tizenöt éves voltam, hálóruháim puhák és tiszták. A kandallóban pislákolt
a tűz. Megperzselt kezeim lüktettek. A Mesterség okozta fejfájás első tünetei lüktettek a
h a l á n t é k o m b a n .
Lassan, óvatosan keltem föl. Mint egy öregember? Nem. Mint egy fiatalember, aki
betegségből lábadozott. Most már tudtam a különbséget.
Lágy, tiszta ágyam hívogatott, de ellenálltam. A kandalló melletti székbe ültem és
töprengve bámultam a tűzbe.
Mikor másnap reggel Burrick bejött elbúcsúzni, kész voltam vele tartani.
2
Hazatérés
KOSVÁR KASTÉLYA A HAT HERCEGSÉG legkiválóbb mélyvizű kikötőjére néz.
Északra a Kos folyó ömlik a tengerbe, melyen keresztül a belföldi Hercegségek áruinak
legjava érkezik a városba. Meredek, fekete sziklákra épült a kastély, ahonnan belátni a
folyótorkolatot, az öblöt és a tengert. Maga a város bizonytalanul kapaszkodik a
sziklákba, távol a folyó árterületétől, míg a kikötő java része vízbe nyúló mólókra
települt. Az első erődítmény farönkökből épült a külszigeteki fosztók elleni védelem
gyanánt, melyet egy Fosztó néven ismert hajós és legénysége vett be és telepedett le
benne. Ő alakíttatta át az erődítményt a fekete sziklákból faragott kövekre, így alapozva
meg a későbbi Kosvár kastélyt, mélyen a sziklába vájva. Minden következő uralkodó
hozzáépíttetett, megvastagította és magasabbra emelte a falait. A Látnok vérvonal
megalapítója, Fosztó óta senki sem vette be Kosvár falait.
*
Hó tapadt a szempilláimra, fagyos szél fújta hátra a hajamat az arcomból. Sötét
álomból még sötétebbe keveredtem, egy téli erdő hóborította vidékére. Fáztam, kivéve
ott, ahol poroszkáló lovam melegített. Kormos egykedvűen haladt a kavargó
hóesésben. Fürge, a lovászfiú előttem lovagolt, hátrafordult a nyeregben és hátrakiáltott
v a l a m i t .
Kormos megtorpant, olyan hirtelen, hogy majdnem lefordultam a nyeregből. A
sörényébe kapaszkodtam, hogy megtartsam magam. Az egyenletesen hulló hópelyhek
fehér csipkefátyolba burkolták az erdőt körülöttünk. A fenyőfák ágai mélyen
meghajoltak a hó súlyától, az alsóbb, csupasz ágak pedig fekete sziluettek voltak a téli
holdvilágnál. Az erdő sűrű volt körülöttünk, sehol sem volt nyoma ösvénynek. Burrick
előrelépdeltette a lovát. Fáztam, és reszkettem az erőtlenségtől. Értetlenül néztem
körül, hogy vajon miért álltunk meg. Fürge hirtelen előremutatott. – Ott! – nézett vissza
rám. – Láttad?
Előrehajoltam a nyeregben, hátha többet látok a havazáson keresztül. – Azt hiszem –
mondtam. A szél és a hópelyhek elnyelték a hangomat. Egy pillanatra apró fényeket
pillantottam meg, sárga és mozdulatlan pöttyöket. Üdítő változás volt az addigi sápadt
kékes lidércfényekhez képest, melyek gyakran homályosították el a látásomat.
– Gondolod, hogy Kosvár az? – '6Biáltotta Fürge a feltámadó szélbe.
– Igen – felelte Burrick halkan, az ő hangját nem nyomta el a szél. – Most már tudom
merre járunk. Errefelé ejtette el Igazság herceg azt a hatalmas ünőt hat évvel ezelőtt.
Emlékszem rá, mert ugrás közben kapta a nyílvesszőt és lebukdácsolt abba a
vízmosásba. Az egész napunk ráment, hogy lemenjünk és fölhozzuk.
Az említett vízmosásból nem látszott több, mint egy sor hófödte, kopasz bokor, de
hirtelen minden a helyére került a fejemben. A domboldal fekvése, a fafajták, a
vízmosás, tehát Kosvár abban az irányban van, már csak egy rövid lovaglás és
megpillanthatjuk a várost alattunk. Napok óta először tudtam, hogy merre járunk. A sűrű
havazás miatt lehetetlen volt tájékozódni a csillagokból, és a szokatlanul magas hó
eltorzította a környék domborzatát.
– Már nincs messze – mondtam Burricknak.
Fürge már megindította a lovát és utat tört nekünk a hóban. Kormos vonakodva utána
indult. Ahogy nekivágott egy domboldalnak, oldalra csúsztam a nyeregben, csak Burrick
segítségével sikerült visszaülnöm. – Kibírod – dünnyögte.
Sikerült bólintanom, egy órán belül csak másodszor kellett visszarángatnia a nyeregbe.
Ma jó napom van, gondoltam keserűen. Kiegyenesedtem. Már majdnem hazaértünk.
Az út hosszú és fárasztó volt, az időjárás kegyetlen, az állandó nehézségek pedig nem
javították az egészségi állapotomat. Az út legnagyobb részére csak úgy emlékszem,
mint egy sötét álomra; napokig imbolyogtam a nyeregben, szinte sohasem voltam
tudatában annak, hogy merre járunk és milyen úton haladunk, és voltak olyan
éjszakáim, amikor a kimerültségtől annyira reszkettem, hogy aludni sem voltam képes.
Ahogy közeledtünk Kos Hercegséghez, úgy éreztem, hogy könnyebben haladunk majd.
Nem számítottam Burrick óvatosságára.
Teknőctónál megálltunk egy fogadóban éjszakára. Azt gondoltam, másnap hajóra
szállunk, mert a fagyok ellenére a Kos folyó erős áramlata mindig biztosított hajózható
csatornát. Egyenesen a szobámba mentem, Burrick és Fürge pedig lent maradtak,
hogy meleg ételt és pár korsó sört fogyasszanak. Nem számítottam rá, hogy hamar
följönnek, de alig két órával később mindketten megjelentek és lefekvéshez
k é s z ü l ő d t e k .
Burrick komor volt és hallgatag, Fürge suttogta el nekem az ágyából, milyen rosszakat
mondtak a királyról a helybéliek. – Ha tudták volna, hogy Kosvárból valóak vagyunk,
biztos nem beszéltek volna olyan nyíltan, de hegyvidéki ruháinkból azt gondolhatták,
hogy kereskedők vagyunk. Nem egyszer azt hittem, hogy Burrick fölpattan és rájuk ront.
Nem tudom, hogyan türtőztette magát. Mindannyian a partvédelmi adók miatt
panaszkodnak és zsörtölődnek, mert az adók ellenére is az ősszel, még a jó időjárás
alatt két újabb várost támadtak meg a Martalócok – Fürge szünetet tartott és
bizonytalanul hozzátette. – De furcsán jókat mondanak Pompa hercegről. Errefelé
haladt el a kíséret, amelyik Kettrickent vitte Kosvárba. Valaki egy nagy fehér halnak
nevezte, aki illik a parti királyhoz. Egy másik pedig azt mondta, hogy legalább Pompa jól
tartotta magát a nehézségek ellenére és herceghez méltóan viselkedett. Aztán ittak a
herceg egészségére és hosszú életére.
Megborzongtam. – A két kifosztott falu. Hallottad, hogy melyik kettő volt az? –
suttogtam vissza.
– Cetszáj Medwen Hercegségben és Iszapgát Kos Hercegségben.
A sötétség megsűrűsödött körülöttem, egész éjszaka éberen feküdtem az ágyamban.
Másnap elhagytuk Teknőctavat. Lóháton, a szárazföldön át. Burrick még az útról is
levezetett minket, hiába is tiltakoztam. Végighallgatta az érveimet, aztán félrehúzott. –
Meg akarsz halni? – kérdezte dühösen.
Értetlenül néztem vissza rá. Felhorkant.
– Fitz, semmi sem változott. Még mindig te vagy a fattyú, Pompa még mindig
akadálynak tekint. Megpróbált eltenni az útból, nem is egyszer, hanem háromszor.
Gondolod, hogy tárt karokkal vár Kosvárban? Nem hiszem. Jobb neki, ha vissza sem
térsz. Ne legyünk könnyű célpontok. Szárazföldön megyünk tovább. Ha ő, vagy a
csatlósai holtan akarnak tudni minket, akkor az erdőkön keresztül kell keresniük.
Pompa pedig sosem volt nagy vadász.
– Igazság nem véd meg minket? – kérdeztem erőtlenül.
– A király embere vagy, Igazság pedig a trónörökös – mutatott rá Burrick. – Te véded
meg a királyodat, Fitz, nem pedig fordítva. Nem mintha rosszat gondolna rólad, mindent
megtenne, hogy megvédjen. De most fontosabb feladatai vannak. A Martalócok. A
felesége. És persze az öccse, aki úgy hiszi, hogy az ő fején jobban mutat a korona.
Nem. Ne várd, hogy a trónörökös vigyázzon rád. Segíts magadon.
Csak arra tudtam gondolni, hogy több időt vesz igénybe az út és később kezdhetek
Molly keresésébe. Ezt persze nem mondtam el neki, sem pedig az álmomat. –
Pompának őrültnek kell lennie, ha ismét meg akarna ölni minket. Mindenki tudná, hogy
ő a gyilkos.
– Nem őrültnek, csak kegyetlennek. Pompa pedig pontosan az. Ne is feltételezzük,
hogy Pompa ugyanazoknak a törvényeknek engedelmeskedik, mint mi. Ha megfelelő
alkalmat lát arra, hogy megöljön, meg is teszi. Nem érdekli, hogy kit gyanúsítanak, amíg
nem tudják bizonyítani. Igazság trónörökös, nem pedig király. Még nem. Amíg Elmés ül
a trónon, Pompa megtalálja a módját, hogy megkerülje apja parancsait. Sok mindent
megúszhat, még egy gyilkosságot is.
Burrick levezette lovát az útról, és árkokon, vízmosásokon keresztül egyenesen
Kosvárnak irányított minket. Fürge úgy nézett rám, mintha rosszul lett volna. Minden
éjszaka egymáshoz bújva aludtunk apró sátrunkban, hogy egymás melegét érezzük, és
messzire elkerültünk minden fogadót. Egyfolytában Pompán járt az eszem. Minden
fárasztó emelkedő után, minden egyes alkalommal, amikor vezetnünk kellett a lovakat,
ahelyett, hogy megültük volna, a legifjabb herceg járt a fejemben. Számon tartottam
minden egyes órát, ami elválasztott Mollytól. Az egyetlen gondolat, ami erővel töltött el
olykor, hogy hogyan verném laposra Pompát. A bosszú azonban nem az enyém volt. A
bosszú a király joga. Nem szerzek örömet Pompának. Visszatérek Kosvárba és ott állok
majd előtte, egyenes derékkal, rezzenéstelen arccal. Megesküdtem, hogy Pompa nem
fog reszkető tagokkal látni, vagy a falnak támaszkodni. Nem hagyom, hogy megtudja,
milyen közel járt ahhoz, hogy legyőzzön.
Végül megérkeztünk Kosvárba hátulról, az erdős dombságok felől, elkerülve a part
menti széles utat. A havazás szállingózássá szelídült, majd megszűnt. Az éjszakai
szelek elsodorták a felhőket, és a tiszta hold fényében, feketén csillogtak a kastély falai.
Sárga fények izzottak a lőrések mögül és az oldalsó kapu mellett. – Megérkeztünk –
mondta Burrick halkan. Levágtattunk az utolsó lejtőn és megkerültük a falat, míg Kosvár
legnagyobb kapujához értünk.
Egy fiatal katona állt őrt. Leeresztette alabárdját, hogy utunkat állja és követelte, hogy
azonosítsuk magunkat.
Burrick hátratolta csuklyáját, de az őr nem mozdult.
– Burrick vagyok, az istállómester – felelte hitetlenkedve. – Felteszem, régebb óta,
mintsem te megszülettél. Nekem kellene megkérdeznem, hogy mi dolgod a kapuimnál!
Mielőtt az elvörösödött fiú felelhetett volna, az őrház felől sietős léptek hallatszottak.
– Tényleg Burrick az! – kiáltott az őrök hadnagya. Burrickot azonnal körbevették az
izgatott katonák, harsány üdvözléseket kiáltva, miközben Fürge és én némán ültünk
fáradt lovaink hátán, kívül a katonák gyűrűjén. Végül Penge kiáltása csöndesítette el
ő k e t .
– Tavaszig nem is számítottunk rátok – mondta. – Azt mondták, hogy talán nem
ugyanaz az ember leszel, mint voltál. De jól nézel ki, bizony. Egy kicsit hegyvidékien
öltözködve, egy-két sebhellyel gazdagabban, de önmagad vagy. Azt hallottuk, hogy
súlyosan megsérültél, és azt mondták, a Fattyú talán meg is hal. A pletyka szerint
betegség, vagy méreg emészti.
Burrick felkacagott és kitárta a karjait, hogy mindenki megcsodálhassa öltözékét. Egy
pillanatig én is úgy láttam őt, ahogy a katonák láthatták, színes és meleg
gyapjúruhában. Már nem csodálkoztam azon, hogy megállítottak minket, de a
pletykákon annál inkább.
– Ki mondta, hogy a Fattyú meg fog halni – kérdeztem kíváncsian.
– Ki kérdi – kérdezett vissza. Végigmérte az öltözékem, a szemembe nézett, de nem
ismert föl. Amikor kihúztam magam a nyeregben, megtorpant. A mai napig azt
gondolom, hogy Kormost ismerte föl és az alapján azonosított engem. Nem is rejtegette
m e g d ö b b e n é s é t .
– Fitz! Alig maradt belőled valami! Úgy nézel ki, mint akit elsorvasztott a pestis – akkor
derengett föl előttem, milyen szörnyen is nézhetek ki.
– Ki mondta, hogy megmérgeztek, vagy lebetegedtem? – ismételtem meg a
kérdésemet halkan.
Penge megrándult, és hátranézett a válla fölött. – Ó, senki. Vagyis, senki különösebb.
Tudod, hogy van ez. Mikor nem tértél vissza a többiekkel, hát ezt-azt gondoltak az
emberek és majdnem olyan volt, mintha úgy is lenne. Pletykák, cselédcsevely.
Szóbeszéd. Csak csodálkoztunk, hogy miért nem tértél vissza, ennyi az egész. Nem
nagyon hittünk a híreknek. Mi magunk is túl sok pletykát terjesztünk ahhoz, hogy
mindent elhiggyünk. Csak csodálkoztunk, hogy Burrick, Fürge meg te miért nem jöttetek
v i s s z a .
Végre észrevette, hogy önmagát ismétli és elnémult a tekintetemtől. Hagytam, hogy a
kínos csend hosszúra nyúljék és lássák, hogy nem akartam válaszolni. Aztán egy
vállrándítással elhessegettem a dolgot. – Nem sértődtem meg, Penge. De
megmondhatod nekik, hogy a Fattyúnak még nincs vége. Betegség, vagy méreg,
tudhatnád, hogy Burrick kigyógyít belőle. Élek és jól vagyok; csak úgy nézek ki, mint
egy hulla.
– Ah, Fitz, nem úgy értettem. Csak...
– Nem haragszom, Penge. Felejtsük el.
– Helyes, uram – felelte zavartan.
Biccentettem és Burrickra néztem, aki furcsán méregetett. Mikor értetlen tekintettel
Fürge felé fordultam, ugyanazzal a riadt nézéssel találkoztam. Nem értettem.
– Jó éjszakát, hadnagy. Ne szidd meg az őrt, jól tette, hogy megállított.
– Igen, uram. Jó éjt, uram – tisztelgett Penge, és a hatalmas kapuk megnyíltak előttünk.
Kormos felkapta a fejét és rögvest elszállt a fáradtsága, amikor beléptünk az udvarra.
Még soha sem rémlett olyan hosszúnak az út a kaputól az istállókig. Mikor Fürge
lepattant a nyeregből és pár szót váltott az istállókból előbúvó álmos lovásszal, Burrick
megragadta az ingujjamat és elhúzott.
– Sok időt töltöttünk a Hegyvidéki királyságban, Fitz – figyelmeztetett halkan. – Ott
senkit nem érdekelt, milyen ágyban fogantál. De most már itthon vagyunk. Itt Lovag fia
nem herceg, hanem egy fattyú.
– Tudom – nyíltsága bántó volt. – Egész életemben tudtam és úgy is éltem.
– Így van – hagyta rám. Furcsa kifejezés suhant át az arcán, félig hitetlenkedő, félig
büszke mosoly. – De miért követeled egy kapuőr hadnagytól, hogy jelentsen neked, és
miért parancsolgatsz olyan kurtán, mintha maga Lovag volnál? Alig akartam elhinni,
ahogy azokkal az emberekkel beszéltél és ahogy azok meghunyászkodtak. Még csak
nem is vetted észre, hogyan jelentenek neked, hogyan vetted át a szót és a
parancsnokságot tőlem.
Éreztem, hogy elvörösödik az arcom. A Hegyvidéki királyságban mindenki hercegként
és nem fattyúként kezelt. Ilyen gyorsan hozzászoktam volna a magasabb ranghoz?
Burrick kuncogott az arckifejezésem láttán, aztán hamar kijózanodott.
– Fitz, újból óvatosnak kell lenned. Ne hordd fenn az orrod, mint egy telivér. Pompa
kihívásnak veheti, és arra nem vagyunk fölkészülve. Még nem. Talán sohasem leszünk.
Komoran bólintottam, lesütött szemmel bámultam a havat az udvar sarkaiban. Óvatlan
voltam. Ha majd jelentek Árnynak, az öreg mestergyilkos nem lesz elégedett. Felelnem
kell érte. Semmi kétségem sem volt felőle, hogy mindent tudni fog a kapunál
történtekről, mielőtt még magához hívatna.
– Ne legyél olyan tunya, fiú. Szállj le – szakította félbe Burrick a tűnődésemet.
Felriadtam a hangsúlyára, és rájöttem, hogy neki is vissza kell szoknia a kosvári hatalmi
rendhez. Hány évig is voltam a lovászfiúja és a segédje? Az lesz a legjobb, ha
visszaállunk a régi szerepre. Leszálltam a nyeregből és Burrick után vezettem Kormost.
Az istállóban meleg volt és éreztem az állatok közelségét. A téli éjszaka hidege és a
sötétség kívül maradt, a lámpások sárga fénye és a lovak horkantásai pedig
ismerősként üdvözöltek. Ahogy Burrick elhaladt a jószágállások mellett, minden életre
kelt. Egyetlen kutya, vagy ló sem akadt, ami Burrick illatát érezvén ne kapta volna föl a
fejét. Mindegyikük a maga módján üdvözölte az istállómestert, aki két lovászfiú
kíséretében végigvonult birodalmán és végighallgatta az elhadart jelentéseket, néha
pedig közbeszúrt egy-egy kérdést. Itt Burrick volt az úr, bölcsen bólogatva, szigorú és
fürkésző tekintettel, ami csak akkor tört meg, mikor Boszorka, a vén szuka előkerült,
hogy üdvözölje gazdáját. Burrick letérdelt, átkarolta és meglapogatta, a kutya pedig
kölyökként ujjongott és mindenáron arcon akarta nyalni az istállómestert. Pár kedves
szó után ismét fölállt és folytatta ellenőrző körútját, sarkában Boszorkával.
Én mögötte botorkáltam, a meleg pedig lassan kiszívta a lábaimból az erőt. Egy fiú
ugrott hozzám, lámpát adott a kezembe, aztán sietett Burrick mellé jelenteni. Kormos
rekeszéhez értünk, kinyitottam az ajtaját és bevezettem. Kormos körülnézett. Otthon.
Ez volt az otthonom, inkább, mint a rideg szobám odafönn, a kastélyban, inkább, mint
bárhol másutt a világon. Egy szalmakupac Burrick istállójában. Ha vissza tudnám
forgatni az idő kerekét, belebújnék a szalmába és lópokrócot terítenék magamra.
Kormos horkantott, bosszúsan, mint aki egy ilyen hosszú út után megérdemelné, hogy
reá fordítsam a figyelmemet. Igaza volt. Minden egyes csattal meggyűlt a bajom, fáradt
és zsibbadt ujjaim a legegyszerűbb szíjat is csak hosszú babrálás után oldották meg. A
szemem előtt táncoltak a lószerszámok, lehunytam hát, hogy legalább bizonytalan
látásom ne zavarjon. Mikor kinyitottam, Fürge állt mellettem. Biccentettem felé, aztán
elejtettem a hámot. Fürge csak rápillantott, aztán egy vödör friss vizet öntött a vályúba,
kirázott neki egy adag friss szénát. A kefékért nyúltam, hogy lecsutakoljam Kormos
hátát, de Fürge kivette őket gyenge kezeimből.
– Majd én megcsinálom – mondta halkan.
– Először törődj a saját lovaddal – mondtam.
– Már megtettem, Fitz. Nézd, nem tudod jól megcsinálni. Hadd csináljam én, te alig
állsz a lábadon. Menj és pihenj le – tette hozzá, majdnem gyengéden. – Legközelebb,
ha együtt kilovagolunk, majd lecsutakolhatod az én lovamat.
– Burrick elevenen megnyúz, ha másra bízom a lovam ápolását.
– Nem nyúz meg. Nem bízza egy olyan emberre a munkát, aki mindjárt összeesik –
mondta Burrick a hátam mögül. – Hagyd, majd Fürge megcsinálja. Tudja a dolgát.
Fürge, ügyelj a dolgokra egy kicsit, amíg visszajövök. Ha végeztél Kormossal, nézd
meg azt az almás-deres kancát az istálló déli végében. Nem tudom, hogy kié és
honnan jött, de betegnek látszik. Ha betegnek találod, vigyétek el a többi lótól és
mossátok ki ecettel a jószágállását. Elkísérem Fitzet a szobájába. Hozok ételt és a
szobámban megesszük. Ah, és kérj meg egy kölyköt, hogy gyújtson tüzet a
k a n d a l l ó m b a n .
Fürge biccentett, miközben Kormost csutakolta.
– Gyere – karolt belém Burrick. Akaratlanul is rá támaszkodtam miközben
végigvonultunk az istállón. Odakint az éjszaka hidegebbnek és sötétebbnek tűnt. Ahogy
a fagyott udvaron át a konyha felé egyensúlyoztunk, eleredt a hó. Gondolataim a
hópelyhekkel együtt szállingóztak.
– Minden megváltozott, örökre – jegyeztem meg az éjszakának. Szavaimat elragadták
a hópelyhek.
– Micsoda? – kérdezte Burrick óvatosan, mintha attól tartott volna, hogy megint
f é l r e b e s z é l e k .
– Minden. Az, ahogyan velem bánsz, amikor nem gondolsz rá. Ahogy Fürge bánik
velem. Két évvel ezelőtt barátok voltunk, két fiú, akik az istállóban dolgoztak. Sohasem
ajánlotta volna föl, hogy lecsutakolja a lovamat. Ma este pedig úgy kezelt, mint egy
beteg embert... olyasvalakit, akivel még élcelődni sem illik. Mintha elvárnám tőle, hogy
ilyesmiket tegyen. Azok az őrök még csak nem is ismertek. Te is, Burrick. Fél évvel,
vagy egy évvel ezelőtt, ha azt mondtam volna neked, hogy beteg vagyok, fölrángattál
volna a szobádba és addig nem eresztesz, amíg jól nem érzem magam. Ha pedig
tiltakoztam volna ellene, nem tűrted volna. Most pedig elkísérsz a konyháig és...
– Hagyd abba a panaszkodást – morogta Burrick. – És hagyd abba az önsajnálatot. Ha
Fürge úgy nézne ki, mint te, akkor te is azt tennéd, amit most ő – aztán vonakodva
hozzátette –, a dolgok változnak, ahogy múlik az idő. Fürge még a barátod, de te nem
ugyanaz az ember vagy, aki ősszel elutazott. Az a Fitz Igazság herceg kifutófiúja volt és
az én inasom, de nem sokkal több. Egy királyi fattyú, igen, de ez mások számára nem
tűnt olyan fontosnak. De a Hegyvidéki királyságban megmutattad, hogy több vagy
ennél. Nem számít, hogy sápadt vagy, vagy alig tudsz járni és megülni a nyeregben,
úgy jársz, ahogy Lovag fiának járnia kell. Ezt mutatja a viselkedésed és ahogy a
katonák reagáltak rád. És Fürge – megállt, hogy kinyissa a konyha ajtaját. – És én is,
Eda a megmondhatója – tette hozzá dünnyögve.
Aztán, mintha csak előző szavait akarná meghazudtolni, beterelt a konyhán át az
őrszobába és letett az egyik padra. Az őrszobának kellemes illata volt. Ez volt az a hely,
ahol minden katona, függetlenül attól, hogy mennyire sáros, piszkos, vagy részeg volt,
nyugalmat és kényelmet talált magának. Sára mindig a tűzhelyen hagyott egy kondér
levest, kenyér meg sajt állt az asztalon, és egy bödön sárga őszi vaj. Burrick gőzölgő
tányér levest meg kanalat kerített és két korsó hideg sert a kenyér, a vaj és a sajt mellé.
Egy percig csak bámultam rájuk, túl kimerülten ahhoz, hogy fölemeljem a kanalat, de az
illatok győzedelmeskedtek. Az első kanál után a többi már könnyen jött. A második
tányér leves után arra néztem föl, hogy Burrick csodálkozva méreget.
– Jobb? – kérdezte.
– Igen – feleltem rövid töprengés után. Meleg volt, jóllaktam és bár fáradt voltam, úgy
éreztem, hogy egy jó alvással kipihenhetem magam. Fölemeltem a kezem és
ránéztem. Bár éreztem a remegésüket, már nem volt annyira nyilvánvaló. – Sokkal
jobban – fölálltam és meg tudtam tartani magam.
– Akkor készen állsz, hogy jelents a királynak.
Hitetlenkedve bámultam rá. – Most? Ma este? Elmés már rég ágyban van. Nem jutnék
túl az őrön.
– Talán nem és hálás lehetsz érte. De be kell jelentened magad. A király majd eldönti,
hogy látni akar-e. Ha nem nyersz bebocsátást, akkor mehetsz a szobádba, de
lefogadom, hogy Igazság ettől függetlenül elvárja, hogy jelentést tégy neki.
Valószínűleg most azonnal.
– Visszamész az istállóba?
– Természetesen – mosolygott elégedetten. – Én csak az istállómester vagyok, Fitz.
Nekem nincs jelentenivalóm, és megígértem Fürgének, hogy viszek neki ennivalót.
Némán figyeltem, ahogy megpakol egy tálcát.
– Mi a véleményed Fürgéről? – kérdeztem.
– Jó gyerek – dünnyögte Burrick.
– Több annál. Őt választottad, hogy maradjon velünk a Hegyvidéki királyságban és
velünk térjen haza, míg a többiek visszatértek a kísérettel.
– Szükségem volt egy megbízható emberre. Akkor te... nagyon beteg voltál és igazság
szerint én sem voltam túl jól – elsimított egy ősz tincset a halántékán.
– Miért őt választottad?
– Nem igazán én választottam. Ő jött oda hozzám. Valahogy megtudta, hogy hol
vagyunk, aztán elérte, hogy Jonqui beengedje. Akkor még én is az ágyat nyomtam.
Megkérdeztem, hogy mit akar, ő pedig azt mondta, hogy valakit ki kell neveznem, mert
én beteg voltam, Kob nem volt többé, a lovászok pedig ellustultak kissé.
– És ez meggyőzött?
– A lényeget mondta. Nem kérdezősködött felőlem vagy arról, hogy mi történt. Talált
magának elfoglaltságot, tudta, hogy ért hozzá és azért jött, hogy megtehesse.
Szeretem, ha valaki tudja, hogy mit akar, így rábíztam a dolgokat. Jól végezte a dolgát
és magamnál tartottam, amikor hazaküldtem a többieket, mert tudtam, hogy
szükségem lehet egy talpraesett segédre, és arra, hogy meglássam, mire képes.
Tudnom kellett, hogy ambíció hajtja-e, vagy azért teszi, mert tudja, hogy mivel tartozik
egy ember annak az állatnak, aminek a felügyeletét rábízzák.
– Most mit gondolsz róla?
– Már nem vagyok fiatal. Azt hiszem, akadhat még jó istállómester Kosvárban, ha én
már nem tudok betörni egy csődört. Nem mintha vissza akarnék vonulni. Sokat kell még
tanulnia. Elég fiatal hozzá, hogy az eszébe vésse, én pedig még elég fiatal vagyok
hozzá, hogy tanítsam. Ez pedig elégedettséggel tölt el.
Bólintottam. Azt hiszem, régebben velem voltak ilyen tervei, de mostanára már
mindketten tudtuk, hogy soha nem válhatnak valóra.
Elfordult és indult kifelé.
– Burrick – mondtam halkan. Megállt. – Senki sem helyettesíthet téged. Köszönöm.
Köszönök mindent, amit értem tettél ezen a télen. Az életemmel tartozom neked. Nem
csak azért, mert megmentetted az életemet, hanem mert életet adtál nekem és azzá
lettem, aki vagyok. Hatéves korom óta. Tudom, hogy Lovag volt az apám, de sosem
találkoztam vele és te láttad el a szerepét éveken keresztül. Nem mindig voltam hálás...
Burrick felhorkantott és kinyitotta az ajtót. – Tartsd meg a szónoklataidat későbbre, ha
egyikünk haldoklik. Menj, jelents aztán irány az ágy.
– Igen, uram – hallottam a hangomat és tudtam, hogy akárcsak én, ő is elmosolyodott.
Kilépett az udvarra és elindult az istálló felé. Az volt az ő otthona.
Ez pedig az enyém. Ideje, hogy megszokjam. Beletellett egy percbe, míg rendbe
szedtem magam és eltakarítottam a tányérokat.
Útban a termek felé elcsodálkoztam azon, amit láttam. Tényleg világosabban ragyogtak
a faliszőnyegek? Mindig ilyen illat lengett a folyosókon és ilyen tiszták voltak az ajtók?
Egy ideig annak tulajdonítottam, hogy sokáig távol voltam, de amikor megálltam a
lépcsősor alján, hogy gyertyát gyújtsak, észrevettem, hogy az asztalon nincsenek
viaszfoltok és hímzett terítő borítja őket.
K e t t r i c k e n .
Kosvárnak új asszonya volt. Azon kaptam magam, hogy bután mosolygok. Tehát a
távollétemben történt egy, s más ebben a hatalmas kőkastélyban. Vajon Igazság
mozgósította a háznépet, hogy úrnője érkezésére csillogjon minden, vagy Kettricken
műve volt az egész? Érdekes lenne megtudni.
Ahogy fölmentem a lépcsőn, egyre több dolgot vettem észre. A fáklyatartók fölül
eltűntek a régi koromnyomok, még a fal tövében sem bújt meg kosz és a sarkokban
nem volt pókháló. A gyertyatartók tele voltak, és minden szinten kardok álltak az
állványokban. Tehát ilyen érzés, ha királyné van a várban. Még Vágy királyné idejében
sem éreztem, hogy ilyen tiszta és világos lett volna a kastély.
Az Elmés király ajtajában álló őr egy cserzett arcú veterán volt, akit hatéves korom óta
ismertem. Hallgatag ember volt, alaposan szemügyre vett, aztán felismert.
Megengedett magának egy halvány mosolyt és megkérdezte – Valami fontos
jelentenivaló, Fitz?
– Csak annyi, hogy visszatértem – mondtam, ő pedig bölcsen bólintott. Hozzá volt
szokva a jövés-menésemhez, gyakran a legfurcsább időpontokban, de nem az a fajta
ember volt, aki következtetéseket von le belőle, vagy elgondolkodik a látottakon. Halkan
belépett a szobába, hogy továbbadja érkezésem hírét. Hamarosan visszatért az
üzenettel, hogy a király majd magához hívat, ha jónak látja, de örült, hogy egészséges
vagyok. Halkan elsétáltam az ajtótól, többet olvasva ki az üzenetéből, mintha azok más
ember szájából érkeztek volna. Elmés sosem dobálózik üres udvariaskodásokkal.
Lejjebb a folyosón Igazság szobájához vezetett az utam. Itt ismét felismertek, de
amikor kértem, hogy tudassa Igazsággal, hogy visszatértem és jelenteni kívántam, csak
annyit válaszolt, hogy Igazság herceg nem tartózkodik a szobájában.
– Akkor a tornyában lesz? – kérdeztem, azon tűnődve, hogy mit figyelhet ebben az
évszakban. A téli viharok legalább erre a pár hónapra távol tartották a Martalócokat.
Elnéző mosoly jelent meg az őr arcán, ami zavart tekintetem láttán vigyorrá szélesült. –
Igazság herceg pillanatnyilag nem tartózkodik a szobájában – ismételte meg, aztán
hozzátette – Gondoskodom róla, hogy megkapja az üzenetedet, amint reggel fölébred.
Egy darabig álltam, ostobán, mint egy cövek, aztán elfordultam és csendben elmentem.
Ez is azt jelentette, hogy királyné van Kosvárott.
Még két emeletet kellett megmásznom, hogy a szobámba jussak. Áporodott szag és
sötét kandalló fogadott. Hideg volt és poros. Asszony keze nem érintette. Olyan
sivárnak és színtelennek tűnt, mint egy cella, de melegebb volt, mint egy behavazott
sátor, az ágy pedig puha volt és mély, ahogy emlékeztem rá. Levetettem a ruháimat és
elindultam az ágy felé. Aludtam, mielőtt a fejem a párnához ért volna.
3
Otthon
A LEGRÉGIBB ELŐDÖKKEL KAPCSOLATOS tárgy Kosvár könyvtárában egy viseltes
tekercs. Az anyagán található elszíneződések arra utalnak, hogy egy, a vadászaink
által ismeretlen eredetű és fajú, élénk színű állat irhájából készült. Az íráshoz használt
festék poliptintából és haranggyökérből készülhetett, ami jól kiállta az idő próbáját,
sokkal jobban, mint az illusztráláshoz és a kiemeléshez használt tinták. Ezek nemcsak
elhalványultak, hanem sok helyütt magukra vonzották a molyokat, amik kirágták és
megkeményítették a tekercset. Néhol túl merev ahhoz, hogy ki lehessen hajtani.
Sajnos, a kár legnagyobb része a tekercs belsejét érte, ami Bölcs király küldetésének
olyan részleteivel foglalkozik, amit sehol másutt nem jegyeztek le. Ezekből a
töredékekből arra lehet következtetni, hogy komoly szükség késztette rá, hogy
nekiinduljon megkeresni az Elődök hazáját. Az utazás végső állomásai és az Elődökkel
lezajlott találkozása gazdagon lehetett illusztrálva, mert ott a legpókhálósabb, a
leghalványabb és a legkevésbé kivehető az információ. Semmit sem tudunk az első
találkozásról, sem arról, hogy hogyan bírta rá az Elődöket, hogy legyenek a
szövetségesei. Sok, metaforáktól hemzsegő ének szól az Elődök „viharos” eljöveteléről,
amint „dagályként” árasztották el a vidéket, mint „aranyszínt öltött bosszú” és
„haragként, amely kőhúsban öltött testet”, hogy elűzzék a fosztogatókat a partvidékről.
A legendák arról is mesélnek, hogy megígérték Bölcs királynak, hogy ha a Hat
Hercegségnek valaha is szüksége lesz a segítségükre, újból a védelmünkre kelnek
majd. Sokan próbálták értelmezni a szövetséget körüllengő legendákat, de csak
találgatni lehet; Bölcsesség király írnokának beszámolóját örökre megcsonkították a
molyok és az idő fogai.
*
Szobám egyetlen, magas ablaka a tengerre nézett. Télen fa zsalugáter zárta ki a
hóviharokat, és egy régi faliszőnyeg igyekezett otthonosság illúzióját kelteni. Sötétségre
ébredtem és egy darabig mozdulatlanul feküdtem, igyekeztem összeszedni magam.
Apránként beszivárogtak az ébredező kastély hangjai. Kora reggeli hangok. Otthon,
gondoltam. Kosvár. '41 következő pillanatban pedig – Molly! – mondtam hangosan a
sötétségnek. Kimerült voltam, sajgott az egész testem, de nem éreztem fáradtnak
magam. Kibújtam a meleg takaró alól.
A rég nem használt kandallóhoz botorkáltam és apró tüzet gyújtottam. Hamarosan még
több tűzifát kell felhoznom. A táncoló lángnyelvek imbolygó sárga színekbe vonták a
szobámat. Kivettem egy öltözet ruhát a ládámból, de furcsa érzés volt beléjük bújni.
Minden darab lötyögött rajtam, olyan sokat fogytam az út alatt, ugyanakkor rövidek is
voltak, többségét kinőttem ezalatt a rövid idő alatt is. Semmi sem illett rám. Vetettem
egy pillantást az este levetett ingemre, de a tiszta ágy felfrissítette a szaglásomat, ezért
inkább elvetettem a gondolatot, hogy a méretes, de szagló úti ruhámat öltsem
magamra. Tovább keresgéltem a ládában, míg találtam egy lágy, barna inget, aminek
régebben hosszú volt az ujja, de mostanra pont illett. Végül fölvettem hímzett, zöld
hegyvidéki nadrágomat és lábbelimet. Kétségem sem volt afelől, hogy amint összefutok
Türelem úrnővel, vagy Hirtelen asszonysággal, rögtön nekem rontanak és segítenek a
helyzetemen. Reméltem, hogy ez nem fog bekövetkezni a reggelim és a városi
látogatásom előtt. Akadt néhány hely, ahol kérdezősködhettem volna Mollyról.
A kastélyban már zajlott az élet, bár még nem ébredt föl teljesen. A konyhában ettem,
ahogy annak idején és rájöttem, hogy, mint mindig, most is ott volt a legfrissebb a
kenyér és a legédesebb a zabkása. Sára, a szakács harsányan üdvözölt, az egyik
pillanatban azon szomorkodva, hogy mennyire vékony és sápadt vagyok, a másikban
pedig megjegyezte, hogy megnőttem, mióta utoljára látott. Sejtettem, hogy még mielőtt
a nap lemegy, elégszer hallok még hasonló megjegyzéseket ahhoz, hogy hamar torkig
legyek velük. Ahogy növekedett a forgalom a konyhában, elosontam egy megvajazott,
vastag szelet kenyérrel. Visszaindultam a szobámba, hogy magamhoz vegyek egy téli
k ö p ö n y e g e t .
Minden egyes termen, amelyiken áthaladtam újabb és újabb apró változást vettem
észre, ami Kettricken jelenlétére utalt. Hegyeket ábrázoló élénk színű, gazdagon szőtt
faliszőnyegek díszítették a kisebbik csarnok falait, bár virágok még nem akadtak az
évnek ebben a szakaszában, furcsa, kavicsokkal megtöltött agyagedények álltak
néhány sarokban és csupasz, látszólag élettelen ágak meredtek ki belőlük.
Kosvár egyik régebbi részében találtam magam, aztán megmásztam az Igazság
őrtornyához vezető poros lépcsőket. A toronyból jó rálátás nyílt a partvonalra. Ennek a
szobának magas ablaka előtt ülve révedt a messzeségbe Igazság nyaranta és innen
irányította a Mesterséget a Martalócok hajóira. Időnként kevésnek bizonyult; egy
Mesterségben járatos Körre lett volna igazán szüksége, hogy segítsék a munkáját, ám
én magam, törvénytelen királyi származék létemre nem voltam képes irányítani
véletlenszerű Mesterségbeli kitöréseimet. Galenus, az udvari Oktató meghalt, mielőtt
még több embert tudott volna kiképezni. Senki sem akadt, aki a helyére lépett volna, a
kiképzettekből pedig hiányzott az az odaadás, amire Igazságnak szüksége lett volna
ahhoz, hogy hatékonyan tudja használni a Mesterséget. Igazság tehát egyedül állt a
Martalócokkal szemben, ami túl hamar kezdte el kiszívni fiatalságát. Attól féltem, hogy
túlhajtja magát és áldozatául esik a függőségnek, ami a túlzott Mesterséghasználat
velejárója volt.
A lépcső tetejére érve kifáradtam és sajogtak a lábaim. Benyitottam az ajtón, ami
könnyedén, olajozott sarokvasakon nyílott. Megszokásból halkan léptem a szobába.
Nem igazán számítottam rá, hogy itt találom Igazságot, vagy bárkit is. A tengeri viharok
ilyenkor elegendőek voltak, hogy távol tartsák a Martalócokat. A reggeli erős fénytől
pislognom kellett egy darabig. A nyitott ablak előtt Igazság alakja sötét sziluett volt
csupán. Nem mozdult.
– Csukd be az ajtót – mondta halkan. – Olyan huzat van, mint egy kéményben.
Engedelmeskedtem, aztán álltam csöndben, vacogva. A szél a tenger illatát hozta, én
pedig úgy lélegeztem be, mintha maga lett volna az élet.
– Nem számítottam rá, hogy itt talállak – mondtam.
– Nem? – még mindig a tengert bámulta. – Akkor miért jöttél?
Hangjából tűnődés csendült. Eltöprengtem.
– Nem tudom. Vissza akartam menni a szobámba... – elakadt a szavam, ahogy
megpróbáltam visszaemlékezni, hogy miért is jöttem ide.
– A Mesterséggel hívtalak – mondta egyszerűen.
– Nem éreztem semmit – válaszoltam rövid töprengés után.
– Nem is akartam, hogy érezz. Ahogy régebben már említettem, a Mesterség lehet akár
egy halk suttogás is az ember fejében. Nem feltétlenül egy elcsattant parancs.
Lassan megfordult, hogy szembenézzen velem, a szemem pedig lassan hozzászokott a
fényviszonyokhoz. Megörültem, látván, hogy mennyire megváltozott; mikor elindultunk,
reszkető öregember volt, csak árnyéka önmagának. Sötét hajában megmaradtak az
ősz tincsek, de újból izmok feszítették az ingét és sötét szemeiben élénkség csillogott.
Minden ízében királynak látszott.
– A házasság a javadra válik, hercegem – mondtam.
– Bizonyos tekintetben – mondta kissé szégyenlősen. Gyorsan visszafordult az
ablakhoz. – Gyere, csodáld meg a hajóimat.
Meglepődtem. Mellé álltam az ablakhoz és lenéztem az öbölre, aztán a tengerre. –
Hol? – kérdeztem lelkesen. A kikötő felé mutatott. Egy hosszú, csűrszerű épületet
láttam, friss fenyődeszkákból ácsolva, ami körül emberek jártak-keltek, kéményeiből
pedig kígyózó füst szivárgott. Mellette hatalmas, sötét rönkök hevertek a hóban,
Kettricken népének ajándékaként.
– Néha, amikor följövök ide reggelente és kinézek a tengerre, majdnem látom a vörös
hajókat. Tudom, hogy el kell jönniük. Néha látom a hajóinkat, amint fölveszik velük a
harcot. Tavasszal, fiú, már nem leszünk olyan védtelen áldozatok. Következő télen
pedig megmutatom nekik milyen az, amikor valakit megtámadnak – olyan kegyetlen
elégedettséggel beszélt, ami ijesztő lett volna, ha nem osztoztam volna rajta. Éreztem,
ahogy ő is elmosolyodik a gondolatra. Aztán megváltozott a tekintete, ahogy rám
n é z e t t .
– Szörnyen nézel ki – mondta. – Akárcsak a ruháid. Vonuljunk melegebb helyre és
kerítünk neked egy kis forralt bort, meg valami ennivalót.
– Már ettem – válaszoltam. – És köszönöm szépen, sokkal jobban vagyok, mint egy pár
hónappal ezelőtt.
– Ne kényeskedj – dorgált meg. – És ne mondj olyat, amit már amúgy is tudok. Ne is
próbálj hazudni nekem. A lépcsőmászás kifárasztott és reszketsz a hidegtől.
– A Mesterséget használod – jegyeztem meg, ő pedig bólintott.
– Már napok óta érzékeltem, hogy közeledtek. Néhányszor megpróbáltam Üzenni
neked, de nem tudtalak rábírni, hogy felfigyelj rám. Aggódtam, amikor letértetek az
útról, de megértem Burrick aggodalmait. Elégedett vagyok vele, jól vigyázott rád; nem
csak az úton, de Jhaampéban is. Nem is tudom hogy jutalmazzam meg. Valami
apróságnak kell lennie, tekintve, hogy ki a másik fél, a nyilvános elismerés nem lenne
megfelelő. Van valami javaslatod?
– A köszöneten kívül nem fogadna el mást. Megsértődne, ha többet akarnál adni neki.
Az én véleményem szerint semmi sem lenne elég nagy jutalom azért, amit értem tett.
Talán ha kiválaszthatna egy ígéretes kétévest, az ő lova már kezd kiöregedni. Azt
nagyra becsülné – eltöprengtem egy darabig. – Igen, ezt kellene tenned.
– Valóban? – kérdezte Igazság szárazon. Csodálkozásába harag vegyült. Hirtelen én
magam is elcsodálkoztam saját bátorságomon.
– Elfeledkeztem magamról, hercegem. Kérlek bocsáss meg – mondtam alázatosan.
Elmosolyodott és vállon veregetett. – Végül is én kérdeztelek, nem? Egy pillanatra meg
mertem volna esküdni rá, hogy Lovag utasításait hallom, amint arról beszél, hogyan
bánjak az embereimmel. Ez az út igencsak megváltoztatott, fiú. Gyere. Komolyan
gondoltam, hogy melegebb helyre vonulunk és iszunk valamit. Kettricken is látni akar
még ma és Türelem is, ha jól sejtem.
Elkomorodtam szavai hallatán, ahogy fölvázolta teendőimet. A város hívogatott, de
engedelmeskednem kellett a hercegemnek. Útban a szobájához hétköznapi dolgokról
beszélgettünk. Mondta, hogy keressem föl Hirtelen asszonyságot és szabassak
magamnak új ruhákat, én pedig Leonról, a farkaskutyájáról kérdezősködtem. Megállított
egy inast a folyosón és utasította, hogy hozzon bort és süteményeket a
dolgozószobájába. Nem a lakószobájába tartottunk, hanem a kastély egyik idegen,
mégis ismerős részébe. Ebben a szobában régebben Fedren szokta szárítani a
tintákhoz használt füveit. A kandallóban égett a tűz, a füveknek és a tintatartóknak
nyoma sem volt. Nagy faragott tölgyfaasztal és két kisebb asztal, egy pár szék,
tekercstartó állvány és egy viseltes polc volt a berendezése a szobának. Az asztalon
félig kész térkép feküdt, amely a Kalced-államokat ábrázolta, a sarkait egy tőr és három
kő szorította le. Számtalan vázlat és jegyzetekkel telefirkált térképkezdemény hevert
szétszórva rajta és a két kisebb asztalon is ismerős rendetlenség uralkodott. Némelyik
széket is fölismertem, azok korábban Igazság hálószobájában álltak összevissza.
– Arám nehezen tűri a rendetlenséget. Mindig azt kérdezi, hogy hogyan vagyok képes
pontos vonalakat és számításokat végezni ilyen körülmények között. Saját szobáját
olyan rendben tartja, mint egy katonai tábort. Ide szoktam visszahúzódni, mert hamar
rájöttem, hogy egy tiszta és rendes szobában alig haladok a dolgommal. Emellett kiváló
hely csöndes beszélgetésekre és kevesebben tudnak arról, hogy itt keressenek.
Éppen befejezte, mikor Kharim nyitott be egy tálcával. Biccentéssel üdvözöltem Igazság
inasát, aki egyáltalán nem volt meglepve, hogy itt talál, sőt, a tálcán egy tányéron
kedvenc gyümölcskenyeremet hozta. Gyorsan körbejárt a szobában, megigazított és
leporolt néhány tárgyat, helyet csinált nekem az egyik széken és halkan távozott.
– Tehát – kezdte amint az ajtó becsukódott. – Mesélj el mindent, ami történt kezdve
attól, hogy elhagytátok Kosvárat.
Nem egyszerű úti beszámolót várt a történtekről. Árny tanításai révén a kémkedésben
is jártas voltam, nem csak a gyilkosság tudományában, Burrick pedig a kezdetektől
fogva elvárta, hogy részletes jelentést tegyek az istállókban történtekről, amíg ő távol
volt. Miközben ittunk és falatoztunk, mindent elmondtam Igazságnak arról, amit tettem
és láttam az út során. Ezt követően summáztam a saját tapasztalataimat és
véleményeimet, valamint gyanúimat a történtekkel kapcsolatban. Addigra Kharim
visszatért egy újabb tálcányi étellel. Amíg elfogyasztottuk Igazság a hajóiról beszélt
leplezetlen lelkesedéssel.
– Matfís személyesen felügyeli az építkezést. Én magam mentem el érte Szélfogóba.
Azt mondta, öreg már az ilyesmihez. „A hidegtől sajognak az ízületeim; többé már nem
tudok hidegben hajót építeni” mondta. Így hát munkába állítottam az embereket és
személyesen utaztam el hozzá. Nem tudott nemet mondani a szemembe. Mikor ideért,
megmutattam neki a szárazdokkokat és a fűtött csarnokokat, ahol elfér egy hajó és
kényelmesen tud dolgozni. De nem ez győzte meg, hanem a fehér tölgyfák, amiket
Kettricken küldetett. Mikor meglátta őket, alig várta, hogy beléjük vájhassa a kését.
Gyönyörű, hattyúnyakú hajók lesznek és gyorsak! Szinte már látom, ahogy hasítják a
vizet. – lelkesedése nem ismert határokat.
Aztán félretoltuk a tányérokat és elkezdett kérdezgetni a Jhaampéban történtekről.
Minden egyes incidenst tüzetesen megtárgyaltunk. Mire a végére értünk, többször is
átéltem az eseményeket, és az elárulásom felett érzett haragom ismét föllángolt.
Igazság látta ezt; előrehajolt a székében, hogy újabb fát vessen a tűzre.
– Kérdéseid vannak – jegyezte meg. – Ez alkalommal fölteheted őket – karba tette a
kezét és várt.
– Pompa herceg, a testvéred – kezdtem, igyekezvén féken tartani az indulataimat.
Óvatosan fogalmaztam. – Felségárulást követett el. Megszervezte asszonyod
bátyjának, Rurisk hercegnek a megöletését. Tervet szőtt ellened, ami a haláloddal
járhatott volna. Az volt a célja, hogy megszerezze a koronát és a menyasszonyodat. És
persze desszertként többször is megpróbált megölni engem és Burrickot – nagy levegőt
vettem és igyekeztem kitisztítani a fejem.
– Mindketten tudjuk, hogy ez így igaz. Nehéz bizonyítani – jegyezte meg Igazság
h i g g a d t a n .
– Ő pedig pont erre számít! – fakadtam ki, aztán elfordítottam a fejem, hogy
lehiggadjak. Haragom hevessége még engem is megrémisztett. Hónapokig azzal
voltam elfoglalva, hogy életben maradjak és ez lekötött annyira, hogy ne foglalkozzam
az érzelmeimmel. Még Burricknak sem mertem elmondani mindent, ami akkor történt;
beszámolóm fölszaggatta a sebeimet, a harag vér gyanánt szivárgott elő belőlük. Az
arcom önkéntelenül görcsbe rándult és ez a rövid roham elég volt ahhoz, hogy
uralkodni tudjak magamon.
– Pompa erre számít – ismételtem meg halkabban. Az egész közjáték alatt Igazság
meg sem rezzent. Komoran ült az asztal másik végén, sötét szemeivel engem
fürkészve. Az asztalra néztem, ujjammal végigkövettem a térkép egyik vonalát. – Nem
rajong érted, amiért betartod a hercegségek törvényeit. Az ő szemében ez gyengeség,
az igazság megkerülésének az egyik módja. Meglehet, hogy ismét megpróbál megölni.
Majdnem bizonyos, hogy velem is próbálkozni fog.
– Akkor mindkettőnknek nagyon óvatosnak kell lennünk, nemde?
Fölnéztem és a tekintetét kerestem. – Ez minden? – kérdeztem összeszorított fogakkal.
– FitzLovag. A herceged vagyok és a trónörökös. Felesküdtél nekem, akárcsak az
apámnak. És, ha arra kerül a sor, az öcsémnek is – fölpattant és járkálni kezdett. –
Mindig szomjazunk az igazságra és sosem érhetjük el. Törvényekkel bástyázzuk körbe
magunkat. Ez pedig annál valóságosabb, minél magasabbról szemléljük. Az igazság
azt kívánná, hogy te örököld a trónt, FitzLovag a bátyám volt. A törvények azonban
kimondják, hogy házasságon kívül születtél, ezért nem tarthatsz igényt a trónra. Valaki
felvethetné, hogy elmartam a bátyám fia elől a trónt. Van-e okom a felháborodásra, ha
az öcsém tőlem akarja elragadni?
Még sohasem hallottam Igazságot így beszélni, ilyen kimért, mégis érzelemteli hangon.
– Azt gondolod, hogy meg kellene büntetnem. Megtehetném, még csak bizonyítanom
sem kellene a bűnösségét. Elküldhetném követségbe a Fagyos-öbölhöz valami
mondvacsinált indokból és ott is tarthatnám élete végéig, távol az udvartól. Kis híján
száműzném. Vagy itt tarthatnám az udvarban, rövid pórázon és rábízhatnám a
legkellemetlenebb feladatokat, hogy ne maradjon ideje máson törni a fejét. Tudná, hogy
megbüntettem. Akárcsak minden más nemes, akinek van elég sütnivalója. A belső
Hercegségek a segítségére sietnének. Kitalálnának valamit, ami miatt sürgősen
szükségük van rá az anyja birtokán. Ott pedig további támogatást tudna szerezni
magának és tovább szíthatná a polgári elégedetlenséget. Hamarosan az egész belső
„királyság” csak neki engedelmeskedne. Még ha nem is érné el a célját, elég
nyugtalanságot okozna ahhoz, hogy elveszítsem a királyság védelméhez szükséges
e g y s é g e t .
Abbahagyta. Fölemelte a tekintetét és körbepillantott a szobában. A falon térképek
lógtak, Medwen, Shoaks és Rippon. A szemben lévő falon Kos, Szántás és Fészek,
mind Igazság precíz keze munkájával. Minden folyó kék tintával, az utak barnával és a
határok vörössel színezve, minden város névvel jelölve sorakozott rajtuk. Jobban
ismerte őket, mint Pompa valaha is. Bejárta az utakat, saját kezével tűzte ki a határokat
és Lovag oldalán tárgyalt a szomszédos népekkel. Kardot ragadott a birodalom
védelmében és tudta, mikor kell letennie, hogy békét kössön. Ki vagyok hát én, hogy
megmondjam neki, hogyan uralkodjék?
– Mit akarsz tenni? – kérdeztem halkan.
– Megtartom. A testvérem. És az apám fia – bort töltött magának. – Az apám nagyon
kedvelt legkisebb fia. Apám elé járultam és javasoltam, hogy Pompa talán elégedettebb
lenne a helyzetével, ha több köze lenne a királyság irányításához. Elmés király pedig
hozzájárult. Arra számítok, hogy azzal leszek elfoglalva, hogy védjem a partvidéket, így
Pompának jut a feladat, hogy beszedje a szükséges adókat és foglalkozzon az
esetlegesen fölmerülő egyéb belső konfliktusokkal. Természetesen megfelelő nemesi
segédlettel. Törje csak ő magát a viszályaikkal és széthúzásukkal.
– És Pompa elégedett vele?
– Nem mondhat nemet – mosolyodott el Igazság. – Főleg, ha fent akarja tartani annak
a látszatát, hogy képes az uralkodásra és bizonyítani akar – fölemelte borospoharát és
a lángok felé tartotta. A szobában csak az égő fa pattogása hallatszott. – Ha holnap
velem tartasz... – kezdte.
– Holnap a saját dogomat kell intéznem – mondtam.
Letette a poharát és felém fordult. – Valóban? – kérdezte.
A szemébe néztem, nyeltem egy nagyot és fölálltam.
– Hercegem – kezdtem hivatalos hangsúllyal. – Az engedélyedet szeretném kérni, hogy
mentesüljek a holnapi teendőim alól, hogy... személyes dolgaimat intézhessem.
Hagyta, hogy álljak egy darabig, aztán megszólalt. – Ülj le, Fitz. Egy kicsit talán önző
voltam. Ha Pompára gondolok, mindig elragadtatom magam. Természetesen
intézheted a dolgodat, fiú. Ha bárki kérdezi, az én ügyeimet intézed. Megkérdezhetem,
mi az, ami ilyen fontos?
Egy darabig csak a tüzet bámultam. – Egy barátom Iszapgátban lakott. Meg kell
t u d n o m . . .
– Jaj, Fitz – több együttérzés volt a hangjában, mint amennyit képes voltam elviselni.
Hirtelen fáradtság tört rám. Örültem, hogy ülhetek. A kezeim remegni kezdtek, az asztal
alá süllyesztettem és összekulcsoltam, hogy ne látszódjék. Még mindig rám tört néha a
reszketés, de szerencsére már alig látszott kívülről.
Igazság megköszörülte a torkát.
– Menj a szobádba és pihenj le – mondta. – Adjak melléd egy embert, ha holnap
k i l o v a g o l s z ?
Bárgyú mozdulattal megráztam a fejem ahogy rám tört a lehangoló felismerés, hogy mit
találok Iszapgáton. A gondolattól is rosszul lettem. Újabb remegés futott végig rajtam.
Megpróbáltam lassan lélegezni, hogy elkerüljek egy rohamot. Nem akartam, hogy
Igazság lássa a gyengeségemet.
– Sajnálom, hogy nem törődtem a betegségeddel – állt föl. – Nekem szánták, amit te
kaptál. Elborzaszt, amit át kellett élned.
Rábírtam magam, hogy Igazság szemébe nézzek. Tudott mindent, amit rejtegettem
előle. Tudta és bűntudat emésztette miatta.
– Nem mindig ilyen rossz – mondtam erőtlenül.
– Kitűnő hazudozó vagy – mosolygott, de a szeme komoly maradt. – Ne gondold, hogy
megkopott a tudásod, de nekem nem tudsz hazudni. Amennyi időt az elmédben
töltöttem a betegséged alatt, én észreveszem. Ha bárki más azt mondja, hogy tudja, mit
érzel, tekintheted udvariasságnak, de én komolyan gondolom. Ha akarod,
fölajánlhatom a karomat, hogy visszakísérjelek a szobádba.
– Boldogulok – mondtam kurtán. Tudtam, hogy mekkora megtiszteltetést kínált fel, de
tudtam azt is, mennyire meglátszik rajtam a gyengeségem. Egyedül akartam lenni.
Megértően bólintott. – Ha használni tudnád a Mesterséget, fölajánlhatnám az erőmet.
Túl sokszor csapoltam meg a tiédet.
– Nem tennék ilyet – dünnyögtem, képtelenül arra, hogy elrejtsem az undort annak a
gondolatára, hogy más erejére támaszkodtam. Azonnal meg is bántam a
h a n g s ú l y o m a t .
– Valaha én is ilyen büszke voltam – mondta halkan. – menj, pihenj le, fiú – lassan
elfordult tőlem. Tintákat és pennákat készített elő, hogy folytassa a munkáját.
Csendben távoztam.
Az egész napot a dolgozószobájában töltöttük, odakint már sötét volt. A kastélyban a
téli esték hangulata áradt szét. Az asztalokat letisztították, az emberek pedig a
kandallók tüze köré gyűltek, hogy elfoglalják magukat. Dalnokok és bábosok készültek
a szórakoztatásukra, miközben a férfiak nyilakat kötöztek, a nők varrogattak, a
gyerekek pedig játszottak, vagy anyjuk ölébe hajtva fejüket bóbiskoltak. Minden
nyugodt volt. A kastélyon kívül fagyos szelek fújtak és védelmeztek bennünket.
Egy részeg ember óvatosságával közlekedtem, elkerülve a forgalmasabb helyeket.
Átkaroltam magam és összegörnyedtem, mintha fáznék és egy eltöprengő ember
arckifejezésével az arcomon jutottam el a lépcsőkig. Lassan másztam meg az első
emeletet, a fordulónál megálltam és pihenésképp elszámoltam tízig, mielőtt
továbbindultam volna.
Ahogy ráléptem az első fokra, Füzét pillantottam meg, aki lefelé viharzott a lépcsőn.
Kövérkés asszony volt, több mint húsz esztendővel idősebb lehetett nálam, de még
mindig egy gyermek könnyedségével vette a fokokat. Ahogy mellém ért – Hát megvagy!
– felkiáltással megragadott, mintha egy pár cipő volnék, amit rossz helyre tett. Belém
karolt és a nagyterem felé fordított.
– Már egy tucatszor másztam meg ma a lépcsőket miattad. Egek, de megnőttél!
Türelem úrnő egész nap magánkívül volt és ez a te hibád. Először azt várta, hogy
bármelyik pillanatban kopogtatsz az ajtaján. Örült, hogy végre hazatértél – megálltunk
és rám vetette csillogó madártekintetét. – Ez ma reggel történt – folytatta. – Tényleg
beteg voltál! Micsoda karikák vannak a szemed alatt!
Mielőtt válaszolhattam volna, folytatta. – Kora délutánra, mivel nem jelentél meg,
megsértődött. Ebédre olyan bosszús volt modortalanságod miatt, hogy alig evett
valamit. Aztán úgy döntött, hisz a szóbeszédnek, miszerint beteg voltál és bizonyos volt
felőle, hogy vagy összeestél valahol, vagy Burrick tartott maga mellett, hogy beteg
létedre a kutyákat meg a lovakat gondozd. Hát most megvagy. Gyerünk, befelé.
Megtaláltam, úrnőm! – ezzel betuszkolt Türelem szobájába.
Füze locsogásában mintha lett volna még valami, amit nem mert megemlíteni.
Vonakodva léptem be, azon tűnődve, vajon történt-e valami Türelemmel. Bármi volt is,
a szokásai megmaradtak. A szobája úgy nézett ki, ahogy általában szokott, tele
levelüket hullató növényekkel, érdeklődésének aktuális tárgya pedig előző hóbortjainak
romjai fölött hevertek. Két galambbal bővült a fauna, egy tucatnyi patkó hevert
szerteszét és egy vastag mirtuszgyertya égett az asztalon kellemes illatokat árasztva. A
viasz szárított virágokra és füvekre csöpögött és egy maréknyi apró faragott botocskát
is fenyegetett. Jövendőmondó pálcák lehettek, amilyeneket a csudrák használtak.
Ahogy beléptem, masszív kis terrierje jött köszönteni én pedig lehajoltam, hogy
megsimogassam, aztán eltűnődtem, hogy vajon képes leszek-e kiegyenesedni.
Bizonytalanságomat palástolandó fölvettem a földről egy tabletet. Meglehetősen régi
volt már, valószínűleg nagyon ritka is és a pálcákkal való jóslással foglalkozott. Türelem
felnézett a hímzéséből, hogy üdvözöljön.
– Ah, kelj már föl és ne légy nevetséges – morogta. – Fél térdre ereszkedni ostobaság.
Vagy azt hitted, hogy így megbocsátom, hogy nem kerestél meg azonnal? Mi az, amit
hoztál? Ah, milyen figyelmes! Honnan tudtad, hogy ezzel foglalkozom? Tudod,
átnéztem az összes könyvtárat a kastélyban és vajmi keveset találtam a jóslásról.
Kikapta a kezemből a táblácskát és rám mosolygott a feltételezett ajándék láttán. A
válla fölött Füze rám kacsintott. Apró vállrándítással feleltem rá. Visszanéztem
Türelemre, aki egy ingatag táblahalom tetejére tette új szerzeményét. Egy pillanatig
kedvesen méregetett, aztán grimaszolt. Őzszemei fölött összeráncolta a homlokát,
száját pedig elkeskenyítette. Rosszalló tekintetének hatását rongálta, hogy csak a
vállamig ért és két borostyánlevél ragadt a hajába.
– Elnézést – mondtam bátran és kiszedtem rakoncátlan tincsei közül. Komolyan kivette
a kezemből, mintha fontosak lettek volna és a tabletre helyezte őket.
– Hol voltál ilyen sokáig, amikor szükség lett volna rád? – követelte. – Nagybátyád
menyasszonya hónapokkal ezelőtt megérkezett, te pedig kihagytad az esküvőt, a
lakomát és az egész ünnepséget. Tessék, itt töröm magam, hogy egy herceg fiaként
kezeljenek, te pedig kerülöd a társadalmi kötelezettségeidet. Mikor pedig végre
hazajössz, nem látogatsz meg, hanem lófrálsz a kastélyban szedett-vedett ruháidban,
mint egy koldus. És mi ütött beléd, hogy így levágtad a hajad? – apám felesége, aki tíz
évvel ezelőtt még elszörnyedt, amikor megtudta, hogy férje törvénytelen gyermeket
nemzett, az irtózás helyett javítani akar rajtam. Néha nehezebb volt elfogadni, mintha
száműzött volna. – Nem gondoltál rá, hogy társadalmi kötelezettségeid is vannak?
Ahelyett, hogy Burrickkal a lovakat pátyolgatjátok?
– Sajnálom, úrnőm – a tapasztalat megtanított, hogy sohase vitatkozzak Türelemmel.
Különcsége elbűvölte Lovag herceget. Jobb napokon csak elkalandoztak tőle a
gondolataim. Most elsodort. – Egy ideig beteg voltam és nem éreztem magam elég jól,
hogy lóra üljek. Mire felépültem, az időjárás rosszabbra fordult. Sajnálom, hogy
lekéstem az esküvőt.
– Ez minden? Ez az egyetlen oka a késésednek? – kérdezte élesen, mintha csalárd
összebeszélést sejtett volna a háta mögött.
– Igen – mondtam komoran. – De gondoltam az úrnőmre. Hoztam valamit, de a
csomagomban maradt. Még nem hoztam föl az istállóból, de holnap megteszem.
– Mi az? – követelte, kíváncsian, mint egy gyermek.
Nagy levegőt vettem. Már nagyon hívogatott az ágyam. – Egy herbáriumféleség.
Egyszerűbb fajta, mert kényesek és a díszesebbek nem élték volna túl az utazást. A
csudrák nem használnak táblákat, vagy tekercseket, mint mi. Ez egy faláda, benne a
növények apró viaszszobrával, megfelelően kiszínezve és illatosítva, hogy könnyebb
legyen azonosítani. Persze csudrául van írva, de gondoltam, így is tetszeni fog.
– Érdekesen hangzik – mondta ragyogó szemekkel. – Kíváncsivá tettél.
– Hozzak a fiúnak egy széket, úrnőm? Úgy néz ki, mint aki beteg volt – szólt közbe
F ü z e .
– Ah, hát persze, Füze. Ülj csak le. Mondd, mi volt a bajod?
– Ettem valamit, egyfajta hegyvidéki növényt és rosszul lettem tőle – ez legalább igaz
volt. Füze hozott egy kis sámlit. Hálásan ültem le rá.
– Ó, értem – intézte el egy legyintéssel. Nagy levegőt vett, körülnézett, aztán hirtelen
rám támadt. – Mondd csak, gondoltál már a házasságra?
A hirtelen témaváltás annyira jellemző volt Türelemre, hogy elmosolyodtam. Igyekeztem
a kérdésre koncentrálni. Egy pillanatra Mollyt láttam magam előtt, szélfútta kipirosodott
arcát, kibontott haját. Molly. Holnap, mondtam magamnak. Iszapgát.
– Fitz! Azonnal hagyd abba! Nem engedem, hogy úgy bámulj rám, mintha itt sem
lennék. Hallottad, amit mondtam? Jól vagy?
Összeszedtem magam. – Nem igazán – feleltem őszintén. – Fárasztó napom volt...
– Füze, hozz a fiúnak egy kis bodzabort. Fáradtnak látszik. Talán nem ez a
legmegfelelőbb alkalom a társalgásra – határozta el Türelem tétován. Először nézett
rám igazán. Őszinte aggodalmat láttam a tekintetében.
– Talán – kezdte lágyan, egy pillanattal később –, nem ismerem kalandjaid teljes
t ö r t é n e t é t .
Lenéztem hegyvidéki lábbelimre. Az igazság ott lebegett a nyelvemen, aztán aláhullott
a veszély kútjába, amit az igazság kimondása hozhatott volna Türelemre.
– Hosszú utazás, rossz ételek, koszos fogadók kemény ágyakkal és ragacsos
asztalokkal. Ez minden. Nem hiszem, hogy tényleg hallani akarja az összes részletet.
Furcsa dolog történt. A tekintetünk találkozott, és tudtam, hogy átlátott minden
hazugságomon. Lassan bólintott, elfogadta a válaszomat, aztán félrekapta a fejét.
Eltöprengtem, vajon az apám hányszor mondott hasonló hazugságokat. Mibe került
Türelemnek rábólintani mindegyikre?
Füze a kezembe adta a bort. Belekortyoltam, a bodza édes íze felfrissített. Két kézre
fogtam és sikerült Türelemre mosolyognom a pohár fölött.
– Meséljen – kezdtem, és a hangom reszketett, mint egy öregemberé. Megköszörültem
a torkom. – Mit csinált, amíg távol voltam? Képzelem, hogy egy új királyné megjelenése
elfoglaltabbá tehette. Mesélje el, miből maradtam ki.
– Ó – mondta, mintha belecsíptek volna. Megint félrekapta a tekintetét. – Tudod milyen
magányosan élek. Későig fennmaradni, táncolni és csevegni nem nekem való. Két
napig ágyban maradok utána. Már nem nekem való. Bemutatkoztam a királynénak és
egyszer-kétszer egy asztalnál ültem vele. Fiatal még, elfoglalt, hozzá kell szoknia az új
életéhez. Én pedig már öreg vagyok ehhez, különc és csak a saját dolgommal
t ö r ő d ö m . . .
– Kettricken is kedveli a növényeket – próbálkoztam. – Valószínűleg érdekelné... –
hirtelen támadt reszketés rázott meg, összekoccantak a fogaim. – Csak... fázom egy
kicsit – mondtam és a számhoz emeltem a poharat. Nagyobb kortyot nyeltem, mint
terveztem, a kezem megremegett és a bor az arcomra és az ingemre loccsant.
Bocsánatkérően fölpattantam, de hűtlen kezem eleresztette a poharat. A szőnyegre
hullott és elgurult, sötétvörös foltot hagyva maga után, mint a vér. Gyorsan leültem és
magamhoz szorítottam a kezeimet, hogy csillapítsam a reszketésüket. – Nagyon fáradt
vagyok – motyogtam.
Füze egy rongyot tolt az orrom alá. Letöröltem az arcomat és fölitattam a bor nagy
részét az ingemről. Mikor előrehajoltam, hogy feltöröljem a földről amit kiöntöttem,
majdnem orra buktam.
– Hagyd, Fitz, felejtsd el. Föl tudunk takarítani. Fáradt vagy, alig állsz a lábadon. Bújj
ágyba és látogass meg, ha már kipihented magad. Szeretnék valamit megbeszélni
veled, de várhat még. Most pedig menj.
Fölálltam, hálásan az elbocsátásért és elbúcsúzkodtam. Füze elkísért az ajtóig, aztán
figyelte ahogy távozom. Igyekeztem úgy járni, mintha a falak és a padló nem
imbolyogna. Megálltam a lépcsőnél, hogy intsek neki, aztán elindultam fölfelé. Miután
kikerültem a látómezejéből, megálltam és a falnak támaszkodtam, hogy lélegzethez
jussak. Az arcom elé emeltem a kezem, hogy eltakarjam a gyertyák fényét.
Hullámokban tört rám a szédülés. Mikor kinyitottam a szemem, szivárványszínű köd
homályosította el a látásomat. Összeszorítottam a szemhéjamat és rátapasztottam a
k e z e m .
Könnyű lépteket hallottam a lépcsőn lefelé jönni. Két lépéssel fölöttem abbamaradtak.
– Jól van, uram? – kérdezte egy hang bizonytalanul.
– Egy kicsit sokat ittam – hazudtam. Az ingemre ömlött bortól biztosan olyan szagom
volt, mint egy részegnek. – Mindjárt jobban leszek.
– Hadd segítsem föl a lépcsőkön. Veszélyes, ha valaki megbotlik rajtuk – rosszallás
vegyült a hangjába. Kinyitottam a szemem és az ujjaim között kinéztem. Kék szoknyák
a finomabbik fajtából, amit a szolgálólányok szoktak hordani. Biztos volt már dolguk
r é s z e g e k k e l .
Megráztam a fejem, de nem törődött vele, ahogyan a helyében én sem tettem volna.
Éreztem, hogy erősen megfogta a felkaromat, a másik kezével pedig átfogta a
d e r e k a m a t .
– Menjünk föl a lépcsőn – bátorított. Akaratlanul is ránehezedtem és fölbotorkáltunk a
következő emeletre.
– Köszönöm – motyogtam, arra gondolva, hogy most már magamra hagyhat, de nem
engedett el.
– Biztos, hogy ezen a szinten lakik? A szolgálók szobái a következő emeleten vannak.
Biccentettem. – A harmadik ajtó, ha megengedi.
Túl hosszú ideig hallgatott. – Az a Fattyú szobája – mondta kurtán és ridegen.
Nem rándultam össze a szó hallatán, ahogy régebben tettem volna. Még a fejemet sem
emeltem föl. – Igen. Most már távozhat – bocsátottam el én is ridegen.
Ehelyett közelebb lépett, belemarkolt a hajamba és hátrarántotta a fejemet.
– Újfiú! – sziszegte dühösen. – Itt helyben le kellene dobnom téged!
Odakaptam a fejem. Nem tudtam kivenni az arcát, de fölismertem ennek ellenére,
arcának formája, vállára omló haja és az illata, mint egy nyári délután...
Megkönnyebbülés öntött el. Molly volt, Molly a gyertyaárus.
– Hát élsz! – kiáltottam föl. Átöleltem és megcsókoltam.
Legalábbis megpróbáltam. Eltaszított.
– Soha nem csókolok meg részeg embert. Már régen megígértem magamnak. És azt
sem hagyom, hogy megcsókoljon!
– Nem vagyok részeg... beteg vagyok – tiltakoztam. Az izgalomtól még jobban
megszédültem. Meginogtam. – De nem számít. Élsz és biztonságban vagy.
Megtámasztott, reflexszerűen, ahogy az apját szokta.
– Ó, értem. Nem vagy részeg – undor és hitetlenkedés keveredett a hangjába. – És
nem vagy az Írnok segédje sem. És lovászfiú sem. Mindig hazugsággal ismerkedsz?
Úgy tűnik, mindig oda lyukadsz ki.
– Nem hazudtam neked – siránkoztam megzavarodva. Nem sikerült a szemébe
néznem, alig láttam. – Csak nem mondtam el... túl bonyolult. Molly, úgy örülök, hogy jól
vagy és itt vagy Kosvárott. Azt hittem végig kell kutatnom... – még mindig keményen
tartott. – Nem vagyok részeg. Tényleg. Csak most hazudtam, mert kínos volt beismerni,
hogy milyen gyenge vagyok.
– Tehát hazudsz – csattant. – Jobban kellene szégyellned, hogy hazudsz, Újfiú! Vagy
egy herceg fiának szabad hazudnia?
Elengedett, én pedig nekiestem a falnak. Megpróbáltam kavargó gondolataimat
rendszerezni, miközben a falba kapaszkodtam.
– Nem herceg vagyok – mondtam végül. – Fattyú vagyok. Az más. És igen, túlságosan
is szégyelltem ahhoz, hogy bevalljam. De sohasem mondtam neked, hogy nem én
vagyok a Fattyú. Csak úgy éreztem, hogy ha veled vagyok én vagyok Újfiú. Jó érzés
volt, hogy néhányan úgy gondoltak rám, mint Újfiúra és nem úgy, mint a Fattyúra.
Nem válaszolt. Ehelyett megragadott, durvábban, mint előtte az ingemnél fogva és a
szobám felé taszított. Elcsodálkoztam, hogy milyen erős tud lenni egy nő, ha dühös.
Kinyitotta az ajtót, mintha az is az ellensége lenne és az ágyam felé lökött. Amint elég
közel voltam hozzá, elengedett én pedig ráestem. Sikerült fölülnöm. Szorosan
összekulcsoltam és a térdeim közé fogtam a kezem, hogy csillapítsam a remegésüket.
Molly előttem állt. Elmosódottan láttam az alakját, de tudtam, hogy nagyon dühös.
– Álmodtam rólad, amíg távol voltam – próbálkoztam. Nem szólt, így felbátorodtam. –
Azt álmodtam, hogy Iszapgátban vagy, amikor megtámadták – hangom minden
erőfeszítésem ellenére remegett. – Tűzről és Martalócokról álmodtam és arról, hogy két
gyermek volt veled. Olyan volt, mintha a sajátjaid lettek volna – a csend még jobban
megsűrűsödött. Valószínűleg még bolondabbnak tart, amiért az álmaimról dadogok.
Miért, ó miért pont neki kell így, ilyen állapotban látnia engem? Miért Molly az? A csend
még hosszabbra nyúlt. – Most pedig itt vagy, biztonságban. Örülök, hogy semmi bajod.
De mit csinálsz Kosvárban?
– Mit csinálok itt? – kérdezte dühösen. A hangja ugyanolyan rideg és kemény volt, mint
eddig, de mintha félelem vegyült volna bele. – Egy barátomat kerestem – elcsuklott a
hangja. Mikor ismét megszólalt, erőltetetten nyugodt, majdnem kedves volt a hangja. –
Az apám meghalt, adósságban. A hitelezők pedig elvették tőlem a boltot. Rokonokhoz
költöztem, hogy segítsek a betakarításnál és pénzt keressek. Iszapgátban. Fogalmam
sincs, hogyan tudtad meg. Kerestem némi pénzt, a kuzinom pedig hajlandó lett volna
meghitelezni a többit. Az aratás jó volt. Másnap kellett volna visszatérnem Kosvárba, de
megtámadták a várost. Ott voltam én is és a két unokahúgom... – elhallgatott. Együtt
emlékeztem vele. A hajók, a tűz, a kacagó nő karddal a kezében. Fölnéztem rá, de még
mindig homályos volt a látásom. Nem tudtam megszólalni, ő pedig félrenézett.
– Kuzinomék elvesztették mindenüket. Szerencsések voltak, mert a gyermekeik életben
maradtak. Nem kérhettem meg őket, hogy adjanak pénzt. Még a munkámat sem tudták
kifizetni, ha kértem volna tőlük. Így visszatértem Kosvárba, közeledett a tél és nem volt
hol laknom. Arra gondoltam, hogy Újfiú mindig a barátom volt. Ha akadt valaki, akitől
pénzt kérhetek, akkor ő az. Eljöttem a kastélyba és az írnok segédjét kerestem, de
mindenki csak a vállát vonogatta és Fedrenhez küldtek. Fedren végighallgatott, ahogy
leírtalak, aztán csak felmordult és Türelemhez küldött – Molly hatásszünetet tartott.
Megpróbáltam elképzelni a találkozást, de megborzongtam a gondolattól. – Fölvett,
mint szolgáló – mondta lágyan. – Azt mondta, ez a legkevesebb, amit tehet, miután
szégyenben hagytál.
– Szégyenben hagytalak? – egyenesedtem ki. Az egész világ megrázkódott alattam, a
látásom pedig szilánkokra hasadt. – Hogyan? Hogyan hoztalak szégyenbe?
– Azt mondta, hogy nyilvánvalóan elnyerted a vonzalmamat, aztán otthagytál – mondta
halkan. – Azzal a hamis feltételezéssel, hogy egy napon nőül veszel, ezért hagytam,
hogy udvarolj nekem.
– De én nem... – elcsuklott a hangom. – Barátok voltunk. Nem tudtam, hogy ennél
többet érzel...
– Nem tudtad? – emelte föl a fejét; ismertem ezt a mozdulatot. Hat évvel ezelőtt egy
gyomron vágás követte volna. Összerezzentem. Halkabban folytatta. – Azt hiszem,
számítanom kellett volna rá, hogy ezt mondod. Könnyű ilyet mondani.
Rajtam volt a támadás sora. – Te hagytál el engem egyetlen szó nélkül azzal a
matrózzal, Zsáddal. Azt hitted nem tudok róla? Ott voltam, Molly. Láttam, amint kart
karba öltve elsétáltok. Miért nem jöttél előtte hozzám?
Kihúzta magát. – Előtte vagyonom volt. Akaratom ellenére lettem adós. Gondold, hogy
tudtam apám minden tartozásáról? Csak a temetés után jöttek és mindent
elvesztettem. Koldusként kellett volna hozzád jönnöm, remélve, hogy befogadsz? Azt
hittem, hogy törődsz velem. Azt hittem, hogy... Légy átkozott! Miért is mondom el
neked! – szavai kövekként csattantak rajtam. Tudtam, hogy a szemei izzanak, arca
pedig kipirult. – Azt hittem, hogy feleségül akarsz venni, hogy közös jövőnk lesz. Én is
hozzá akartam járulni valamivel, nem pedig elszegényedve hozzád menni. Arról
álmodtam, hogy lesz egy kis boltunk, ahol én gyertyákat meg mézet árulok, te pedig
tekercsekkel és írással foglalkozol... Ezért a kuzinomhoz mentem, hogy pénzt kérjek.
Nem tudott adni, de elintézte, hogy Iszapgátba mehessek a bátyjához. Mondtam, hogy
hogyan végződött. Egy halászhajón dolgoztam, hogy visszajussak, Újfiú, halakat
beleztem ki és sóztam meg. Úgy tértem vissza Kosvárba, mint egy kivert kutya.
Leküzdöttem a büszkeségemet, hogy feljöjjek a kastélyba, hogy megtudjam, mennyire
ostoba voltam. Fattyú vagy, Újfiú. De még mennyire.
Egy darabig furcsa hangokat hallottam, aztán rájöttem, hogy sír. Tudtam, hogy ha
fölállok, hogy odalépjek hozzá, orra buknék. Ehelyett, ostobán, mint egy részeg ember,
m e g s z ó l a l t a m .
– És mi van Zsáddal? Miért bújtál hozzá? Miért nem hozzám jöttél egyenesen?
– Mondtam már! Ő a kuzinom, te bolond! Ha bajban vagy, a családodhoz fordulsz
segítségért. Segítséget kértem tőle, ő pedig a családja farmjára küldött, hogy segítsek
az aratásnál – elhallgatott, aztán hitetlenkedve folytatta. – Mit gondoltál? Hogy olyan
lány vagyok, aki másik férfihoz bújik? Hogy hagyom, hogy udvarolj nekem és
másvalakivel járok?
– Nem. Én nem mondtam ilyet.
– Dehogynem – mondta hirtelen, mintha rájött volna az összefüggésekre. – Olyan vagy,
mint az apám volt. Mindig azt hitte, hogy hazudok, mert annyi hazugságot mondott már
életében. Akárcsak te, „Nem, nem vagyok részeg”, amikor bűzlesz a bortól és alig állsz
a lábadon. És az az ostoba történet „álmodtam rólad”. Mindenki tudta, hogy Iszapgátba
megyek. Valószínűleg ma éjjel hallottad a történetet, amíg valamelyik kocsmában
ü c s ö r ö g t é l .
– Nem, ez nem igaz, Molly. Hinned kell nekem – belemarkoltam az ágyba, hogy
függőlegesen tudjam tartani magam. Hátat fordított nekem.
– Nem kell! Nem kell hinnem többé senkinek – elnémult, mintha töprengett volna
valamin. – Tudod, egyszer régen, amikor még nagyon kicsi voltam, mielőtt még veled
találkoztam volna, egy Tavaszünnepen a piacon sétáltam – a hangja furcsán nyugodt
lett és üres. – Kértem az apámtól egy fillért, hogy elmehessek, de ő pofonvágott és azt
mondta, nem ad pénzt ilyen fölösleges dolgokra. Aztán bezárt a boltba és elment inni,
de én már akkor is tudtam, hogyan jutok ki a boltból. Elmentem a vásárba csak azért is,
hogy legalább körülnézzek. Volt ott egy öregember, aki kristállyal jósolt. Tudod, hogy
csinálják, egy gyertya fényébe tartják a kristályt és megmondják a jövődet abból, ahogy
a fény megtörik rajta.
– Tudom – feleltem, amikor elhallgatott. Ismertem ezt a fajta bűbájosságot. Láttam már,
ahogy egy nő arcára vetül és a jós olvas a színekből. Most azt kívántam, bár Molly arcát
látnám tisztán. Azt gondoltam, hogy ha a szemébe tudnék nézni, rá tudnám bírni, hogy
meglássa az igazságot a tekintetemben. Azt kívántam, bárcsak talpra tudnék állni, hogy
hozzá léphessek és a karjaimba zárhassam. Részegnek hitt és tudtam, hogy elesnék.
Nem szégyenítem meg magamat még egyszer előtte.
– Az összes lány jósoltatott magának, de nekem nem volt pénzem, hát csak figyeltem.
Azt hiszem, úgy gondolta, hogy szégyenlős '76agyok. Megkérdezte, hogy nem akarom-e
tudni a jövőmet. Én pedig elsírtam magam mert tudni akartam, de nem volt pénzem.
Aztán a halárus felesége kinevetett és azt mondta, hogy nincs szükségem rá, mert már
mindenki tudja. Egy iszákos lánya voltam, egy iszákos felesége leszek és iszákosok
anyja – suttogta. – Mindenki nevetett, még az öregember is.
– Molly – mondtam, de még csak meg sem hallott.
– Még mindig nincsen pénzem – mondta lassan. – De legalább tudom, hogy nem
leszek iszákos ember felesége. Nem hiszem, hogy barátkozni akarnék eggyel is.
– Meg kell hallgatnod engem. Nem vagy igazságos! – összefolytak a szavaim. – Én
c s a k . . .
Becsapódott az ajtó.
– ...Nem tudtam, hogy ennyire kedveltél – fejeztem be ostobán az üres és hideg
s z o b á n a k .
A reszketés eluralkodott rajtam. Nem hagyom, hogy ilyen egyszerűen veszítsem el újra
Mollyt. Fölálltam és sikerült két lépést megtennem, mielőtt vészesem megingott volna
alattam a talaj és térdre roskadtam. Egy darabig négykézláb maradtam; nem hiszem,
hogy értékelné, ha úgy másznék utána, mint egy kutya. Ha egyáltalán megtalálnám.
Visszamásztam az ágyamhoz és belebújtam, még csak le sem vetkőztem.
Elhomályosult a látásom, de nem sikerült elaludnom. Ehelyett feküdtem az ágyamban
és arra gondoltam, milyen ostoba fiú voltam tavaly nyáron. Egy nőnek udvaroltam,
miközben azt hittem, hogy egy lánnyal sétálgatok. Az a pár év különbség olyan sokat
jelentett nekem, de nem úgy, ahogy kellett volna. Úgy viselkedtem, mint egy fiú, aki
férfinak akarja láttatni magát. A fiú pedig megsértette és igen, megcsalta, minden
bizonnyal örökre elvesztette. A sötétség körbezárt, mindent feketeség töltött be
egyetlen apró szikra maradt csak.
A fiút szerette és közös életet képzelt el magunknak. Ebbe a kis szikrába kapaszkodva
merültem álomba.
4
Kétségek
A MESTERSÉGET ÉS AZ ÖSZTÖNT illetően úgy vélem, minden embernek van némi
tehetsége bennük. Láttam már, ahogy egy anya fölkapja a fejét és a másik szobába
siet, éppen amikor gyermeke fölébred. Ez is lehet a Mesterség egyik megnyilvánulása.
Tanúja voltam, ahogy egy hajó összeszokott legénysége szótlanul, tökéletes
összhangban végzi a munkáját, akár egy Kör, amitől a hajó egyetlen hatalmas úszó
lénnyé változik, melynek a matrózok a lelkei. Mások sajátos fogékonysággal viseltetnek
bizonyos állatok iránt, ami családi címerükben, vagy gyermekeik névadásában nyilvánul
meg. Az Ösztön megnyílik mindazoknak, akik fogékonyak rá és lehetővé teszi, hogy
egy állat éberségét és érzékeit használják, de a néphiedelem szerint a legtöbb
Ösztönnel rendelkező ember előbb-utóbb köteléket alakít ki egy bizonyos állattal.
Néhány történet beszámol róla, hogy bizonyos esetekben az Ösztön használója átvette
az állat szokásait és végül maga is fölvette az alakját. Úgy hiszem, ezeket a
történeteket kizárhatjuk, mivel valószínűleg csak a gyermekeket akarták elriasztani a
Bestiabűbájtól.
*
Délután ébredtem föl, a szobám kihűlt és nem égett tűz a kandallóban. Átizzadt ruháim
a testemhez tapadtak. Letámolyogtam a konyhába, ettem valamit, aztán átmentem a
fürdőbe. Ismét rám tört a remegés, ezért visszamentem a szobámba. Vacogva bújtam
ágyba. Később valaki bejött és beszélt hozzám. Nem emlékszem, hogy mit mondott, de
emlékszem, hogy megrázott. Kellemetlen érzés volt, de nem foglalkoztam vele.
Kora este ébredtem föl ismét. Tűz égett a kandallóban, mellette tűzifa sorakozott. Egy
kis asztal állt az ágyam mellett, rajta hímzett terítőn egy tálca kenyérrel, hússal és
sajttal. Nagy csészében forró vízre váró tealevél állt, a tűzön pedig hatalmas kanna víz
melegedett. Fürdőteknő és szappan állt a kandalló másik végében, az ágyam lábánál
valaki tiszta inget hagyott.
Zavaromat leküzdve hálásan merültem bele a fürdővízbe. Nemsokára javult az
állapotom, nem szédültem és könnyűnek éreztem magam. A teában volt egy csipetnyi
tündérháncs; azonnal Árnyra gyanakodtam és eltűnődtem, vajon ő próbált-e
fölébreszteni. De nem, Árny csak éjszaka hívat magához.
Éppen a tiszta inget húztam föl, mikor halkan kinyílt az ajtó és a Bolond surrant be a
szobámba. A téli, fekete-fehér öltözetében volt, ami kiemelte színtelenségét. A ruhája
selyemszerű anyagból készült és olyan lazán szabták, hogy majdnem eltűnt benne.
Megnőtt, vékonyabb is lett, amennyire ez lehetséges nála és mint mindig, fehér szemei
meghökkentőek voltak még vértelen arcában is. Rám mosolygott és kiöltötte a nyelvét.
– A te műved? – intettem körbe. – Köszönöm.
– Nem, nem az enyém – tiltakozott, sápadt haja szálanként lobogott sipkája alól. – De
segítettem. Köszönöm, hogy megfürödtél. Nagyon megkönnyíted a feladatomat, hogy
rád nézzek néha. Örülök, hogy ébren vagy. Hihetetlenül horkolsz.
– Megnőttél – jegyeztem meg elengedve a fülem mellett a megjegyzéseit.
– Igen, akárcsak te. És beteg voltál. Meg sokáig aludtál. Most pedig ébren vagy, ettél
és megfürödtél. Még mindig szörnyen nézel ki, de már nem bűzlesz. Késő délután van.
Akarsz még további nyilvánvaló tényekről csevegni?
– Álmodtam rólad, amíg távol voltam.
Bizonytalanul méregetett. – Tényleg? Milyen megható. Nem mondhatnám, hogy én
álmodtam rólad.
– Hiányoztál – mondtam és némi elégtételül szolgált, hogy meglepődést pillantottam
meg az arcán.
– Muris. Ezért játszottad a bolondot magad is olyan sokszor?
– Azt hiszem. Ülj le. Mesélj, mi történt, amíg távol voltam.
– Nem tehetem. Elmés király vár. Vagyis, nem vár, ezért kell odamennem. Ha jobban
érzed magad, te is meglátogathatnád. Különösen, ha nem számít rád – sarkon fordult
és elindult kifelé, aztán visszafordult felém és megrázta egyik nevetségesen hosszú
ingujját, amelyen csengők voltak. – Légy jó, Fitz. Ezentúl jobban igyekezz elkerülni,
hogy megöljenek – az ajtó halkan bezárult mögötte.
Egyedül maradtam. Töltöttem még egy pohár teát. Ismét nyílt az ajtó, arra számítottam,
hogy a Bolond tér vissza, ehelyett Füze jelent meg.
– Ó, már fölébredt – jegyezte meg, aztán szemrehányóan folytatta. – Miért nem
mondtad, hogy milyen fáradt vagy? Halálra rémítettél, hogy az egész napot átaludtad –
nem várta meg, míg beljebb hívom, hanem beviharzott, tiszta ágyneműkkel a karján,
háta mögött Türelem úrnővel.
– Ah, már fölkelt! – jegyezte meg Füzének, mintha kételkedne benne. Nem zavarta
őket, hogy szégyenszemre csak egy hálóing volt rajtam. Türelem az ágyamra
telepedett, míg Füze tett-vett. Nem akadt sok teendő meglehetősen sivár szobámban,
de azért összerakta az edényeket, megpiszkálta a tüzet és rosszallóan csettegett
piszkos fürdővizem és szétszórt ruháim láttán. A kandalló mellé parancsolt, amíg
áthúzta az ágyneműt, majd fintorogva összegyűjtötte a szennyest és kiviharzott a
s z o b á b ó l .
– Rendbe akartam tenni... – motyogtam szégyenlősen, de Türelem mintha észre sem
vette volna. Parancsolóan az ágyra mutatott. Vonakodva ágyba bújtam. Azt hiszem,
azóta sem voltam olyan kiszolgáltatott helyzetben, amit azzal tetézett, hogy fölém
hajolva elrendezte a takaróimat.
– Mollyval kapcsolatban pedig – kezdte hirtelen –, az előző esti viselkedésed
meglehetősen elítélendő volt. Kihasználtad a gyengeségedet, hogy a szobádba csald
és fölzaklasd a vádaskodásoddal. Fitz, nem engedhetem meg. Ha nem volnál olyan
beteg, most nagyon dühös lennék rád. Ehelyett inkább mélységesen csalódtam
benned. Nem is tudom mit szóljak ahhoz, ahogy félrevezetted szegény lányt. Csak azt
tudom mondani, hogy többet nem fog megtörténni. Tisztességesen viselkedsz vele
m o s t a n t ó l .
Egyszerű félreértésből hirtelen komoly ügy kerekedett. – Itt valami tévedés van –
igyekeztem meggyőzően hangzani. – Mollyval tisztáznunk kell a dolgokat. Beszélnünk
kell egymással. Biztosíthatom, lelki békéje érdekében, hogy nem arról van szó, amire
gondol.
– Tartsd észben, hogy ki vagy. Egy herceg fia nem...
– Fattya – emlékeztettem határozottan. – FitzLovag. Lovag fattya vagyok.
Ez megrázta Türelem úrnőt. Ismét éreztem, mennyire megváltoztam mióta elhagytam
Kosvárat. Többé nem egy fiú voltam, akit felügyelhet és kijavíthat. Látnia kellett,
olyannak, amilyen vagyok. Mégis, igyekeztem enyhíteni a kijelentésemet.
– Nem Lovag herceg törvényes gyermeke vagyok, úrnőm. Csak a férjének a fattya.
Ült az ágyam lábánál és nézett rám, őzszemei az én szemembe mélyedtek. Átláttam
minden szelességén és zavarodottságán egy lélekbe, amely több fájdalmat és nagyobb
megbánást képes érezni, mint amekkorát valaha is sejtettem.
– Hogyan is felejthetném el? – kérdezte suttogva.
Nem találtam a hangomat. Füze visszatérése mentett meg az azonnali válaszadástól.
Két szolgálót és néhány kisebb fiút hozott magával. Kivitték a fürdőteknőt és a tálcákat,
Füze pedig egy másik tálcát tett elénk, melyen kis teasütemények és gőzölgő csészék
álltak. Hallgattunk, amíg a szolgálók elmentek, aztán Füze elkészítette a teáinkat és
leült kötögetni.
– Pontosan ezért több, mint egyszerű félreértés – tért vissza Türelem a témához,
mintha nem is szóltam volna közbe. – Ha csak Fedren tanítványa volnál, vagy lovászfiú,
szabadon udvarolhatnál és házasodhatnál. De nem vagy az, FitzLovag Látnok. Királyi
származék. Még ha csak fattyú – (nehezen ejtette ki a szót) – is, akinek ugyanúgy
figyelembe kell vennie bizonyos szokásokat és megtartani bizonyos távolságokat.
Gondold el a helyedet az udvarban. A király engedélyét kell kérned a házasodáshoz.
Ezt biztosan tudod. Az illem pedig megkívánja, hogy tájékoztasd udvarlási
szándékodról, hogy megfontolhassa a helyzet előnyeit és eldöntse, hogy tetszik-e neki,
vagy sem. Elmés pedig végiggondolja. Megfelelő-e az idő a házassághoz? Milyen
előnnyel jár a korona számára? Elfogadható-e a házasság, vagy újabb skandalumot
teremt? Összefér-e a kötelességeiddel és a feladataiddal? Elfogadható-e a hölgy
származása? Akarja-e a király, hogy gyermeked szülessék?
Minden egyes feltett kérdéssel egyre mélyebbre süllyedtem az ágyban. Soha nem
terveztem el, hogy udvaroljak Mollynak. Gyermekkori barátság volt, amiből mélyebb
kapcsolat lett. Tudtam, hogy a szívem mennyire vágyik rá, de a fejem sosem gondolta
végig. Türelem mindent leolvasott az arcomról.
– Emlékezz arra is, FitzLovag, hogy már felesküdtél a királyodnak, az életed az övé. Mit
tudnál fölajánlani Mollynak, ha összeházasodnátok? Amit a király eléd vet? Azt a kis
időt, amit nem ő követel meg? Aki már fölesküdött a királynak, kevés ideje marad
másra – könnyek szöktek a szemébe. – Vannak asszonyok, akik hajlandóak elfogadni,
amit egy ilyen férfi ajánlani tud. Mások számára nem elég. Soha nem lesz elég. Meg
kell... – tétovázott, aztán nagy nehezen kibukott belőle – Meg kell fontolnod mindezt.
Egy ló nem bír el két nyerget, bármennyire szeretne is... – a hangja elcsuklott. Lehunyta
a szemeit, mintha valami égetné. Aztán nagy levegőt vett és sietve folytatta.
– Még valami, amit meg kell fontolnod. Molly vagyonos nő, legalábbis az volt. Kiválóan
érti a szakmáját. Szerintem képes lesz újrakezdeni. De mi a helyzet veled? Mit adhatnál
te neki? Szépen írsz, de nem birtoklod egy írnok tudását. Jó lovászfiú vagy, de nem
ezzel keresed a kenyered. Egy herceg fattya vagy, aki a kastélyban él, etetik, ruházzák
de nincs állandó kereseted. Ez a hely kényelmes szoba egy embernek, de ide akarnád
hozni Mollyt is? Vagy tényleg azt hitted, hogy a király megengedné, hogy elhagyd
Kosvárt? És ha igen, akkor mi történik? Együtt élsz az asszonyoddal, aki kétkezi
munkájával keresi meg a napi betevőt te pedig semmit sem teszel? Vagy pedig
szándékodban áll kitanulni a gyertyakészítést és azzal foglalkozni egész életedben?
Végre szünetet tartott. Nem várt választ, én pedig nem is próbálkoztam vele. –
Meggondolatlanul cselekedtél. Tudom, hogy nem akartál ártani senkinek sem, nekünk
pedig ügyelnünk kell rá, hogy senkinek se essék baja miatta, de különösen Mollynak.
Az udvari pletykák és intrikák között nevelkedtél. Ő nem. Azt akarod, hogy az terjedjen
el, hogy a te ágyasod, vagy még rosszabb, hogy udvari lotyó? Hosszú évekig csak a
férfiaké volt az udvar. Vágy királyné... királyné volt, de nem tartotta úgy kézben az
udvart, mint Konstancia királyné. Most már van királyné az udvarban. Bizonyos dolgok
már meg is változtak, majd te is tapasztalni fogod. Ha valóban azt reméled, hogy Mollyt
veszed el feleségül, lépésről lépésre kell bevezetned az udvarba, másként kívülállónak
fogja érezni magát, aki csak bólogatni tud. Nyíltan beszélek veled, FitzLovag. Nem
akarok goromba lenni, de jobb, ha most vagyok kemény, mintha Mollynak kellene egy
életen át elviselnie – nagyon nyugodtan beszélt, végig a szemembe nézett.
Várt, amíg reménytelenül megkérdeztem. – Mit kell tennem, tehát?
Egy darabig csak a kézfejét nézte, aztán ismét a szemembe nézett.
– Pillanatnyilag semmit. Szó szerint. Mollyt megtettem az egyik szolgálólányomnak.
Tehetséges, és jó tanítóm a gyógyfüvek és növények terén. Fedren tanítja a
betűvetésre. Egyelőre csak ennyi történik. Az udvari hölgyeknek el kell fogadniuk a
jelenlétét és nem úgy, mint a fattyú asszonya. Egy idő múlva elkezdheted látogatni, de
most nem lenne helyénvaló, hogy kettesben maradjatok, vagy az, hogy látogasd
e g y á l t a l á n .
– De beszélnem kell vele, csak egyszer és röviden, aztán ígérem, hogy betartom a
feltételeit. Az hiszi, hogy szántszándékkal becsaptam. Azt hiszi, részeg voltam múlt
éjszaka. Meg kell magyaráznom...
Türelem azonban már az első szavaimnál megrázta a fejét és folytatta, amíg el nem
a k a d t a m .
– Már így is rengeteg szóbeszéd terjeng, amiért téged keresve érkezett. Sikerült
elütnöm a pletykákat azzal, hogy Molly hozzám jött, mert nehézségei voltak és az
édesanyja Erika úrnő szolgálója volt Konstancia úrnő idején. Ami igaz is és ezért helyes
lépés volt engem keresnie, mert Erika úrnő jó ismerősöm volt, amikor Kosvárba jöttem.
– Ismerte Molly édesanyját? – kérdeztem kíváncsian.
– Nem igazán. Mielőtt Kosvárba jöttem volna, hozzáment egy szatócshoz, de Erika
úrnőt jól ismertem és mindig kedves volt hozzám.
– Nem mehetnék az úrnő szobájába, hogy beszéljek vele és...
– Nem akarok botrányt! – jelentette ki határozottan. – Fitz, vannak ellenségeid az
udvarban. Nem hagyom, hogy Molly legyen az áldozata. Tessék. Elég egyértelműen
f o g a l m a z t a m ?
Nyíltan szólt és olyan dolgokról, amikről nem hittem, hogy tudna. Mennyit tudott
valójában az ellenségeimről? Vajon azt gondolja, hogy csak társadalmi ellentétekről
van szó? Ami persze önmagában elég egy udvartartásban. Pompa jutott az eszembe,
alantas eszközei és köpönyegforgatása, ha védekezni, vagy vádaskodni kellett. Azon
töprengtem, hogyan kellene megölnöm.
– Az arckifejezésedből látom, hogy megértetted – kelt föl az ágyról. – Füze, azt hiszem,
hagynunk kellene, hogy FitzLovag lepihenjen.
– Kérem, legalább azt mondja meg neki, hogy ne legyen dühös rám – könyörögtem. –
Mondja meg neki, hogy nem voltam részeg tegnap este és sohasem akartam becsapni,
vagy megbántani.
– Nem adok át semmilyen üzenetet! És te sem, Füze! Láttam ám azt a kacsintást.
Kérlek benneteket, hogy legyetek józanok. Vésd az eszedbe FitzLovag. Nem ismered
Mollyt. Bokréta kisasszonyt. Most pedig pihenj.
Otthagytak, s bár megpróbáltam elcsípni Füze pillantását, kerülte a tekintetemet.
Bezárult mögöttük az ajtó, én pedig végigdőltem az ágyon. Megpróbáltam féken tartani
kicsapongó gondolataimat, hiszen végtére is Türelemnek igaza volt. Csak
reménykedtem, hogy Molly meggondolatlannak és nem csalárdnak tartja a
v i s e l k e d é s e m e t .
Fölkeltem az ágyból, megpiszkáltam a tüzet, aztán leültem a kandallópárkányra és
körülnéztem a szobámban. A Hegyvidéki királyságban eltöltött hónapok után valóban
sivárnak tűnt. Az egyetlen dísz egy poros faliszőnyeg volt, ami Bölcs királyt ábrázolta,
amint éppen barátságot köt egy Előddel. A szobához tartozott, akárcsak az a cédrusfa
láda, amiben a ruháimat tartottam. Kritikus szemmel méregettem a faliszőnyeget.
Molyrágta darab volt, értettem, miért száműzték ide. Fiatalabb koromban rosszakat
álmodtam miatta. Régimódi szövése miatt Bölcs király alakja elnyúltnak tűnt, az Előd
pedig nem hasonlított egyetlen általam ismert lényre sem. A vállai mögött
szárnyszerűség tündökölt, ami lehetett akár egyfajta ragyogás is. Hátradőltem, hogy
jobban szemügyre vegyem.
Elbóbiskoltam, arra ébredtem, hogy huzat csapja meg az arcomat. A rejtekajtó nyitva
állt, ami mögött keskeny lépcsősor vezetett Árny birodalmába. Fölálltam és
kinyújtóztam, aztán fölmentem a kőlépcsőkön. Mikor először másztam meg ezeket a
lépcsőket, szintén hálóinget viseltem; akkor egy ijesztő, sebhelyekkel teli, csillogó
szemű öregembert követtem, aki fölajánlotta, hogy megtanít embereket ölni. Szótlanul
fölajánlotta a barátságát is, én pedig elfogadtam mindkettőt.
A lépcső hideg volt, por és pókháló bújt meg mindenütt. Árny szobája ugyanolyan
kaotikus, hanyag és kényelmes volt, mint mindig. A szoba egyik végében volt az a
kandalló, amelyikkel dolgozott, egy masszív kőasztal társaságában, melyet a
megszokott rendetlenség uralt: mozsarak, tekercsek, csövek és szerszámok,
húsdarabok Somfordinak, a menyétnek és egy megfeketedett kanna, amelyből vékony
füst szálldogált.
Árny nem volt ott. A szoba másik végében ült egy párnázott székben, a másik kandalló
előtt. Egymásba lógó kárpitok borították a padlót, egy elegánsan megfaragott asztalon
pedig egy gyümölcsöstál és egy üveg bor állt. Árny egy tekercset tanulmányozott a fény
felé tartva. Tényleg távolabb tartotta a szemétől, mint szokta és aszottabb kezek
tartották, mint régebben? Szürke köpenye ugyanolyan nyúzott volt, mint mindig, vállára
hulló haja szinte egybeolvadt a színével. Volt, ami megváltozott, volt ami nem.
Végre leengedte a tekercset és rám nézett. Zöld szeme furcsának tűnt a Látnok
vérvonalhoz képest. Himlőszerű sebhelyei ellenére, ami arcát és kezeit borította,
törvénytelen származása ugyanúgy kiütközött, mint az enyém. '41zt hiszem, kezelhettem
volna úgy, mint az unokabátyámat, de a mester-tanítvány kapcsolat szorosabb volt,
mint a vér köteléke. Végigmért, én pedig kihúztam magam. Komoly hangon szólalt
meg. – Lépj a fényre, fiú.
Közelebb mentem, rossz előérzettől hajtva.
– Ha törekvő árulók lennénk, te meg én, mindenkivel láttatnánk a hasonlóságodat
Lovaghoz. Megtaníthatnálak úgy állni, ahogy ő; a járásod már szinte ugyanaz.
Megmutathatnám, hogyan ráncosítsd meg az arcod, hogy idősebbnek tűnj. Nagyjából
egyforma magasak vagytok. Megtanulhatnád a szava járását, és úgy nevetni, ahogy ő.
Lassan erőt gyűjthetnénk, csendesen, hogy senkinek se tűnjék fel, egy napon pedig
előbújnánk, hogy átvegyük a hatalmat.
Szünetet tartott.
Megráztam a fejem, aztán mindketten elmosolyodtunk, én pedig leültem elé a
s z ő n y e g e k r e .
– Szakmai ártalom, attól tartok – sóhajtott és kortyolt a borából. – Gondolnom kell
ilyesmikre, mert tudom, hogy másoknak is megfordul a fejében. Előbb vagy utóbb egy
nemeske azt hiszi majd, hogy az ő fejéből pattant ki és megkörnyékez. Várd csak ki,
majd meglátod, hogy igazam lesz.
– Remélem, hogy tévedsz. Már így is elegem van az intrikákból és keserű
tapasztalatból tudom, hogy nem vagyok olyan jártas benne, mint szerettem volna.
– Nem voltál rossz, tekintve, hogy kivel álltál szemben. Túlélted – belebámult a tűzbe.
Ki nem mondott kérdés lebegett kettőnk közt. Vajon miért fedte föl Elmés Pompának,
hogy orgyilkos vagyok? Miért hozott olyan helyzetbe, hogy olyan embernek kell
engedelmeskednem és elszámolnom, aki a halálomat akarta? A kezére játszott, hogy
elvonja a figyelmét más dolgokról? Ha valóban áldozati bárány vagyok, vajon még
mindig az orra előtt lógat, hogy elterelje Pompa gondolatait? Azt hiszem, még Árny sem
tudott volna válaszolni minden kérdésemre, feltenni őket pedig a legsötétebb árulás
lenne. Mindketten már régóta Elmés király kezébe adtuk az életünket a királyi család
védelmében. Nem volt jogunk megkérdőjelezni, hogyan használ föl bennünket. Arra az
árulás útja vezetett.
Így hát Árny a tűz felé tartotta az őszi bort és töltött nekem is. Rövid ideig apróságokról
beszélgettünk, amik csak nekünk voltak fontosak, ám annál drágábbak a szívünknek.
Somfordi, a menyét után érdeklődtem, ő pedig sajnálatát fejezte ki Kotnyeles halála
miatt. Föltett egy-két kérdést, hogy tudassa, tisztában van Igazságnak tett jelentésemről
és ellátott a kastély apró-cseprő pletykáival. Mikor Kettrickenről kérdeztem, elkomorult.
– Nehéz út áll előtte. Olyan udvarba érkezett, ahol sokáig nem volt igazi királyné, és
még ő sem az.. Nehézségek közepette kell berendezkedni, amikor nem csak külső
ellenségtől kell tartanunk, hanem belső viszályoktól is. Rengeteg lakomát és tömörülést
rendeztek a tiszteletére. A hazájában hozzászokott, hogy a népe közt jár-kel, saját
maga gondozza a kertjeit és személyesen törődik a népe bajával, itt pedig csak a
nemesség és a kiváltságosak a társasága, nem mehet ki csak úgy a városba. Nem látja
be mire jó az a sok lakoma és italozás, a drága öltözetek mutogatása és az ékszerek
csillogtatása, pedig errefelé szinte ez az összejövetelek célja. Ezért nem is mutat túl jól.
Csinos asszony a maga módján, de túl magas, túl izmos és túlzottan is szőke Kosvár
asszonyai között. Harci mén a vadászok közt. Jószívű, de nem tudom, hogy megfelel-e
a feladatnak. Valójában azt hiszem, sajnálom őt, fiú. Egyedül érkezett. Azok, akik
elkísérték már rég visszatértek a hegyek közé, így nagyon egyedül van azok ellenére,
akik keresik a társaságát.
– És Igazság? – kérdeztem aggódva. – Nem tesz semmit a magányossága ellen? Nem
tanítja az itteni dolgokra?
– Igazságnak kevés ideje van rá – mondta Árny egyszerűen. – Megpróbálta
elmagyarázni Elmésnek, még az esküvő előtt, de nem hallgattunk rá. Elszédített minket
az a sok előny, amit jelentett. Elfelejtettem, hogy asszonya lesz az udvarnak és minden
nap jelen lesz. Igazságnak mindkét keze tele van munkával. Ha csak egyszerűen férj és
feleség lennének, idővel elsimulnának ezek a dolgok, de itt és most minden erejükkel a
megjelenésre kellene koncentrálniuk. Hamarosan örököst várnak tőlük. Nincs idejük
megismerni egymást, sem gondoskodni a másikról – láthatta a fájdalmat az arcomon. –
Ez a királyi család sorsa, fiú. Lovag és Türelem volt a kivétel és ők politikai előnyökkel
fizettek a boldogságukért. Sosem hallott esemény volt, hogy szerelemből nősüljön a
trónörökös herceg. Gondolom már tucatszor hallottad, hogy milyen ostobaságot
követett el ezzel.
– És mindig azon tűnődtem, vajon érdekelte-e az apámat.
– Sokba került neki – mondta Árny halkan. – Nem hiszem, hogy megbánta a döntését,
de ő volt a trónörökös. Neked nincsenek ilyen előnyeid.
Tudtam, hogy szóba kerül. Sejtettem, hogy tud mindenről, de hasztalan reméltem, hogy
szó nélkül hagyja. Éreztem, hogy lassan elvörösödöm. – Molly.
Lassan bólintott. – Más dolog, ha lent történik a városban. Még gyerek voltál. De most
már férfiként néznek rád. Mikor feltűnt és téged keresett, az embereknek megindult a
fantáziája. Türelem figyelemre méltóan határozott volt a pletykák eltussolásában.
Hamar fölülkerekedett a helyzeten. Nem mintha én az udvarban tartottam volna a lányt,
de jól kezelte a dolgot.
– A lányt – ismételtem meg. Ha „a szajhát” mondott volna, az sem fájt volna jobban. –
Árny, te félreismered őt és engem is. Csak barátságnak indult és ha valaki hibás az
ügyben az csak én vagyok. Mindig azt hittem, hogy a városban töltött idő csak az
enyém volt – elakadtam, magam is ostobaságnak éreztem a szavaimat.
– Azt hitted, hogy kettős életet élhetsz? – a hangja lágy volt, de határozott. – A
királyhoz tartozunk, fiú. A király emberei vagyunk, ő rendelkezik az életünkkel. Minden
pillanatával, minden nap, ébren, vagy álmodva. Nincs időd a saját dolgaidra. Csak a
k i r á l y é r a .
Kényelmetlenül mocorogtam a székemen és végiggondoltam, mit tudok Árnyról. Itt
találkoztam vele, sötétben, ebben az elzárt szobában. Sohasem láttam másutt, senki
sem említette a nevét. Olykor, Démutka úrnő álcájában kilépett a kastélyból, egyszer
pedig együtt lovagoltunk át egy éjszakát a rossz emlékű Pöröly nevű faluba, de még az
is a király parancsára történt. Milyen volt Árny élete? Egy szoba, finom ételek és bor,
valamint egy menyét társaságnak. Elmés bátyja volt, ha királyi ágyban született volna, ő
ülne most a trónon. Vajon az ő élete az enyém hírnöke volt?
– Nem.
Nem szóltam, de ahogy fölnéztem Árny arcára, kitalálta a gondolataimat. – Én
választottam ezt az életet, fiú, miután egy rosszul kevert főzet az arcomra és a kezemre
robbant. Valaha jóképű voltam és hiú. Majdnem olyan hiú, mint Pompa. Mikor
megsérült az arcom, meg akartam halni. Hónapokig ki sem mozdultam a szobámból,
csak nagy ritkán, álcázva önmagam. Persze, akkoriban még nem Démutkaként, de
olyan álcákban, amik eltakarták az arcom és a kezem. Hosszú időre elhagytam
Kosvárt. Mikor végül visszatértem, az a csinos fiú, aki valaha voltam, meghalt.
Rájöttem, hogyan válhatok hasznára a királyi családnak. Ennél persze hosszabb a
történet, de tudd, hogy én választottam ezt az életet és nem Elmés kényszerítette rám.
A te jövőd még változhat, de ne hidd, hogy a te kezedben van.
– Ezért tudott rólad Lovag és Igazság, de Pompa nem? – tört elő belőlem a
k í v á n c s i s á g .
Árny furcsán mosolygott. – Egyfajta kedves mostoha-nagybácsi voltam nekik, ha el
tudod képzelni. Bizonyos módon vigyáztam rájuk, de miután megégettem magam, még
előlük is elvonultam. Pompa sohasem ismert, az anyja betegesen félt a himlőtől. Azt
hiszem, az utolsó mondatig elhitte a Himlős Emberről szóló legendákat. Éppenséggel
babonásan félt mindenkitől, aki nem volt... egész. Abból is látható, ahogy Pompa távol
tartja magát a Bolondtól. Vágy királyné közelében sohasem akadt sánta szolgáló, vagy
olyan inas, akinek akár csak egy ujja is hiányzott. Mikor visszatértem, nem mutattak be
a királynénak, vagy a gyermekének. Mikor Lovag trónörökössé avattatott, Elmés
fölfedte a kilétemet neki. Megdöbbentem rajta, hogy emlékezett rám és hiányoztam
neki. Aznap este elhozta hozzám Igazságot, meg is szidtam miatta. Nehéz volt
megértetni velük, hogy nem találkozhatok velük amikor csak akarják. Azok a fiúk! –
mosolyogva megrázta a fejét. Megmagyarázhatatlan irigység fogott el egy pillanatra.
Visszatereltem a beszélgetés fonalát magamra.
– Mit gondolsz, mit kellene tennem?
Árny töprengve elhúzta a száját, aztán belekortyolt a borába.
– Egyelőre Türelem jó tanácsot adott. Fogadd meg és kerüld Mollyt, de ne feltűnően.
Kezeld úgy, mint bármelyik szolgálólányt. Ne keresd föl, foglalkozz inkább a királynéval.
Igazság örülni fog, ha lefoglalod, Kettricken pedig hálás lesz egy ismerős arcért. Ha
pedig szándékodban áll nőül venni Mollyt, a királyné erős szövetséges lehet. Egyúttal
vigyázz is rá. Ne feledd, hogy vannak olyanok, akik nem szívesen látnák Igazság
utódját. Olyanok, akik nem örülnének, ha neked is lennének. Légy óvatos és éber.
– Ez minden? – kérdeztem megrémülve.
– Nem. Menj és pihenj le. Pompa feketegyökérrel próbált megmérgezni? – bólintottam,
Árny pedig megrázta a fejét, aztán egyenesen a szemembe nézett. – Fiatal vagy, talán
még teljesen rendbe is jössz. Láttam már mást is, aki túlélte, de egész életében
reszketett. Nem fog nagyon látszani, kivéve azoknak, akik ismernek. Ha kifárasztod
magad, rád törhetnek remegési rohamok és elhomályosulhat a látásod. A legjobb
módszer, ha úgy szervezed az életedet, hogy ne mutatkozzék rajtad ez a gyengeség.
– Ezért volt tündérháncs a teámban? – kérdeztem fölöslegesen.
Fölvonta a szemöldökét. – Tea?
– Talán a Bolond volt az. Mikor fölkeltem, étel és tea volt a szobámban...
– És ha Pompa műve lett volna?
Belém villant a felismerés. – Meg is mérgezhetett volna.
– De nem történt meg. Ezúttal. Nem én voltam és nem is a Bolond. Füze volt az.
Olyasvalaki, akit többre becsülhet az ember. A Bolond talált rád és valami miatt
elsuttogta Türelemnek. Amíg Türelem aggodalmaskodott, Füze csendben mindent
elintézett. Azt hiszem, magában téged is olyan szétszórtnak és hóbortosnak tart, mint
az úrnőjét. Ha a legkisebb gyengeséget mutatod felé, belép és megszervezi az
életedet. Bármilyen jó szándékú is, Fitz, nem engedheted meg. Szerezz be egy reteszt
az ajtódra.
– Fitz? – kérdeztem.
– Ez a neved. FitzLovag. Mostantól én is így foglak nevezni, eléggé felnőttél már.
Mellesleg kezdett elegem lenni a „fiúból”.
Fejet hajtottam. Szót ejtettünk még néhány dologról, aztán, egy órával napfelkelte előtt
visszatértem a szobámba. Ágyba bújtam, de elkerült az álom. Fontolóra vettem
bosszantó helyzetemet az udvarban, csak úgy fortyogtak bennem az indulatok.
Hánykolódtam egy darabig, aztán felöltöttem kinőtt ruháimat és kisétáltam a városba.
A tenger felől élénk, nyirkos szél fújt, olyan volt, mintha hideg vizet loccsantottam volna
az arcomba. Összehúztam a köpönyegemet és sietősre fogtam a lépteimet. Igyekeztem
nem gondolkodni, de éreztem, hogy gyülemlő dühöm felizzítja a véremet. Gondolataim
úgy csapongtak, mint egy betöretlen ló.
Mikor először érkeztem Kosvárba, forgalmas, piszkos kisváros volt. Az elmúlt
évtizedben igyekezett fejlődni, de valódi jellemzői túl nyilvánvalóak voltak. A város a
kastély alatti sziklára épült, ami lejjebb kavicsos partnak adta át a helyét, a dokkokat és
a raktárakat pedig már a vízre építették. A mélyvizű kikötő rengeteg kereskedőhajót
vonzott, északon pedig, ahol a Kos folyó ömlött a tengerbe, szelídebb fövenyek voltak,
a széles folyón pedig lapos bárkák jártak-keltek a belső vidékek és a partszakasz
között. A torkolat környékén a talaj túl laza volt és gyakran elárasztotta a folyó, ezért
Kosvárban egymás hegyén-hátán laktak az emberek, akárcsak a sirályok
sziklafészkeikben. Keskeny és meredek macskaköves utcák kanyarogtak a víz felé, a
házak, az üzletek és a fogadók szerényen kapaszkodtak a fekete sziklákba, a szél
pedig kedvére fújdogált közöttük. Gyermekkoromban keveset törődtem ezekkel a
dolgokkal, csak föl-alá szaladgáltam az utcákon kis pajtásaimmal.
Mikorra elértem a partmenti részt, ironikusan arra gondoltam, hogy Mollynak és nekem
is jobb dolgunk lett volna, ha soha nem ismerjük meg egymást. Többé-kevésbé
megcsonkítottam a hírnevét és ha tovább zaklatom, csak Pompa ármánykodásának
tárgyává teszem. Ami pedig magamat illeti, a fájdalom, hogy könnyedén elhagyott egy
másik férfi miatt csekélység volt ahhoz képest, hogy azt hitte rólam, hogy becsaptam.
Zord gondolataim közepette észre sem vettem, hogy az egykori szatócsbolt elé vittek a
lábaim. Tea és fűszerbolt állt a helyén; éppen erre volt szüksége Kosvárnak: még egy
tea és fűszerboltra. Vajon mi történhetett a méhkaptárakkal? Hirtelen nyilallt belém a
felismerés, hogy Molly számára sokkal, de sokkal nagyobb megrázkódtatást jelentettek
a változások. Apja halálával Molly elvesztette minden megélhetését és vagyonát, végül
pedig szolgálólányként kötött ki a kastélyban. Szolgálóként. Összeszorítottam a
fogamat és továbbindultam.
Céltalanul jártam a várost és figyeltem, mennyire megváltozott az elmúlt fél év alatt.
Még egy ilyen hideg téli napon is nyüzsgött az élettől. A hajók építése több embert
vonzott, a több ember pedig nagyobb üzletet jelentett. Betértem az egyik tavernába,
ahova annak idején gyakran jártam Molly, Kerry és Dirk társaságában. Egyedül
üldögéltem és iszogattam a sörömet, hallgattam a körülöttem üldögélők fecsegését.
Sokat megtudtam. Nem csak a hajóépítés növelte a város forgalmát, hanem Igazság
felhívása is, aki embereket keresett a hajóira. Rengetegen jelentkeztek rá, férfiak és
nők egyaránt, szerte a partmenti Hercegségekből. Sokan akadtak köztük, akiket a
bosszú hajtott. Mások a szerencséjüket akarták kipróbálni, vagy a meggazdagodás
hajtotta őket, vagy egyszerűen mert a kifosztott falvaikban nem tudtak megélni.
Néhányan halász, vagy kereskedőcsaládból származtak és volt gyakorlatuk a
hajózáshoz, mások juhászok, vagy földművesek voltak. Keveset számított, mind azért
jöttek Kosvárba, hogy Martalócok vérét ontsák.
Többségüket használaton kívüli raktárakban szállásoltak el, Hod, Kosvár
fegyvermestere adott nekik kiképzést, gondosan szemezgetve ki azokat, akiket Igazság
hajóira szánt. A többiek zsoldosként keresnek majd boldogulást. Ők voltak az új
emberek, akik ellepték a várost és a tavernákat. Hallottam panaszt is, hogy néhányan
azok közül, akik a hajókra kerülnek majd, külszigetekiek voltak, akiket a Martalócok
űztek el hazájukból. Ők is a bosszú miatt jelentkeztek, vallották, de kevesen bíztak meg
bennük és akadt néhány üzlet, amelyik nem szolgálta ki őket, amitől rossz szájíze lett a
tavernák szóbeszédeinek. Suttogva tárgyalták ki egy külszigeteki esetét, akit megvertek
a dokkok közt az előző nap. Senki sem hívta az őrséget. Mikor a spekulációk még
aljasabbá váltak és azt kezdték el fejtegetni, hogy minden külszigeteki kém akiket ki
kellene égetni a város testéből, nem bírtam tovább, fölfordult a gyomrom, fölkeltem és
otthagytam a kocsmát. Hát nem akad hely a városban, ahová elmenekülhetnék az
intrikáktól és gyanúsítgatásoktól?
Behavazott utcákon sétáltam, újabb vihar közeledett, a könyörtelenül ostromló szél hó
ígéretét hozta magával. Ugyanaz a jeges vihar tombolt bennem is, felkorbácsolva a
haragomat. Nem volt joguk ezt tenni velem. Nem arra születtem, hogy az eszközük
legyek. Jogom van szabadon élni, az lenni, akinek születtem. Azt hitték, hogy
meghajlok majd az akaratuknak, hogy kihasználhatnak, ahogy csak akarnak? Nem.
Eljön majd az idő, az én időm.
Egy férfi sietett felém, beledőlve a szélbe. Összetalálkozott a tekintetünk, elkapta a
tekintetét és sarkon perdülve elsietett, amerről jött. Tegye csak. Dühöm lassan
elviselhetetlenné fokozódott. A szél az arcomba csapott és be akart bújni a ruhám alá,
de én csak mentem tovább és éreztem, ahogy a gyűlöletem fölizzik. Csalogatott
magával, én pedig követtem, mint a vér szagát.
Befordultam egy sarkon és a piactéren találtam magam. A közelgő vihartól félve a
szegényebb árusok összeszedték portékáikat, akiknek saját pultjuk volt, a zsalukat
rögzítették. Elrobogtam mellettük. Az emberek menekültek az utamból, de én nem
törődtem velük.
Egy állatkereskedő pultjához értem, és szemtől szembe találkoztam saját magammal.
Sovány volt, sötét, zord szemekkel. Dühödten bámult rám, gyűlöletének hullámai
üdvözlésként csaptak át rajtam. A szívünk ugyanarra a ritmusra vert. Éreztem, hogy
lassan vicsorogni kezdek, hogy kivillantsam szánalmas emberi fogaimat. Rendeztem az
arcvonásaimat, visszaszorítottam az érzelmeimet, de a piszkosszürke bundájú
farkaskölyök a ketrecben fölnézett rám és vicsorgott. Gyűlöllek! Mindenkit gyűlölök.
Gyere, gyere csak közelebb: Elharapom a torkodat és a beleiden lakomázom!
G y ű l ö l l e k !
– Kell valami?
– Vért – mondtam halkan. – A véredet akarom.
– Tessék?
Elkaptam a szememet a farkasról a férfira. Hájas volt és mocskos, irtózatosan bűzlött.
Izzadság, zsíros ételek és saját piszkának szagát éreztem rajta. Silányul összevarrt
bőröket viselt ruha gyanánt, szaguk hozzáadódott saját bűzfelhőjéhez. Kis
madárszemei voltak és kemény, piszkos kezei és egy rézzel bevont tölgyfabot lógott az
övéről. Minden erőre szükségem volt, hogy ne tépjem le az övéről a botot és neki ne
essek vele. Görbe lábain vastag csizmát hordott. Túl közel lépett hozzám, én pedig a
köpönyegem szélét markolásztam, nehogy megüssem.
– A farkast – mondtam végül rekedtes, gurgulázó hangon. – A farkast akarom.
– Biztos vagy benne, fiú? Gonosz jószág – belerúgott a ketrecbe, én pedig
nekiugrottam, állkapcsommal a farácsnak estem, felsértettem a pofámat, de nem
érdekelt, csak egyszer kapjam el, nem engedem el többet!
Ne! Vissza, szállj ki a fejemből! Megráztam a fejem, hogy kitisztuljon. Az árus
furcsálkodva méregetett. – Tudom, mit akarok – feleltem kurtán.
– Igazán, he? – végigmért, mintha fel akarna becsülni. Annyit fog kérni, amennyit
megengedhetek magamnak. Kinőtt ruháim nem nyerték meg a tetszését, akárcsak az
életkorom, de sejtettem, hogy régóta vesződik már a farkassal. Remélte, hogy még
kölyökként el tudja adni, de ahogy a farkas nőtt, egyre több ennivalóra volt szüksége,
amit nem kapott meg, a fickó valószínűleg annyit fog kérni, amennyit csak bír. Nem volt
nálam sok pénz. – Mire köll? – kérdezte mellékesen.
– Kutyaviadalra – feleltem közömbösen. – Csontos, de talán még használható.
A farkas hirtelen nekiugrott a rácsnak és csattogtatta a fogait. Megölöm őket! Megölöm
mind! Kitépem a torkukat, széttépem...
Hallgass, ha azt akarod, hogy szabad legyél! – egy kicsit megtaszítottam a gondolatait,
amitől úgy ugrott hátra, mint akit megcsíptek. A legtávolabbi sarokba húzódott,
összekuporodott és csak vicsorgott. Bizonytalanság környékezte meg.
– Kutyaviadalok, mi? Ó, nagyszerű harcos lehet belőle – a fickó megint megpiszkálta a
ketrecet, de a farkas nem reagált. – Sok pénzt nyerhet neked. Vadabb, mint egy
rozsomák! – megint belerúgott a ketrecbe, de a farkas csak összébb húzódott.
– Hát, úgy néz ki – mondtam lekicsinylően. Elfordultam a ketrectől, mintha
érdeklődésemet vesztettem volna, ehelyett a madárkalitkákat kezdtem el vizsgálgatni. A
galambok úgy néztek ki, mint amikkel törődtek, de egy varjú és két szajkó egyetlen
koszos ketrecben szűkölködött, guanó és ételmaradékok között. A varjú úgy nézett ki,
mint egy koldus a legrosszabb gúnyájában. Csípjétek meg a fényes bogarat javasoltam
a madaraknak. Talán akkor kijuttok. A varjú csak károgott ültében, de az egyik szajkó
elkezdte csipkedni azt a fémpöcköt, ami a ketrecet tartotta. Visszanéztem a farkasra.
– Nem akartam harcoltatni, csak a kutyák elé vetettem volna, hogy bemelegítsenek. A
vértől jön meg a harci kedvük.
– De hát jó harcos lenne. Nézd meg ezt, ezt tette velem egy hónapja. Nekem, aki ételt
adtam neki, hát nem nekem ugrott?
Feltűrte az egyik ingujját, hogy feltárja megrágott csuklóját. A seb frissnek látszott, de
g y ó g y u l t .
Szemügyre vettem, mintha érdekelne egy kicsit. – Úgy néz ki, mint ami elfertőződött.
Nem fogja elveszíteni a kezét?
– Nem fertőzött az, csak lassan gyógyul. Nézd, fiú, gyün a vihar, el kő' raknom az
állatokat. Namost akkor kell az a farkas? Jó harcos lenne.
– Talán medvecsalinak megteszi. Adok mondjuk, hát, hat rezet – összesen hét rezem
v o l t .
– Réééz? Fiú, ez a farkas ezüstöket ér! Nézd, jó állat ez! Csak ennie köll, és nagyobb,
meg vadabb lesz. Csak a bőréért kapnék hat rezet!
– Akkor az a legjobb, ha máris megnyúzza, mielőtt még rühesebb lesz, meg mielőtt
leharapná a másik kezét is – közelebb hajoltam, taszítva ahogy leguggoltam, a farkas
pedig még jobban összehúzta magát. – Betegnek látszik. A gazdám nagyon dühös
lenne rám, ha egy ilyen farkastól megbetegednének a kutyái – fölnéztem az égre. – Jön
a vihar. Jobb, ha megyek.
– Egy ezüst, fiú és a tiéd.
Abban a pillanatban a szajkónak sikerült kihúznia a pöcköt, az ajtó pedig kinyílt. A
madár az ajtó szélére ugrott. Óvatosan a ketrec és a férfi közé léptem. Hallottam,
ahogy a szajkók kiugrálnak a galambketrecek tetejére. Nyitva az ajtó sugalltam a
varjúnak. Megrázta szánalmas szárnyait. Megráztam az erszényemet, mintha
számolgatnám a pénzem.
– Egy ezüst? Nincs egy ezüstöm, de nem is baj, igazán. Most jöttem csak rá, hogy nem
tudnám hogyan hazavinni. Az lesz a legjobb, ha meg sem veszem.
Mögöttem fölrebbentek a szajkók. A fickó szitkozódni kezdett, és a ketrecek felé lódult.
Sikerült úgy az útjába állnom, hogy mindketten elestünk. A varjú az ajtó széléhez ért.
Leráztam magamról a kövér embert és megráztam a varjú ketrecét. A madár lomhán a
levegőbe emelkedett és nehézkesen eljutott a közeli fogadó tetejéig. Ahogy a kalmár
föltápászkodott, a varjú széttárta a szárnyait és fölkárogott.
– Oda egy ketrecnyi madaram! – kezdte vádlón, de magam elé penderítettem a
köpönyegem és rámutattam egy szakadásra.
– A gazdám nagyon dühös lesz miatta! – panaszkodtam és álltam a tekintetét.
Fölnézett a varjúra. A madár beletartotta a szélbe a tollait aztán egy kémény
fedezékébe vonult. Soha nem fogja elkapni azt a madarat. Mögöttem felvonított a
f a r k a s .
– Kilenc réz! – ajánlotta a fickó elkeseredetten. Lefogadtam volna, hogy még semmit
sem adott el aznap.
– Mondtam már, nincs mivel hazavinnem – tiltakoztam és a fejembe húztam a
csuklyámat. – Itt a vihar – mondtam, ahogy sűrű pelyhekben eleredt a hó. Alattomos
idő, túl meleg, hogy megfagyjon, de túl hideg, hogy elolvadjon a hó. Mire kisüt a nap, az
utcák csillogni fognak a jégtől. Elfordultam.
– Add ide azt az átkozott hat rezet! – csikorogta a kövér ember csalódottan.
Tétovázva számoltam ki az összeget. – És házhoz szállítja nekem? – kérdeztem, ahogy
elmarta a pénzt.
– Vidd el magad, fiú. Kiraboltál és te is tudod jól!
Ezzel fölmarkolta a galambjait és fölrakta őket a kordéjára, majd az üres varjúketrecet
is. Elengedte a füle mellett tiltakozásomat, aztán fölmászott a bakra és megrázta a póni
gyeplőjét. A kordé nyikorogva elindult. A piac elnéptelenedett körülöttünk, akik arra
jártak, csak a hóesés elől menekültek.
– Hát most mit tegyek veled? – kérdeztem a farkast.
Engedj ki. Szabadíts ki.
Nem tehetem. Nem biztonságos. Ha szabadjára engedek egy farkast a városban, soha
nem éri el élve az erdőt. Túl sok kutya volt Kosvárban és mind őt üldöznék, túl sok
ember, akik lelőnék a bundájáért. Vagy egyszerűen azért, mert farkas. Lehajoltam a
ketrechez, hogy megtudjam, milyen nehéz. Nekirontott az rácsnak és csattogtatta a
f o g a i t .
Vissza! dühödtem föl azonnal. Fertőző lehetett a harciassága.
Megöllek! Ugyanolyan vagy, mint az az ember volt. Te is a ketrecben tartasz, igaz?
Megöllek, kitépem a beleidet és fölfalom!
Vissza! Megint taszítottam rajta és megint visszahúzódott. Vicsorgott és nyüszített
zavarában, de elhúzódott tőlem. Megmarkoltam a ketrecet és fölemeltem. Nehéz volt,
de el tudtam vinni. Persze, nem messze és nem sokáig. Ha szakaszonként viszem, ki
tudom juttatni a városból. Ha teljesen megnő, olyan nehéz lesz majd, mint én. Fiatalabb
volt, mint első látásra hittem.
Aláfogtam a ketrecnek és a mellkasomhoz szorítottam. Ha nekem rontott volna, belém
tudott volna karmolni, de inkább csak nyüszített és távol húzódott, amitől nagyon
nehézkes volt vinnem.
Hogyan kapott el?
G y ű l ö l l e k !
Hogyan kapott el?
Emlékezett egy odúra és két hím testvérre. Egy anyára, aki halat hozott neki. Aztán
vérre, füstre és a testvérei és az anyja bűzlő bőr lett a csizmás embernek. Utolsónak
ráncigálta ki az odúból és bedobta egy ketrecbe, aminek vadászgörény szaga volt,
aztán dögökkel etette. És gyűlölet. Az táplálta.
Későn születtetek, ha az anyád hallal etetett.
D u z z o g o t t .
Az út minduntalan fölfelé vezetett, a hó pedig lassan tapadni kezdett. Néha
megcsúsztam a jeges köveken és gyakran kellett pihenőt tartanom. Attól tartottam,
hogy megint rám tör a remegés. Mikor megpihentem, egyfolytában azon gondolkodtam,
hogy mit is tettem. Azt mondtam magamnak, hogy nem kötődöm össze sem ezzel a
farkassal, sem semmilyen állattal. Megígértem magamnak, hogy csak etetem a kölyköt,
hogy átvészelje a telet, aztán ha elég erős már, szabadon engedem. Burricknak nem
kell tudnia róla. Nem kell szembenéznem az undorával. Fölkaptam a ketrecet. Ki
gondolta volna, hogy ez a rühes kis kölyök nehéz legyen?
Nem rühes méltatlankodott. Bogarak. A ketrec tele van bogarakkal.
Tehát nem csak képzeltem azt a csiklandozást a mellkasomon. Csodálatos. Alaposan
meg kell fürödnöm este, ha nem akarok bolhákkal aludni egész télen.
Elértem a város szélét, ahol már csak elszórtan akadt egy-két ház, az út pedig sokkal
meredekebbé vált. Letettem a ketrecet. A kölyök összekuporodott, kicsinek és
nyomorúságosnak látszott, hogy nem fűthette többé a gyűlölet. Éhes volt. Döntésre
j u t o t t a m .
Ki foglak venni. Kézben viszlek tovább.
Semmi. Mozdulatlanul várt, amíg kinyitottam a zárat. Azt hittem, hogy amint kinyílik az
ajtó, nekiront és megpróbál eltűnni a sötétségbe. Ehelyett csak kuporgott tovább.
Benyúltam és a grabancánál fogva kiemeltem. Egy pillanat alatt rajtam termett,
nekiugrott a mellkasomnak és a torkomat kereste. Éppen idejében emeltem elé a
szabad kezemet, de a másikkal nem eresztettem el a grabancát. Mélyebbre toltam a
karomat a szájában, mint szerette volna. Hátsó lábaival kapart a mellkasomon, de a
zekém elég vastag volt hozzá, hogy ne okozzon túl nagy károkat. A következő
pillanatban mindketten a hóban hempergőztünk és vicsorogtunk, de a súlyom és a
sokéves játszadozás a vadászkutyákkal az én oldalamon állt. A hátára fektettem és
leszorítottam, miközben ide-oda kapta a fejét és olyan neveken nevezett, amire az
embernek szava sincsen. Mikor kifárasztotta magát, fölé hajoltam, megmarkoltam a
torkát és egészen közel hajoltam a pofájához. Ezt az üzenetet megértette. Én vagyok a
Farkas és te vagy a Kölyök. Engedelmeskedni fogsz nekem!
Tartottam és a szemeibe néztem. Gyorsan félrekapta a fejét, de tovább tartottam, amíg
vissza nem nézett. Megláttam benne a változást. Elengedtem és arrébb léptem.
Mozdulatlanul feküdt. Kelj föl. Gyere ide. Talpra állt és közelebb jött, majdnem hason
csúszva. Mikor elég közel ért, az oldalára dőlt és a hasát mutatta felém. Halkan
n y ü s z í t e t t .
Rendben van. Csak meg kell értenünk egymást. Nem akarlak bántani. Gyere velem.
Lehajoltam, hogy megvakarjam a mellkasát, de mikor hozzá értem fölvakkantott.
Éreztem a fájdalmát.
Hol fáj?
Láttam a rézborítású botot a ketreces ember kezében. Mindenütt.
Igyekeztem gyengéd lenni, ahogy végigtapogattam. Régi sebhelyek, egy púp a
bordáinál. Fölálltam és vadul belerúgtam a ketrecbe. Odajött hozzám és a lábam elé
feküdt. Éhes. Fázom. Fáradt. Az érzései újból belém szivárogtak. Mikor megérintettem,
nehéz volt elválasztani a gondolataimat az övéitől. Én voltam dühös amiatt, ahogy
bántak vele, vagy ő? Úgy döntöttem, nem számít. Fölemeltem és elindultunk. Könnyű
volt, leginkább bundából és csontokból állt. Megbántam ahogy leszorítottam, de tudtam,
hogy az volt az egyetlen nyelv, amit ismert. – A gondodat viselem – bírtam rá magam,
hogy hangosan megszólaljak.
Meleg gondolta hálásan ahogy köré kanyarítottam a köpönyegem. Az érzékei
elöntöttek. Ezerszer erősebben éreztem az illatomat, erősebben, mint szerettem volna.
Lovak, fa füstje, sör és Türelem parfümjének a nyoma. Igyekeztem kizárni a
tudatomból. Ismertem egy használaton kívüli kunyhót. Egy öreg kondás lakott benne a
silók mögött. Elhagyatottan állt, túl romos volt és túl messze mindentől. Éppen
megfelelt a céljaimnak. Odaviszem a kölyköt, néhány csonttal, hogy tudjon rágcsálni és
forralt gabonát, meg némi szalmát kellett kerítenem neki. Egy-két hét, talán egy hónap
és eléggé fölgyógyul ahhoz, hogy gondoskodni tudjon magáról. Aztán elviszem egy
kicsit nyugatabbra Kosvártól és szabadon engedem.
H ú s ?
Sóhajtottam. Hús ígértem. Soha azelőtt nem találkoztam olyan állattal, amelyik annyira
tisztán érezte volna a gondolataimat. Jó érzés volt tudni, hogy nem marad sokáig a
közelemben. Nagyon jó lesz, ha elengedem.
Meleg a vállamnak támasztotta a fejét és elaludt, orra a fülembe szuszogott.
5
Gambit
BIZONYOSAN LÉTEZIK EGY ősi viselkedési hagyomány, ami bizton szigorúbb volt a
régi időkben. Megkockáztatnám azonban, hogy nem távolodtunk el olyan messzire a
régi erkölcsöktől, csak elfedtük. Egy harcos szava még mindig ugyanannyit ér, és azok
közt, akik vállvetve harcolnak, nincs alávalóbb, mintha valaki hazudik a társainak, vagy
becstelenségre viszi őket. A vendégfogadás törvényei még mindig tiltják, hogy vérét
ontsd annak, akit az asztalodhoz ültettél.
*
A tél teljes erejével beköszöntött Kosvár környékén. A viharok a tenger felől jöttek és
jeges dühvel ostromolták a várost, aztán továbbálltak. Távoztukban havazás támadt,
ami aztán jeges mázt hagyott a falakon mint a cukor a sütemény tetején. Az éjszakák
sötétebbek és hosszabbak lettek, tiszta éjszakákon pedig hidegen ragyogtak a
csillagok. Hosszú hazautazásom után a tél hevessége már nem rémített meg annyira
mint régebben Ahogy naponta ellátogattam az istállókba és a régi disznóólhoz, az
arcom kipirult a hidegtől, a dér ellepte a szempilláimat, de mindig tudtam, hogy az
otthon és a meleg kandalló közel van. A viharok és a fagyos szelek, amelyek farkasok
gyanánt üvöltöttek körülöttünk, egyben távol tartották a vörös hajókat a partjainktól.
Lassan telt az idő. Minden nap meglátogattam Kettrickent, ahogy Árny javasolta, ám
nyugtalanságunkban túlzottan hasonlítottunk egymásra. Biztos vagyok benne, hogy
ugyanannyira irritáltam őt, mint ő engem. Nem mertem túl sok időt tölteni a
farkaskölyökkel, különben kötelék alakult volna ki köztünk. Nem voltak állandó
elfoglaltságaim, túl hosszú volt egy nap, a gondolataimat pedig túlzottan lefoglalta
Molly. Az éjszakák még rosszabbak voltak, mert alvó elmém nem állt az uralmam alatt
és álmaimat megtöltötte az én Mollym, az én piros szoknyás gyertyakészítőm, aki olyan
tartózkodó és komor volt kék cselédszoknyájában. Ha már egyszer nem lehettem vele
nappal, álmomban olyan hevességgel udvaroltam neki, ahogy éberen sohasem mertem
volna. Vihar után sétálgattunk a partmenti fövenyen, kéz a kézben, megcsókoltam,
minden bizonytalanság nélkül és a szemébe néztem, rejtegetnivaló titkok nélkül. Senki
sem tudta elszakítani tőlem. Az álmaimban.
Először az Árnytól tanultak alapján kémkedni kezdtem utána. Tudtam melyik szobában
lakik és melyik az ő ablaka. Mellékesen megtudtam mikor és hová szokott járni.
Szégyelltem magam, amiért mindig ott bukkantam föl, amerre elhalad és futó pillantást
vethettem rá, akárhogy próbáltam is távol tartani magamat tőle. Tudtam, kik a barátai a
cselédek közt, s bár nem beszélhettem vele, mindig váltottam pár barátságos szót a
cselédekkel, hátha megtudok róla valamit. Reménytelenül vágyódtam utána, elkerült az
álom, ízetlen volt az étel és semmi sem érdekelt.
Egyik este az őrszobában ücsörögtem. Találtam egy helyet a sarokban, ahol
nekivethettem a hátamat a falnak és fölrakhattam a lábamat a padra, hogy távol tartsak
mindenkit magamtól. Egy korsó megmelegedett sör állt előttem az asztalon, szinte
érintetlenül. Még az sem vonzott, hogy leigyam magam. A semmibe bámultam és
igyekeztem nem gondolni semmire, amikor valaki kirántotta a lábam alól a padot és
majdnem leestem a székemről. Burrick ült le velem szemben.
– Mi mardos? – kérdezte udvariaskodások nélkül. Előrehajolt és csak hozzám intézte a
szavait. – Újabb rohamod volt?
– Csak néhány kisebb reszketés, semmi komoly. Csak akkor jön elő, ha megerőltetem
m a g a m .
Komoran bólintott, aztán várt. Mikor fölnéztem, láttam, hogy sötét szemeivel engem
méreget. Aggodalma megtörte az ellenállásom. Megráztam a fejem. – Mollyról van szó
– mondtam nemsokára.
– Nem sikerült megtudnod, hogy hova tűnt?
– De. Itt van Kosvárban, Türelem cselédjeként dolgozik, de Türelem nem engedi, hogy
beszéljek vele. Azt mondja...
Burrick szeme már az első szavaimra elkerekedett. Körülpillantott, aztán fejével az ajtó
felé intett. Fölálltam és követtem, ki az istállókhoz és föl a szobájába. Leültem az
asztalhoz a kandalló előtt, ő pedig elővette jófajta Fészekből való konyakját és két
poharat, aztán elővette bőrjavító szerszámait és a javításra szoruló gyeplőket és
pórázokat. Volt, amit az én kezembe nyomott, aztán ő is nekilátott.
– Ez a Molly. Füzével jár a mosóudvarra? Büszkén tartja a fejét és vörösesen csillog a
b u n d á j a ?
– A haja – helyesbítettem dünnyögve.
– Szép széles csípője van. Könnyen fog elleni – mondta helyeslően.
– Köszönöm szépen – mondtam fagyosan.
Meglepetésemre rám vigyorgott. – Légy csak dühös. Jobb, mint az önsajnálat. No,
mesélj róla.
Én pedig meséltem. Valószínűleg jóval többet mondtam, mint amennyit az őrszobán
mondtam volna, mert a szobájában csak mi ketten voltunk, a konyak könnyen csúszott,
az illatok és bútorok pedig mind ismerősek voltak. Itt, ha máshol nem is, egész
életemben biztonságban voltam. Könnyebben kiöntöttem neki a lelkemet. Csöndben
végighallgatott és sokáig meg sem szólalt miután befejeztem. Figyeltem, ahogy tintát
dörzsöl egy pányvába.
– Tehát mit kellene tennem? – kérdeztem.
Letette a pányvát, kiitta a konyakját és körülnézett a szobájában. – Biztos azért
kérdezed tőlem, mert azt tapasztaltad, hogy magam is járatos és sokat tapasztalt
szakértője vagyok a nőügyeknek. Ezért nincs családom és gyerekeim.
Meglepett a hangjából áradó keserűség, de mielőtt válaszolni tudtam volna, rekedten
felnevetett. – Felejtsd el. Végül is, én döntöttem így, már jó régen. FitzLovag, mit
gondolsz, mit kellene tenned?
Morózusan néztem rá.
– Miért romlott el először az egész? – kérdezte. Mikor nem válaszoltam, tovább
kérdezett. – Nem te mondtad az imént, hogy úgy udvaroltál neki, mint egy fiú, amikor ő
azt hitte, hogy férfiként közeledsz hozzá? Egy férfit keresett, hát ne légy szipogó kölyök.
Légy férfi – félig kiitta a poharát, aztán mindkettőnkét újratöltette.
– Hogyan? – kérdeztem.
– Ugyanúgy, ahogy már másutt is bebizonyítottad. Fogadd el az elvet és élj a feladat
szerint. Tehát nem láthatod. Ha nem csal a nőismeretem, ez nem jelenti azt, hogy ő
nem lát téged. Tartsd észben. Nézz magadra. A hajad olyan, mint egy póni téli bundája.
Fogadok, hogy már egy hete ugyanazt az inget viseled és olyan sovány vagy, hogy
szinte zörögnek a csontjaid. Kétlem, hogy így visszanyered a szívét. Egyél rendesen,
naponta fésülködj és Edára, gyakorlatozz egy kicsit, ne az őrszobán üldögélj! Keress
magadnak elfoglaltságot és vesd bele magad.
Lassan bólintottam a szavaira. Tudtam, hogy igaza volt, de nem tudtam megállni
tiltakozás nélkül.
– De mindez semmire sem jó, ha Türelem nem engedi, hogy lássam.
– Hosszútávon, fiú, nem Türelemről van szó, hanem Mollyról.
– És Elmés királyról – mondtam szárazon.
Értetlenül '6Eézett rám.
– Türelem szerint egy férfi nem esküdhet föl a királynak és adhatja oda teljesen a szívét
egy asszonynak. Azt mondta, egy ló nem bír el két nyerget. És ezt pont ő mondja, aki
trónörökös felesége volt és minden percért hálás volt, amit a férjével tölthetett – Burrick
felé nyújtottam a kész pányvát.
Nem vette el. Éppen a szájához emelte a poharát, de félúton megállt és letette. – Ezt
mondta neked? – kérdezte rekedten és mélyen a szemembe nézett.
Bólintottam. – Azt mondta, nem lenne tisztességes elvárni Mollytól, hogy legyen
elégedett azzal a kevéssel, ami fölött én rendelkezem és nem a király.
Burrick hátradőlt a székében. Ellentétes érzelmek ültek ki az arcára. Félrenézett a
kandalló felé, aztán vissza rám. Egy pillanatra mintha mondani akart volna valamit, de
aztán fölült, egy húzásra kiitta a konyakját és fölpattant.
– Túl csöndes idefenn. Menjünk, sétáljunk le a városba.
*
Másnap fölkeltem, igyekeztem nem odafigyelni lüktető fejfájásomra és megpróbáltam
nem úgy viselkedni, mint egy szerelmes fiú. Úgy döntöttem, egy férfi önuralmát fogom
gyakorolni. Ha ezen az úton jutok el Mollyhoz, akkor érdemes megfogadnom Burrick
tanácsát és hasznosan töltöm el az időmet.
Így hát minden reggel fölkeltem, korábban, mint a szakácsok és a cselédek és a
szobám magányában nyújtózkodtam és elvégeztem néhány formagyakorlatot egy
bottal. Kifulladásig csináltam, aztán lementem a fürdőbe. Lassan, nagyon lassan
visszatért az állóképességem. Fölhizlaltam magam és lassan vállban is kitöltöttem
Hirtelen asszonyság rám szabott ruháit. Néha még rám tört a reszketés de mindig
sikerült időben a szobámba jutnom, mielőtt még valaki megláthatta volna. Türelem azt
mondta, jobb a színem, Füze pedig minden alkalmat kihasznált, hogy ételt tömjön
belém. Kezdtem ismét önmagam lenni.
Minden reggel az őrökkel ettem, ahol a mennyiség mindig fontosabb volt, mint az
etikett. Reggeli után az istállóba mentem és kivittem Kormost egy rövid körre a kastély
körül. Mikor visszavittem az istállóba, elégedettséggel töltött el, hogy lecsutakolhattam
és megetethettem. Otthonos sürgés-forgás zajlott az istállókban, az állatok ismerős
illata és az udvari pletykák mindig sajátos zamatot adtak a levegőjének. Jobb napokon
Fürge, vagy Burrick szakított egy kis időt, hogy beszélgessen velem, forgalmasabb
napokon pedig keserédes elégedettséggel néztem, ahogy komoran tanácskoznak egy
megbetegedett ló, vagy kutya fölött. Olyankor nem volt idejük udvariaskodásra és nem
szándékosan, de kizártak a köreikből. Így kellett lennie. Megváltozott az én életem is.
Persze ez sem mentesített a bűntudattól, amikor napjában egyszer kisurrantam a silók
mögé az elhagyatott disznóólhoz. Mindig óvatosan közlekedtem, Burrickkal kötött
békém túl rövid ideje szilárdult meg ismét ahhoz, hogy könnyedén vegyem; túl friss volt
az emlék, hogy milyen fájdalmas is volt elveszíteni a barátságát. Ha Burrick
megneszeli, hogy ismét használom az Ösztönt, ugyanolyan gyorsan és teljesen elfordul
tőlem, ahogy azelőtt. Minden nap azt kérdeztem magamtól, hogy pontosan miért is
vagyok hajlandó kockáztatni a barátságát és a tiszteletét egy farkaskölyök miatt?
Egyetlen válaszom az volt, hogy nem volt más választásom. Nem tudtam hátat fordítani
a kölyöknek, mint ahogy nem lettem volna képes megtenni egy gyermekkel sem.
Burrick szemében ez a nyitottság az Ösztön felé perverzió volt, egy undorító
gyengeség, amit igazi férfi nem használ. Ő maga is rendelkezett egy kevéssel, bár nem
vallotta volna be, de hevesen erősködött, hogy soha nem használta. Ha meg is tette,
soha nem kaptam rajta. Ő viszont annál gyakrabban észrevette rajtam régebben.
Csodálatos érzékkel mindig tudta, mikor tapogatózom egy állat felé. Olyankor általában
a fejemre koppintott, vagy hangosan megkorholt, hogy térjek vissza a munkámhoz.
Abban az időben, mikor Burrickkal éltem az istállókban, mindent megtett, ami a
hatalmában állt, hogy ne kötődjek semmilyen állathoz. Mindig sikerrel járt, két alkalmat
kivéve. A kötelék elvesztése fölött érzett sajgó fájdalom őt igazolta. Csak egy bolond
élvez olyasmit, ami elkerülhetetlenül ilyen veszteséghez vezetett. Tehát bolond voltam
férfi helyett, hogy nem tudtam a sorsára hagyni egy éhező farkaskölyköt.
Csontokat és maradékokat gyűjtögettem neki és igyekeztem, hogy se a szakács, se a
Bolond ne tudja meg, miben mesterkedem. Kínosan ügyeltem rá, hogy minden nap
más úton közelítsem meg az ólat, hogy ne hagyjak kitaposott ösvényt magam után. A
legnehezebb a tiszta szalma és egy pokróc kicsempészése volt, de végül az is sikerült.
Bármikor érkeztem is, a kölyök várt rám. Nem egyszerűen egy éhes állat ébersége volt,
hanem megérezte, amikor elindultam a kastély felől, hogy becserkésszem a kunyhót.
Tudta, mikor hozok gyömbéres süteményt és túl gyorsan rászokott az ízére.
Óvatossága nem múlt el, mindig éreztem a gyanakvását és elhúzódását, mikor a
közelébe mentem. De minden egyes nappal, amikor nem kapott verést, minden újabb
falat hús erősítette a bizalmát. Olyan kapcsolat volt, amire nem vágytam. Igyekeztem
határozottan távolságot tartani kettőnk közt és minél kevesebbszer használni az
Ösztönt. Tartottam tőle, hogy elveszíti a túléléshez szükséges vadságát. Mindig
figyelmeztettem, hogy rejtőzzön el, mert minden ember és minden kutya veszélyt
jelenthet a számára. Mindig az épületen belül kellett maradnia és lapulnia, ha valaki
esetleg a közelben járt volna.
Először könnyen engedelmeskedett, szánalmasan sovány volt és azonnal nekiesett az
ételnek, amint elé raktam. Általában már aludt, mielőtt elhagytam volna a kunyhót, vagy
féltékenyen szemmel tartott egy csont fölött őrködve. Ahogy erőre kapott és többet
tudott mozogni, előtört belőle egy kölyök veleszületett játékossága. Rászokott, hogy
támadást mímelve lesből rám ugorjon amikor beléptem és harcias morgásokkal lelte
örömét a vastagabb marhacsontokban. Mikor megszidtam, hogy túl zajos, vagy azért,
mert fölfedeztem a nyomait a hóban, meghúzta magát.
Jól megjegyeztem magamnak a szemeiben bujkáló kegyetlenséget olyankor. Nem
fogadott el a gazdájának, csak amolyan rangidős falkatársnak. Várta azt az időt, amikor
saját döntéseket hozhat. Bármilyen fájdalmas is volt néha, így kellett lennie. Azzal a
határozott szándékkal mentettem meg, hogy szabadon engedem, amint képes vigyázni
magára. Egy év múlva csak egy lesz a farkasok közül, amik éjszaka a holdat ugatják.
Ezt gyakran mondogattam neki. Először azt akarta tudni, hogy mikor viszem el a
szagos helyről, én pedig megígértem neki, hogy amint az idő jobbra fordul és
elvonulnak a hófellegek és elég erős lesz hozzá, megteszem.
Ahogy teltek a hetek és a viharok a kellemesebb kunyhóban tartották és sokat alhatott,
egyre ritkábban jutott eszébe, én pedig egyre ritkábban mondogattam neki.
Magányosság mardosott minden irányból. Éjszakánként azon tűnődtem, hogy mi
történne, ha Molly ajtajához lopakodnék, napközben pedig igyekeztem nem
hozzákötődni a farkaskölyökhöz, aki teljesen tőlem függött. Csak egyetlen teremtés volt
Kosvárban, aki ugyanolyan magányos volt, mint én.
*
– Biztosan van más dolgod is. Miért látogatsz meg minden nap? – követelte Kettricken
a maga egyenes hegyvidéki módján. Késő délelőtt volt egy viharos éjszaka után. A hó
vastag pelyhekben hullott, Kettricken pedig a hideg ellenére kinyittatta a zsalukat, hogy
láthassa a havazást. A varrószoba a tengerre nézett és úgy éreztem, lenyűgözi a
végtelen víz látványa. Szemei olyan színűek voltak, mint a tenger vize odakint.
– Azt gondoltam, segítek az időt múlatni, hogy kellemesebben teljék, fenség.
– Múlatni az időt – sóhajtott. A tenyerébe támasztotta az állát és kinézett a havazásra.
A tengeri szél könnyeden játszadozott a hajával. – Furcsa nyelv a tiétek. Úgy beszélsz
az idő múlásáról, ahogy mi a szélről szoktunk. Mintha olyasvalami lenne, amit el lehet
h e s s e g e t n i .
Kis cselédje, Rozmaring a lábánál ült és kuncogott. Mögöttünk két hölgy hajolt
hímzéseik fölé és néha-néha ránk néztek. Kettricken ölében egy nagyobb hímzőkeret
feküdt, rajta egy hegy és egy vízesés kezdett lassan kirajzolódni. Nem haladt vele túl
gyorsan. Többi udvarhölgye nem volt jelen aznap, de apródokat küldtek változatos
exkuzáló üzenetekkel a távollétük okát illetően. Fejfájás, üzenték a legtöbben.
Kettricken nem is fogta fel igazán, hogy szándékosan maradnak távol. Nem tudtam,
hogyan magyarázzam el neki, de néhanapján azon tűnődtem, hogy nem is akarom
elmondani. Aznap éppen olyan hangulatom volt.
Fészkelődtem a székemben és keresztbe vettettem a lábamat. – Csak azt akartam
mondani, hogy télen Kosvár unalmas hely tud lenni. Az időjárás tétlenségre kárhoztat
bennünket és kevés érdekes dolog akad ilyenkor.
– Odalenn, a hajóácsoknál nem ez a helyzet – tájékoztatott. Szeme különösen
csillogott. – Nagy a sürgés-forgás, minden napfényes percet gondosan kihasználnak.
Még akkor is a fát gyalulják, ha odakint beáll a szürkület, a kovácsműhelyekben pedig
horgonyokat és láncokat kalapálnak. Néhányan vitorlavásznat szabnak, mások pedig
összevarrják. Igazság köztük jár-kel és felügyel mindent, amíg én itt üldögélek és
hímezgetek. Ha pedig meguntam a virágmintákat, találhatok magamnak ezer másik
a p r ó s á g o t .
– Nem, nem apróság az, fenség – tört ki hirtelen az egyik hölgy. – A kézimunkája
nagyon értékes, ha elajándékozza. Shoaks Hercegségben Lord Shemshy szobájában
is van egy bekeretezett darab és Kelvar, Rippon Hercege...
Kettricken hangos sóhajjal szakította félbe a szóáradatot.
– Inkább varrnám a vitorlákat az uram hajóira. Az bezzeg hasznos és méltó munka
lenne, ehelyett hímzésekkel játszadozom, mint egy elkényeztetett gyermek, aki nem
értékeli az idő múlását – visszafordult az ablak felé. Észrevettem, hogy a
hajóműhelyekből fölszálló füst jól látható volt a tenger fölött. Talán félreértettem az
é r d e k l ő d é s é t .
– Küldessek netán italért és süteményért, úrnőm? – kérdezte reménykedve az egyik
úrhölgy. Mindketten nyakig beöltözve kucorogtak a lehűlt szobában.
– Ha óhajtják – felelte Kettricken közömbösen. – Nem vagyok sem éhes, sem szomjas.
Éppenséggel attól tartok, hogy elhízom, ha egész nap csak falatozom és bíbelődök a
kézimunkával. Szeretnék valami fontosat tenni. Mondd meg őszintén, Fitz, ha nem
éreznéd szükségét, hogy mindennap meglátogass, nem lenne jobb dolgod?
– De igen. Ugyanakkor nem én vagyok a leendő királyné.
– Leendő. Ezzel a részével tisztában vagyok – keserűséget hallottam a hangjában. –
Az én hazámban nincsen királyné. Ha most ott lennék és apám helyett uralkodnék,
Áldozatnak hívnának. Én áldoznám föl magam a népem jólétéért.
– Ha most ott lennél, mi lenne a dolgod? – kérdeztem, igyekezvén kellemesebb vizekre
terelni a beszélgetést. Hibát követtem el.
Elhallgatott és kibámult az ablakon.
– A hegyek közt – kezdte lágyan –, sosincs idő tétlenkedni. Én voltam a legfiatalabb,
atyámra és a bátyámra hárultak a legnagyobb feladatok. Jonqui azt szokta mondogatni,
hogy mindig akad elég teendő és még pihenni is jut idő. Itt, Kosvárott mindent cselédek
és szolgák végeznek, láthatatlanul, csak az eredményét láthatjuk. Talán azért, mert
olyan népes hely.
Szünetet tartott, tekintete a messzeségbe révedt. – Jhaampéban télen az egész város
elcsöndesül. A hó sűrűn és vastagon lehull, a kevésbé használt utak eltűnnek a
hótakaró alatt. A kerekeket hótalpakra cserélik. A látogatók már mind hazatértek, a
palotában csak a család tartózkodik és azok akik úgy döntöttek, hogy ott maradnak és
segítenek. Nem szolgálják őket, nem igazán. Te jártál Jhaampéban, Fitz. Tudod, hogy
ott senki sincs, aki szolgáljon, kivéve a királyi családot. Jhaampéban korán kelnék és
vizet vinnék a konyhára. Keera, Sennick és Jofron beszélgetni szoktak a konyhában, a
fiatalok pedig járkálnak föl-alá, tűzifát visznek és tálalnak. Ezer-egy dolog akad olyankor
– elcsuklott a hangja én pedig hallgattam a magányosságát.
– Ha munka akadt, könnyű, vagy nehéz – folytatta –, mindannyian segítettünk. Ha
valakinek leégett a háza, új fedelet teremtettünk, a két kezünkkel húztuk föl a tetőt.
Gondolod, hogy egy Áldozat nem tud levadászni egy öreg medvét, ami tizedeli a
kecskéinket, vagy új hidat építeni, ha elsodorta az olvadás? – fájdalom tükröződött a
s z e m e i b e n .
– Mi itt Kos várban nem kockáztatjuk a királyné életét – mondtam egyszerűen. – Akad
elég markos kéz, aki fölhúz egy hidat, tucatnyi vadász keresné a királyné kegyeit, hogy
megölhesse a nyájat tizedelő ragadozót. Csak egy királynénk van és vannak dolgok,
amiket csak ő tehet meg.
A hátunk mögött a két udvarhölgy teljesen elfeledkezett Kettrickenről. Egyikük apródot
szalajtott, aki gőzölgő teáscsészéket és édessüteményt hoztak. Halkan társalogtak,
kezüket a csészék köré fonva melegítették. Alaposan megjegyeztem az arcukat, hogy
tudjam, kik azok, akik úgy döntöttek, hogy a királyné mellett a helyük. Kezdtem
ráébredni, hogy Kettricken nem a legkönnyebb eset. Rozmaring, a kis cselédlány
álmatag tekintettel a teázóasztal mellett ült a földön, kezében egy süteménnyel. Hirtelen
azt kívántam, bárcsak én is nyolcéves lehetnék újból.
– Tudom, miről beszélsz – mondta Kettricken egyszerűen. – Azért vagyok itt, hogy
örököst szüljek Igazságnak. Ez olyan kötelesség, amit nem akarok elkerülni, mert
örömömet lelném benne. Csak azt kívánom, bárcsak ő is osztozna az örömben. Mindig
a városban van, figyeli, ahogy készülnek a hajói. Nem lehetnék mellette minden veszély
nélkül? Bizonyosan képes vagyok örököst szülni neki, ha közreműködne. Miért
kényelmeskedjek itt, amikor ő a nép védelme érdekében töri magát? Ez olyan feladat,
ami a Hat Hercegség Áldozatának való.
Bármennyire is hozzászoktam a hegyvidéki népek nyíltságához és őszinteségéhez, ez
az egyenes beszéd mégis meghökkentett. A válaszom is bátrabbra sikerült. Azon
kaptam magam, hogy előrehajoltam és behúztam a zsalukat. Kihasználtam a
közelségünket és halkan megszólaltam.
– Ha azt hiszed, úrnőm, hogy ez az egyetlen kötelessége a királynénak, súlyos
tévedésben vagy. Hogy olyan nyíltan szóljak, mint te az elébb, elhanyagolod a
kötelességeidet az udvarhölgyeid felé, akik megjelennek nap mint nap, hogy
társalogjanak veled? Gondolkozz. Vajon nem tudnának-e hímezni a saját szobáik
melegében, vagy Hirtelen asszonyság oldalán? Olyasmi után sóhajtozol, ami
fontosabb, de előtted olyan feladatok állnak, amiket még a király sem tud megtenni.
Azért vagy itt, hogy te tedd meg. A kosvári udvart újjá kell szervezni. Olyan hellyé
varázsolni, ahol jó érzés lenni. Bátorítani kell az előkelőket, hogy hallgassanak a
királyra, támogassák és keressék a kegyeit. Régóta nem volt megfelelő királynéja az
udvarnak. Ahelyett, hogy a hajókon merengsz, amelyeket nálad alkalmasabb kezek
építenek, foglalkozz azokkal a feladatokkal, amik reád jutnak.
Befejeztem a zsaluk bezárását, eléakasztottam a függönyöket, hogy kizárjam a hideget,
aztán hátraléptem, hogy a szemébe nézzek. Bosszúságomra azt vettem észre, hogy ült
megszeppenten, mint egy tehenészlány, könnybe lábadt szemmel és olyan kipirult
arccal, mintha pofon ütöttem volna. Vetettem egy pillantást az udvarhölgyekre, akik
még mindig a teájuk mellett társalogtak, Rozmaring pedig megragadta az alkalmat,
hogy senki sem figyel rá és minden edénybe belekukkantott. Senki sem vette észre ezt
a kis közjátékot, de már megtanultam, hogy milyen éles szeműek az udvari hölgyek és
milyen gyorsan lábra kaphat a pletyka arról, hogy mit mondhatott a Fattyú a
királynénak, amitől annak könnybe lábadt a szeme.
Átkoztam az otrombaságomat és emlékeztettem magam, hogy bármilyen magas is
Kettricken, alig idősebb nálam és idegen helyen volt, egyedül. Nem kellett volna
beszélnem vele, hanem Árnyhoz kellett volna fordulni a problémával, aki rávezethet
valakit, hogy magyarázza el ezeket a dolgokat Kettrickennek. Aztán rájöttem, hogy ez
már meg is történt. Ismét a szemébe néztem és ideges mosolyt erőltettem az arcomra.
Követte a pillantásomat a hölgyek felé, majd ismét méltóságteljes ábrázatot öltött.
Büszke voltam rá.
– Mit javasolsz? – kérdezte halkan.
– Az javaslom – kezdtem alázatosan –, hogy szégyellem magam, amiért oly arcátlanul
mertem szólni a királynémhoz. A bocsánatáért esedezem. De azt is javaslom, hogy
mutassa ki ennek a két hűséges hölgynek a háláját valami különleges módon.
Bólintott. – És mi légyen a jutalmuk?
– Egy privát találkozás a királyné szobáiban, hogy közösen meghallgassanak egy
dalnokot. Nem számít milyen szórakoztatást választasz, csak az, hogy ki az, akit
kitüntetsz a tiszteleteddel.
– Ez úgy hangzik, mintha Pompa tenné.
– Valószínűleg. Ő nagyon tehetséges a talpnyalók kiválasztása terén. De ő
rosszindulatból tenne ilyesmit, hogy megbüntesse azokat, akik nem úgy táncoltak,
ahogy ő fütyült.
– És én?
– Te, fenség, megjutalmazod őket és még csak meg sem fordul a fejedben, hogy
megbüntesd azokat, akik nem tartottak veled. Csupán élvezed azok társaságát, akik
hasonlóképp éreznek.
– Értem. A dalnok?
– Kedély. Ő nagyon gálánsan tud énekelni a hölgyeknek.
– Megtudnád, hogy szabad-e a ma estéje?
– Úrnőm – mosolyodtam el. – Te vagy a királyné. Te tiszteled meg azzal, hogy a
jelenlétét kéred. Kezét-lábát töri majd sietségében, hogy eleget tegyen a kérésednek.
Ismét sóhajtott, de ezúttal halkabban. Egy biccentéssel elbocsátott, aztán fölállt, hogy
mosolyogva a hölgyekhez lépjen és bocsánatukat kérje reggeli elvarázsolt hangulatáért.
Egyúttal megkérdezte, hogy eljönnének-e aznap este a szobájába, hogy Kedély, a
dalnok szórakoztassa mindannyiukat. Figyeltem, ahogy egymásra pillantanak és
elmosolyodnak és tudtam, hogy sikerrel jártam. Megjegyeztem magamnak a neveiket:
Remény és Mértéklet úrnő. Hajlongva kihátráltam, szinte észrevétlenül.
Így lettem Kettricken udvari tanácsadója. Nem igazán vágytam rá, hogy én legyek a társ
és az instruktor, aki megsúgja neki, hogy mit kell tennie, hogyan kell táncolnia.
Valójában kényelmetlen feladat volt. Úgy éreztem, megcsorbítottam a tekintélyét amikor
megdorgáltam és megrontottam azáltal, hogy megmutattam, hogyan szője tovább az
udvari intrika hálóját. Igaza volt, ezek Pompa trükkjei voltak, de ha magasabb eszmék
érdekében és kedvesebben műveli, mint Pompa, az én szándékaim önzőbbnek tűntek.
Az volt a célom, hogy elég hatalmat gyűjtsön össze, hogy ha Igazság trónra kerül,
biztos udvari hatalom legyen a kezében.
Minden nap kora este Türelem úrnőhöz voltam hivatalos. Mind ő, mind Füze komolyan
vették ezeket a látogatásokat. Türelem teljesen a fennhatósága alatt hitt, mintha még
mindig az apródja lennék, ami sohasem voltam igazán. Porladozó tekercseket kellett
másolnom neki és mindig be kellett számolnom arról, hogy hogyan haladok a pánsíp
leckéimmel. Rendszerint alaposan összezavart, miközben tanítani próbált a zenélésre,
vagy a füvek szárítására. Igyekeztem figyelmes és udvarias lenni, de csapdában
éreztem magam, amiért mindenáron távol akartak tartani Mollytól. Értettem Türelem
szándékait, de a bölcsessége nem enyhítette a magányomat. Minden próbálkozásuk
ellenére láttam Mollyt. Nem őt, nem az arcát, de a gyertya illatában, a szék hátán
hagyott köpönyegben, még a mézes sütemény ízéről is ő jutott az eszembe. Néha úgy
éreztem magam, mint Kettricken, hogy belefulladok abba, amit elvártak tőlem és semmi
nem akadt az életemben, ami az enyém lett volna.
Hetente jelentéseket tettem Árnynak Kettricken fejlődéséről. Egyszer figyelmeztetett,
hogy hirtelen még Pompa hódolói is keresték Kettricken kegyeit. Figyelmeztetnem
kellett tehát, hogy kit kezeljen mértéktartóan, kit udvariasabban. Néha már azon járt az
eszem, hogy szívesebben ölnék a királyért, mint hogy beleártsam magam az udvari
politikába. És akkor Elmés király magához hivatott.
Az üzenet egyik kora reggel érkezett, én pedig sietve felöltözködtem. Ez volt az első
alkalom, hogy a király magához hivatott, mióta visszatértem. Kényelmetlen érzés volt,
hogy eddig nem üzent értem. Talán elégedetlen volt azzal, amit Jhaampéban történt?
Biztosan megmondta volna. Mégis, mardosott a bizonytalanság. Igyekeztem gyorsan
elkészülni és mégis ügyelni a megjelenésemre. Végül egyik sem sikerült. A hajam, amit
a betegség és a láz elvékonyított, borzosan és fésülhetetlenül nőtt vissza, akárcsak
Igazságé, ráadásul napok óta nem borotválkoztam. Burrick már kétszer is említette,
hogy döntsem el végre, hogy szakállat akarok növeszteni, vagy rendesen
borotválkozom. Miután többször is megvágtam magamat aznap reggel borotválkozás
közben, úgy döntöttem, egy kis borosta jobban mutat, mint a véres arc. Hátrafésültem a
hajamat és azt kívántam, bárcsak megnőtt volna már annyira, hogy varkocsba tudjam
fogni. Aztán siettem a királyomhoz.
Ahogy végigsiettem a király szobájához vezető folyosón, Pompa lépett ki a szobájából.
Megtorpantam, hogy ne fussak belé, aztán úgy éreztem, csapdába estem. Bámultunk
egymásra szótlanul, első alkalommal, hogy szemtől szembe kerültünk egymással mióta
Kosvárban voltam. Döbbenten tapasztaltam, hogy akár testvérnek is nézhettek volna
minket. Az ő haja göndörebb volt, a vonásai finomabbak és a tartása előkelőbb. A ruhái
mint a pávatollak és ezüstékszereket hordott. Mégis, a Látnokok vonásai
mindkettőnkön jelen voltak. Ugyanolyan állunk volt, mint Elmésnek, a szemhéjak és az
alsó ajkak görbülete is jellegzetes volt. Egyikünk sem vetekedhetett Igazság széles és
izmos alkatával, de én közelebb jártam hozzá. Kevesebb, mint tíz év választott el
minket egymástól. Csak a bőre választott el a vérétől. Álltam a tekintetét és azt
kívántam, bár kionthatnám a beleit.
Elmosolyodott, felvillantotta fehér fogait. – Fattyú – üdvözölt barátságosan, a mosolya
még szélesebb lett. – Vagy Fitz uraság, nem? Újabban így hívod magad – óvatos
kiejtés nem hagyott kétséget a véleménye felől.
– Pompa herceg – feleltem, ugyanolyan hangsúllyal, ahogy ő. Olyan hideg
nyugalommal várakoztam, amit nem is feltételeztem volna magamról. Neki kell először
t á m a d n i a .
Egy pillanatig álltunk mozdulatlanul, egymásra nézve. Aztán lepillantott, lesöpört egy
képzeletbeli porszemet az ingujjáról és elsétált mellettem. Nem léptem félre az útjából.
Nem jött nekem, ahogy régebben tette volna. Nagy levegőt vettem és továbbmentem.
Nem ismertem az ajtónállót, de intett, hogy lépjek be. Felsóhajtottam. Újabb feladat:
megtanulni a sok új nevet és arcot, akik feltűntek a kastélyban, most, hogy új királyné
érkezett és mindenki látni akarta. Nem egyszer tapasztaltam, hogy olyan emberek
ismertek rám, akiket soha azelőtt nem láttam. Egyik nap hallottam, ahogy az egyik
hentes odaszól az inasának, „Ez volt a Fattyú!” Sebezhetőnek éreztem magamat. Túl
gyorsan változtak a dolgok.
Elmés király lakosztálya megrázott. Arra számítottam, hogy az ablakok nyitva lesznek,
hogy beengedjék a friss téli levegőt és az oly ritka napsütést, Elmés pedig az asztalánál
ül. Mindig olyan éber, öregember volt, aki korán kelt. De nem volt a nappaliban.
Óvatosan benéztem a hálószobájába.
Odabenn a szoba még félig árnyékban volt, egy inas zörgött az edényekkel egy
asztalnál. Rám nézett, aztán el is kapta a pillantását, mintha csak egy szolgáló lennék.
A levegő állott és sűrű volt, mintha régóta használatlanul állt volna, vagy régen volt
szellőztetve. Vártam egy darabig, hogy az inas észrevegyen és tudathassam, hogy
megérkeztem. Mikor továbbra sem méltatott figyelemre, óvatosan közelebb léptem az
á g y h o z .
– Felség? – merészeltem megszólítani, még mielőtt engedélyt adott volna rá. –
Eljöttem, ahogy parancsolta.
Elmés az ágyában ült, vastagon kipárnázva. Kinyitotta a szemét a hangom hallatán.
– Ki... ah, Fitz. Ülj le. Wallace, hozzál neki széket és egy tányért, meg poharat – ahogy
az inas arrébb ment, hogy engedelmeskedjék, a király hozzátette. – Hiányzik Cheffers.
Oly sok évig szolgált és soha nem kellett mondanom neki, hogy mit kell tennie.
– Emlékszem rá, uram. Hol van hát?
– Egy köhögés elvitte. Ősszel kapta meg és már nem is gyógyult ki belőle. Lassan
elemésztette, míg végül már nem tudott úgy levegőt venni, hogy ne sajogjon bele a
t ü d e j e .
Emlékeztem az inasra. Nem volt már fiatal, de nem is olyan öreg. Meglepett a halála.
Álltam csöndesen, míg Wallace széket, tányért és csészét hozott nekem. Dünnyögött
magában valamit, amikor leültem, de nem törődtem vele. Hamarosan megtanulja majd,
hogy Elmés király másfajta protokollt használ.
– És ön, felség? Hogy szolgál az egészsége? Nem emlékszem rá, hogy valaha is még
ágyban lett volna ilyentájt.
Elmés türelmetlenül legyintett. – Meglehetősen kellemetlen. Nem igazi betegség,
inkább csak szédülés, ami akkor tör rám, ha túl sokat mozgok. Minden reggel azt
hiszem, hogy már jobb, de mikor megpróbálok fölkelni, inog alattam a padló. Így hát
tovább maradok ágyban, eszem egy keveset, iszom valamit és délutánra ismét
önmagam vagyok. Azt hiszem, a hideg tél teszi, bár a gyógyító azt mondja, hogy talán
egy régi sebesülésem az oka, amit alig valamivel idősebben szereztem egy kardtól,
mint most te vagy. A mai napig meg van a nyoma, bár azt hittem, már rég begyógyult...
De elég legyen. Nem azért hívattalak, hogy az egészségemről tárgyaljunk. Gondolom
tudod, miért hívattalak?
– Teljes jelentést kíván a Jhaampéban történtekről? – találgattam. Az inas felé
pillantottam; aki a közelben kóválygott. Cheffers már rég távozott volna, hogy
négyszemközt legyünk a királlyal. Nem tudtam, milyen nyíltan beszélhetek az új inas
előtt. Elmés azonban elhessegette a témát.
– Már megtörtént, fiú – szuszogta. – Igazsággal megtárgyaltuk a dolgot. Hagyjuk csak.
Nem hiszem, hogy túl sok mindent tudnál mondani, amit ne hallottam volna már.
Igazsággal hosszan beszélgettünk róla. Bizonyos dolgokat... sajnálok. De, az már
megtörtént, nekünk pedig a mával kell foglalkoznunk, ugye?
Háborogtak a gondolataim. Pompa, akartam mondani neki. A fia, aki megpróbálta
megölni az unokáját. Hosszasan beszélgetett vele is? Azelőtt, vagy azután, hogy a
kezére játszott? Ám olyan tisztán, mintha csak Árny, vagy Igazság mondta volna,
megértettem, hogy nincs jogom kérdőre vonni a királyomat. Azt sem kérdezhetem meg,
hogy a legkisebb fiának engedte, hogy az életemre törjön. Összeszorítottam a fogam
és visszatartottam a kérdéseimet.
Elmés a szemembe nézett, aztán Wallace-t kereste tekintetével.
– Wallace, sétálj el a konyhába egy időre, vagy bárhová máshová, csak ne itt legyél –
az inas csalódottnak tűnt, de egy fintorral sarkon fordult és távozott, nyitva hagyta maga
mögött az ajtót. Elmés intésére fölkeltem és becsuktam, aztán visszaültem a helyemre.
– FitzLovag – mondta komoran –, ez így nem helyes.
– Felség – néztem a szemébe, aztán lesütöttem a szememet.
– Néha becsvágyó fiatalok ostobaságokat művelnek. Mikor rámutatnak arra, hogy
rosszat cselekedtek, bocsánatot kérnek – hirtelen fölnéztem és azon töprengtem, vajon
ő vár bocsánatkérést tőlem, de aztán folytatta. – Kaptam és elfogadtam egy
ünnepélyes bocsánatkérést. Hallgass rám. Minél hamarabb túlesünk rajta, annál jobb
m i n d e n k i n e k .
Hátradőltem a székben és mély lélegzetet vettem, majd óvatosan kifújtam. Hamarosan
sikerült úrrá lennem magamon. Nyílt tekintettel néztem Elmésre. – Megkérdezhetem,
miért hivatott, felség?
– Egy kellemetlenség miatt – mondta undorodva. – Testens, Medwen hercege úgy látja,
nekem kellene megoldanom. Aggódik a következmények miatt, ha nem teszem meg.
Nem tartja... diplomatikusnak, hogy ő oldja meg, így vonakodva bár, de helyt adtam a
kérésének. Hát nincs elég bajunk a Martalócokkal? Mégis, jogukban áll ilyesmit kérniük,
nekem pedig kötelességem teljesíteni. Ismét a király igazságát fogod érvényesíteni,
F i t z .
Részletesen beszámolt a medweni helyzetről. Egy fiatal nő érkezett a Fóka-öbölből
Lengereben várába, hogy harcosnak álljon Testens seregébe. A Herceg boldogan
befogadta, mert izmos volt és gyakorlott, értett a botokhoz, íjakhoz és pengékhez. Erős
volt és gyönyörű, alacsony, sötét hajú és karcsú. Hamarosan nem csak őrségének, de
udvarának is népszerű alakja lett. Nem bájában rejlett a vonzereje, hanem
bátorságában és erejében, amiért sokan követték őt. Testens maga is megkedvelte,
mert fölélénkítette az udvart és új szellemet vitt a katonái közé.
Ám nemrégiben próféta és jós szerepében kezdett tetszelegni. Azt állítja, hogy El
kiválasztottja, aki magasztos célokra jelölte őt. Madja volt a neve, a származása
jelentéktelen, de új nevet választott magának a tűz, a levegő és a víz szertartásával és
Virágónak nevezteti magát. Csak olyan húst eszik, amit maga ejtett el, semmi mást
nem birtokolt és tartott a szobájában, amit ne ő készített volna, vagy nem ő nyerte
volna el az erejével. Megszaporodtak a követői, még a fiatalabb nemesek közt is akadt
néhány. Azt prédikálta, hogy vissza kell térni El hitére és az ő dicsőségét kell hirdetni. A
régi erkölcsöket hirdeti, a keményebb és egyszerűbb életmódot és azt, hogy csak a
saját erőnkkel megszerzett dolgoknak van igazi értékük.
A Martalócokat és a szipolyozásokat El büntetésének tartja elkényelmesedett életünk
és a felhígult Látnok vérvonal gyengeségei miatt. Először csak körmönfontan beszélt
róluk, de nemrégiben már nyíltabban emlegeti, éppen csak súrolja a felségárulás
határát. Marhaáldozatokat tartanak a tengerparti sziklákon, felkent és megáldott
néhány fiatalt, hogy a szellemek küldetéseit rója rájuk, mint a régi időkben. Testens azt
hallotta, hogy méltó párt keres maga mellé, akivel együtt megdönthetik a Látnokokat,
hogy onnantól kezdve együtt uralkodjanak, megteremtve a Harcos idejét. Állítólag
rengeteg fiatalember verseng a kegyért, Testens pedig meg akarja állítani, mielőtt még
felségárulónak kell nyilvánítania és rákényszerítenie az embereit, hogy válasszanak
közte és Virágó között. Elmés fölvetette, hogy a követői igencsak megcsappannának,
ha valaki erőpróbában legyőzné, vagy súlyos balesetet szenvedne, esetleg komoly
betegség támadná meg, ami elsorvasztja az erejét és a szépségét. Be kellett látnom,
hogy valószínűleg így is van, de megjegyeztem, hogy sok esetben hőssé és félistenné
méltatták azokat, akik meghaltak. Elmés pedig bólintott, de hozzátette, hogy csak akkor
történik így, ha dicsőségben hal meg.
Aztán, hirtelen témát váltott. A Fóka-öbölben, Lengereben várában volt egy régi
tekercs, amit Igazság óhajtott lemásoltatni magának, melyen azoknak az embereknek a
névsora volt, akik Medwen Hercegségben a királyt szolgálták a Mesterséggel. Azt is
hallani vélte, hogy Lengereben kastélyában őriznek egy ereklyét az Elődök korából, ami
a város megvédésével volt kapcsolatban. Elmés azt akarta, hogy másnap induljak el a
Fóka-öbölbe, másoljam le a tekercseket, vizsgáljam meg az ereklyét és számoljak be
neki a tapasztalataimról, valamint adjam át a jókívánságait Testensnek és biztosítsam
felőle, hogy a kellemetlenségeit hamarosan orvosolja.
M e g é r t e t t e m .
Ahogy elindultam kifelé, Elmés fölemelte az ujját, hogy megállítson. Várakoztam.
– Úgy érzed, betartom az ígéretemet? – kérdezte. A régi kérdés volt, amit mindig
megkérdezett, miután beszéltünk egymással, már fiatal korom óta. Elmosolyodtam.
– Igen, felség – válaszoltam, ahogy mindig tettem.
– Akkor ügyelj rá, hogy te is tartsd be a magadét – megállt, aztán ismét megszólalt. –
Emlékezz, FitzLovag. Ha valaki árt az enyéimnek, az engem is bánt.
– Felség?
– Nem bántanád azt, aki az enyém, '75gye?
Kihúztam magam. Tudtam, mire kér, én pedig megadtam neki.
– Felség, nem fogok ártani senkinek, aki felségedé. Fölesküdtem a Látnokokra.
Lassan bólintott. Kihúzott egy bocsánatkérést Pompából, aztán egy ígéretet tőlem,
hogy nem fogom megölni Pompát. Talán azt hitte, ezzel kibékített minket. Az ajtón kívül
megálltam és hátrasimítottam a hajam. Most tettem egy ígéretet, emlékeztettem
magam. Gondosan mérlegeltem, hogy mibe kerül megtartanom. Keserűség öntött el,
amíg végig nem gondoltam, hogy mivel járna, ha megszegném. Megtartom az
ígéretemet, határoztam el magamban szilárdan. Nem kötöttem békét Pompával, de
legalább magamban békességet találtam. A döntéstől jobban éreztem magam és
határozottan elindultam a folyosón.
Még nem frissítettem föl a méregkészletemet, mióta visszatértem. Odakint még semmi
sem virágzott, lopnom kell hát, amire szükségem van. A gyapjúfestékeknek még
hasznát láthatom, a gyógyító készleteiből pedig kiegészítem a maradékot.
Gondolataimba merülve indultam lefelé a lépcsőn.
Szeréné tartott fölfelé. Mikor megláttam, megtorpantam. Láttára jobban megremegtem,
mint amikor Pompával találkoztam össze. Régi reflex volt, Galenus kotériájából ő volt a
legerősebb. Augustus visszavonult a pályáról, úriemberként él valahol elvonultan. Az ő
képessége teljesen kiégett belőle, amikor Galenus Igazság életére tört. Azóta Szeréné
volt a legfőbb Mesterséghasználó a csoportból. Nyaranta Kosvárban volt a helye, a
többiek pedig szerte a Hercegségekből továbbították üzeneteiket a királynak, rajta
keresztül, telente pedig mindenki visszatért Kosvárba. Oktató hiányában Szeréné
többé-kevésbé átvette Galenus helyét az udvarban és továbbörökölte Galenus
szenvedélyes gyűlöletét irántam. Jelenléte túl élénken emlékeztetett arra a sok verésre
és félelmet keltett bennem, ami túlhaladt a józan eszemen. Elkerültem, mióta
visszatértem, de a tekintete most szinte a padlóhoz szögezett.
A lépcső kellően széles volt ahhoz, hogy két ember kényelmesen elférjen egymás
mellett. Annak ellenére, hogy föl kellett néznie rám, előnyösebb volt. A tartása
megváltozott, egész fizikai megjelenése új pozícióját tükrözte. Gazdagon hímzett
égszínkék köpönyeget viselt, hosszú fekete haját csontszínű faragott csattal fogta
hátra, ezüst nyakláncot és gyűrűket viselt, de nőiessége eltűnt. Átvette Galenus
aszketikus életmódját, az arca csontsovány, ujjai karomszerűek voltak. Ez volt az első
alkalom, hogy találkoztunk, mióta Galenus meghalt.
– Fattyú – mondta kurtán. Megnevezés, nem üdvözlés volt, én pedig eltűnődtem,
elkopik-e valaha ennek a szónak az éle.
– Szeréné – válaszoltam hasonló hangsúllyal és tartalommal.
– Nem haltál meg a hegyek közt.
– Nem bizony.
Még mindig előttem állt. Halkan hozzátette – Tudom, mit tettél. Tudom, mi vagy.
Belül úgy vacogtam, mint egy kutyakölyök. Magamban azt mondogattam, hogy
valószínűleg minden erejére szüksége van, hogy félelmet keltsen bennem. Nem az
igazi érzelmeim, hajtogattam magamnak, hanem Szeréné kelti a Mesterség
s e g í t s é g é v e l .
– Én is tudom, ki vagyok. A király embere vagyok.
– Egyáltalán nem vagy ember – vetette oda hűvösen, aztán rám mosolygott. – Egyszer
majd mindenki megtudja.
A félelem az félelem, akárhonnan ered is. Csak álltam ott, válasz nélkül, míg végül
ellépett az utamból. Apró győzelemnek könyveltem el, bár aligha tehetett volna mást.
Elindultam, hogy összekészítsem az utazáshoz szükséges dolgaimat, emlékeztettem
m a g a m .
Nincsenek részletes emlékeim arról a küldetésről. Találkoztam Virágóval, mivel ő is
Lengereben vendége volt ott-tartózkodásom alatt. Úgy nézett ki, ahogy Elmés
lefestette, egy csinos nő, kidolgozott izmokkal és macskaléptekkel. Egész lénye
sugározta életerősségét és egészségét, minden szempár őt követte. Tisztasága
minden férfit magához vonzott, még engem is. Kicsit rosszul is éreztem magam amiatt,
amit tennem kellett.
Az első estén, amikor egy asztalnál ültünk, ő velem szemben ült. Testens szívesen
látott, még a szakácsát is megbízta, hogy a kedvenc fűszeres húsomat készítse el a
számomra. A könyvtárai a rendelkezésemre álltak, akárcsak egy kisebb írnokocska.
Legfiatalabb lánya még szégyenlős társaságával is megajándékozott. A tekercsekkel
kapcsolatos feladataimat ecseteltem Szeretet kisasszonynak az asztalnál, ő pedig
meglepően értelmesnek mutatkozott a maga visszafogott módján. A vacsora felénél
jártunk már, amikor Virágó kellően hangosan megjegyezte, hogy egykoron a fattyúkat
születésükkor vízbe fojtották. El törvényei kívánták így, mondta. Elengedhettem volna a
fülem mellett, ha nem hajolt volna át az asztal fölött, hogy rám mosolyogjon.
– Nem hallottál még erről a szokásról, fattyú?
Fölnéztem Testensre, aki az asztalfőn ült, de éppen legidősebb lányával társalgott, még
csak nem is nézett felénk.
– Úgy hiszem, olyan régi, mint az a szokás, ahogy tisztelni illik a vendéget a házigazda
asztalánál – feleltem. Igyekeztem higgadtan, szenvtelenül beszélni. Csali. Testens
szándékosan ültetett vele szembe. Még sohasem használtak ki ilyen csúfosan.
Megkeményítettem magam, igyekeztem félretenni a személyes érzelmeimet.
Felkészültnek éreztem magam.
– Néhányan azt mondanák, hogy a Látnokok elkorcsosulásának a jele, hogy apád
mással hált. Én persze nem mondanék ilyet a királyom családjáról. De mondd csak,
hogy fogadta anyád népe a szajhaságát?
Kellemesen elmosolyodtam. Kevesebb kétségem volt a feladatomat illetően.
– Nem emlékszem az anyám népére – mondtam csevegve. – De azt hiszem, úgy
vélekedtek, ahogyan én. Jobb szajhának lenni, vagy egy szajha fiának, mint
f e l s é g á r u l ó n a k .
Fölemeltem a poharamat és Szeretetre néztem. Sötétkék szemei elkerekedtek és kis
híján felkiáltott, amikor Virágó kése alig egy ujjnyira a könyökömtől az asztalba
vágódott. Számítottam rá, így össze sem rezzentem, ehelyett egyenesen a szemébe
néztem. Virágó az asztalra támaszkodva állt, izzó szemekkel, kitágult orrlyukakkal.
– Mondd csak – folytattam nyájasan –, a régi erkölcsöket tanítod, igaz? Nem tartod hát
magad ahhoz, amely megtiltja, hogy vért ontsál egy házban, ahol vendégként
t i s z t e l n e k ?
– Tán megsebesítettelek? – kérdezett vissza.
– Nem, akárcsak én sem téged. Nem hoznék szégyent a Hercegre, hogy azt
mondhassák, hogy hagyta, hogy az egyik vendég a másik vérét ontotta az asztalánál.
Vagy talán olyan keveset törődnél a Hercegeddel, mint a királyodhoz való hűséggel?
– Nem esküdtem hűséget a puhány Látnok királyotoknak! – sziszegte.
Mocorgás támadt az asztal körül. Tehát szemtanúi akadnak a hozzám intézett
kihívásának. Mindezt egy hadmozdulat gondosságával tervezték ki? Vajon tudja-e,
hogy én is gondosan elterveltem mindent? Sejtette-e, hogy egy apró csomagocska
lapul az ingujjamban? Határozottan, emeltebb hangon szólaltam meg.
– Hallottam már rólad. Úgy hiszem, hogy azok, akik téged követnek, okosabban tennék,
ha Kosvárba mennének. Igazság herceg, a trónörökös hívást intézett azokhoz, akik
jártasak a fegyverforgatásban. Talán a hajóin lenne a helyük, amikkel a Martalócok
ellen készül, akik mindannyiunk ellenségei. Úgy hiszem, az méltóbb bizonyítéka egy
harcos képességeinek. Vajon nem dicsőbb cél, mint azok ellen fordulni, akikre
fölesküdtünk, vagy marha vérét ontani a sziklákon a holdfénynél, amikor az a hús
elláthatná a vörös hajók áldozatait?
Szenvedéllyel beszéltem, egyre növekvő hangon, ő pedig csak bámult, hogy mennyi
mindent tudok. Magával ragadtak a szavaim, mert éreztem, hogy igazak. Én is az
asztalra támaszkodtam, Virágó tányérja és pohara fölé, hogy olyan közel legyek az
arcához, amennyire csak lehet.
– Mondd meg hát, bátor asszony, emeltél-e már kezet olyan emberre, aki nem a földid
volt? Egy vörös hajó legénysége ellen? Gondoltam, hogy nem. Sokkal könnyebb
visszaélni egy házigazda vendégszeretetével, vagy megnyomorítani a szomszédod fiát,
mint megölni azt, aki ellenünk támad?
A szavak nem voltak Virágó fegyverei. Dühödten leköpött.
Higgadtan hátradőltem, letöröltem az arcomat. – Talán engem is kihívnál, egy
alkalmasabb időben és alkalmasabb helyen. Talán egy hét múlva a sziklákon, ahol oly
bátran lemészároltad egy tehén férjét? Talán én, egy egyszerű írnok nagyobb kihívást
jelentek neked, mint a marha harcosod.
Testens hirtelen úgy döntött, észreveszi a vitát. – FitzLovag! Virágó! – korholt meg
minket. A tekintetünk azonban még a másikéba mélyedt, kezeim a tányérja két oldalán,
ahogy közel hajoltam az arcához.
Azt hiszem, a mellette ülő férfi is kihívást intézett volna hozzám, ha Testens az asztalra
nem csapja a sótartót és emlékeztetett rá, hogy ez az ő asztala és az ő háza és nem
hagyja, hogy vérontásra kerüljön sor. Ő legalább egyszerre tudta tisztelni Elmés királyt
és az ősi hagyományokat és javasolta, hogy mi is tegyünk hasonlóképp. Alázatosan és
ékesszólóan bocsánatot kértem, Virágó pedig elmotyogott egy „elnézést”. A vacsora
folytatódott, a dalnokok tovább énekeltek, az elkövetkező pár nap alatt pedig
lemásoltam a tekercset Igazságnak és megvizsgáltam az Előd ereklyét, ami számomra
csak egy üvegcsének tűnt, amit a legfinomabb halpikkelyekből készítettek. Jobban
kivívtam Szeretet kisasszony csodálatát, mint szerettem volna; másrészről pedig tűrtem
Virágó ellenséges tekintetét a hét hátralévő részében. Hosszú hét nap volt.
Soha nem kellett megvívnom, mert mielőtt a hét letelt volna, Virágó száján és nyelvén
hólyagok és kelések nőttek, ami a legendás büntetése volt a hazugoknak, akik társaikat
és adott szavukat is elárulták. Alig tudott inni, nem is szólva az evésről és olyan torzzá
lett a betegségétől, hogy azok, akik addig követték, menekültek előle, attól félve, hogy
ők is elkapják a kórt. Oly nagy volt a fajdalma, hogy nem tudott kimenni a hidegbe, hogy
megharcoljon és nem akadt senki, aki kiállt volna helyette. Ott várakoztam a sziklákon
egy kihívóra, aki soha nem érkezett meg. Szeretet ott várakozott velem, akárcsak egy
maréknyi kisebb nemes, akik Testens sürgetésére csatlakoztak hozzám. Társalogtunk
apróságokról, a kelleténél többet ittunk a hideg ellen, majd az est leszálltával hírnök jött
és azt az üzenetet hozta, hogy Virágó elhagyta Lengerebent. Ellovagolt, a belső
vidékek felé. Egyedül. Szeretet tapsolt és meglepett egy öleléssel. Kicsit átfázva, de
jókedvűen tértünk vissza a várba, hogy még egy utolsó estebédet fogyasszunk el,
mielőtt visszaindultam volna Kosvárba. Testens a baljára ültetett, Szeretetet pedig a
j o b b o m r a .
– Tudja – jegyezte meg nekem a vacsora vége felé. – Évről évre egyre jobban kezd
hasonlítani az apjára.
Medwen összes konyakja sem tudta volna elűzni azt a hideget, ami akkor
végigfutkározott a gerincemen.
6
Szipolyozottak
KONSTANCIA KIRÁLYNÉ ÉS ELMÉS KIRÁLY két fia Lovag és Igazság volt. Csak két
esztendő választotta el őket, és oly szorosan nőttek föl együtt, amennyire testvérek
esetében csak lehetséges. Lovag volt az idősebb és az első, aki tizenhatodik
születésnapján fölvette a trónörökösi címet. Apja rögvest megbízta, hogy folytasson
tárgyalásokat a vitatott határok ügyében a Kalced Államokkal. Attól kezdve ritkán
tartózkodott Kosvárban pár hónapnál tovább egyhuzamban. Még azután is, hogy
megnősült, alig akadt alkalom, hogy pihenéssel tölthesse napjait. Akkoriban kevés
határvita volt, Elmés azonban a Hercegségek minden határvonalát hivatalossá kívánta
tenni. Gyakran karddal oldódott meg egy-egy ilyen vita, bár a későbbiekben Lovag
inkább alkalmazott diplomáciai megoldásokat
Egyesek úgy vélik, hogy Lovag megbízása ezekkel a feladatokkal, Vágy királyné terve
volt, aki ezzel azt remélte, hogy a halálba küldi. Mások szerint Elmés akarta ezáltal
távol tartani mostohaanyja esetleges befolyásától. Igazság herceg, akit fiatalsága arra
ítéltetett, hogy Kosvárban maradjon, minden hónapban hivatalosan kérte apját, hogy
követhesse bátyját. Elmés minden erőfeszítése, hogy másféle feladatok felé forduljon,
hiábavaló volt. Igazság herceg elvégzett minden rászabott feladatot, de egy pillanatra
sem hagyott kétséget afelől, hogy szívesebben lenne a bátyjával. Végül, Igazság
huszadik születésnapján, miután hat éven keresztül támadta apját kérésével, Elmés
vonakodva bár, de a bátyja után engedte.
Attól kezdve egészen Lovag négy évvel későbbi lemondásáig, minek következtében
Igazság vette át a trónörökösi titulust, a két herceg együtt dolgozott azért, hogy
megerősítsék a határokat, az egyezményeket és a kereskedelmi szerződéseket a Hat
Hercegség körül. Lovag herceg tehetsége az emberekkel való tárgyalásban nyilvánult
meg, legyen szó egyénekről, vagy tömegekről, Igazság pedig az egyezségek
részleteinek kidolgozásában, a pontos térképek készítésében és a halárok
megjelölésében, illetve mind katonaként, mind hercegként bátyja támogatásában
j e l e s k e d e t t .
Pompa herceg, Elmés legkisebb fia és egyetlen gyermeke Vágy királynétól, egész
fiatalságát Kosvár udvarában töltötte, ahol anyja minden erejével azon fáradozott, hogy
a trón elfoglalására készítse föl.
*
Megkönnyebbülten utaztam vissza Kosvárba. Nem az első alkalom volt, hogy ilyesfajta
feladatot teljesítettem a királynak, de sosem élveztem az orgyilkosságot. Örültem, hogy
Virágó sértegetett és csalinak akart használni, mert így elviselhetővé tette számomra a
feladatot. De mégis, gyönyörű nő volt és jó harcos. Pazarlás volt, amit tettem és nem is
töltött el büszkeséggel, kivéve, hogy teljesítettem a király parancsát. Ilyesfajta
gondolatok jártak a fejemben, ahogy Kormos hazafelé vitt a dombok közt.
Ahogy fölnéztem a dombra, alig akartam hinni a szememnek. Pompát és Kettrickent
láttam, lóháton, egymás mellett. Mintha Fedren egyik illusztrációja elevenedett volna
meg. Pompa skarlátvörösbe és aranyba öltözött, fekete csizmát és kesztyűt viselt,
lovaglóköpönyegét pedig hátravetette egyik válla fölött, hogy kiemelje a színek éles
ellentétét a reggeli napsütésben. Arca kipirult a hidegtől, gondosan fésült sötét fürtjeit
felborzolta a lovaglás, sötét szemei pedig csillogtak. Majdnem úgy nézett ki, mint egy
férfi, gondoltam magamban, ahogy megülte a lovat. Ha akarta, ilyennek is tudott
látszani a ripacskodó herceg helyett, aki egyik kezében borospoharat tart, a másikkal
pedig egy hölgyet karol át. Újabb pazarlás.
Ah, de az asszony az oldalán, ő egy másik jelenség volt. Az őket követő kísérethez
képest olyannak tűnt, mint egy ritka és idegen virág. Laza nadrágban ülte meg a lovat,
és nem akadt olyan gyapjúfesték Kosvárott, ami olyan sáfrány-bíbor színt produkált
volna. Nadrágját bonyolult és sokszínű hímzés díszítette; a szárát pedig gondosan
begyűrte a csizmájába, mely majdnem a térdéig ért. Burrick helyeslőén bólogatott
volna, látván a gyakorlatiasságot. Nem köpönyeget, hanem rövid, dús fehér
prémkabátot viselt, magas nyakkal, ami védte a széltől. Fehér róka, találgattam, a
hegyvidékek túloldaláról, a tundrákról. Fekete kesztyűt viselt. A szél bele-belekapott
hosszú, szőke hajába, ami kilógott kötött sapkája alól, amely az összes általam ismert
színben játszott. Egyenesen ülte meg a lovat, előredőlve kissé, hegyvidéki stílusban,
amitől Lágyléptű mintha táncolt volna. A mogyorószínű kanca kantárján sok apró
csengettyű csilingelt, mint megannyi jégcsap a fagyos reggelen. A többi terebélyes és
vastag szoknyájú asszonyhoz képest olyan élénknek tűnt, mint egy macska.
Egy amazon jutott róla az eszembe, vagy egy kalandor, valamelyik ősi regéből.
Elkülönült udvarhölgyeitől, de nem úgy, ahogy egy magasabb rangú, előkelőbb úrnő,
hanem úgy, ahogy egy sólyom az énekesmadaraktól. Nem voltam benne biztos, hogy
így kellene mutatkoznia. Pompa herceg mellette lovagolt, mosolyogtak és beszélgettek.
Ahogy közeledtem, lassabbra fogtam Kormos lépteit. Kettricken mosolyogva
megállította a lovát, talán integetett volna, de Pompa fagyosan biccentett és nagyobb
iramra bírta a lovát. Hasonló üdvözlésben részesültem a kísérettől is. Kettricken lova,
nem akarván lemaradni, szintén ügetni kezdett, én pedig megálltam, amíg elhaladtak,
aztán elkomorodva folytattam az utam a kastély felé. Kettricken ragyogott, sápadt
arcára rózsaszín pír ült ki, Pompára vetett mosolya pedig olyan kedves és udvarias volt,
ahogy rám szokott mosolyogni. Mégsem hittem, hogy ilyen könnyen rászedhető és bízik
Pompában.
Ezen tűnődtem, miközben lenyergeltem Kormost és lecsutakoltam. A patáit
ellenőriztem, amikor megéreztem, hogy Burrick figyel.
– Mióta? – kérdeztem.
– Pár nappal azután kezdte, hogy elmentél. Lehozta egyik nap és rendesen beszélt
velem, mondván, hogy milyen kár, hogy a királyné a kastélyba zárva tölti a napjait. Meg
hogy milyen nyitott élethez volt szokva a hegyek közt. Azt mondta, hogy hagyta magát
meggyőzni, hogy tanítsa meg a síkságok lovaglására. Aztán azt mondta, nyergeljem föl
neki Lágyléptűt azzal a nyereggel, amit Igazság készíttetett a királynénak, aztán
kilovagoltak. Hát mit tehettem volna? – kérdezte harciasan, amikor kérdő tekintetet
meresztettem rá. – Ahogy te mondtad, a király emberei vagyunk. Fölesküdtünk. Pompa
pedig királyi herceg. Még ha olyan hűtlen lettem volna, hogy visszautasítom, ott volt a
királyné mellette.
Kezem apró mozdulata jelezte Burricknak, hogy amit mond, igen közel áll az áruláshoz.
Belépett a jószágállásba és megvakarta Kormos füle tövét.
– Nem tehettél mást – mondtam. – Csak azon tűnődöm, mi a valódi szándéka? És
miért tűri meg Kettricken?
– A szándéka? Talán csak vissza akarja lihegni magát a kegyeibe. Nem titok, hogy a
kastélyban Kettricken csak sorvadozik. Ó, persze mindenkivel kedves, de túl sok
őszinteség szorult bele, hogy elhitesse másokkal, hogy boldog, amikor nem az.
– Talán – egyeztem bele dünnyögve. Olyan hirtelen kaptam föl a fejem, mint a kutya
gazdája sípjának hangjára. – Mennem kell. Igazság herceg... – hagytam elhalni a
mondatot. Nem kellett többet mondanom Burricknak, hogy tudja, a Mesterség hívása
volt az. Vállamra vetettem a nyeregtáskámat, '62enne a fáradságos munkával lemásolt
tekercsekkel és elindultam a kastélyba.
Nem álltam meg, hogy átöltözzek, vagy átmelegedjek egy kicsit, hanem egyenesen
Igazság térképszobájába siettem. Az ajtó résnyire nyitva volt, egyszer kopogtam rajta,
mielőtt beléptem volna. Igazság egy térkép fölé hajolt, alig egy pillantással nyugtázta
érkezésemet. Gőzölgő forralt bor várt rám és egy nagy tálca hideg húsokkal és
kenyérrel, a kandalló tüze mellett. Hamarosan fölegyenesedett.
– Túl jól védekezel – mondta üdvözlésképp. – Napok óta próbállak rábírni, hogy siess,
és mikor hallod meg? Amikor már az istállóimban állsz! Én mondom, Fitz, időt kell
szakítanunk, hogy megtanuld irányítani egy kicsit a Mesterséget.
Ennek ellenére tudtam, hogy soha nem lesz rá időnk. Túl sok másik dolog követelte a
figyelmét. Mint mindig, most is rögtön a közepébe vágott. – Szipolyozottak – mondta.
Rossz előérzet töltött el.
– A Martalócok ismét támadtak? Ilyenkor? – kérdeztem hitetlenkedve.
– Nem. Ettől legalább megkímélt minket a tél. Mégis, úgy tűnik, a Vörös Martalócok
nyugodtan hazamehetnek a tűzhelyeik mellé miután köztünk hagyják a mérgüket –
szünetet tartott. – Gyerünk, melegítsd át magad. Tudsz enni és figyelni egyszerre.
Miközben kiszolgáltam magam, Igazság folytatta az előadását.
– Ugyanaz a gondunk, mint korábban. Szipolyozottakról szóló jelentések, amint
fosztogatnak, nem csak az utazókat, hanem távoli farmokat és házakat is. Utánajártam
és hitelt kell adnom a híreknek. A támadások azonban a Martalócok fosztogatásaitól
távolabb történnek és minden esetben nem egy-két szipolyozottról, hanem kisebb
csapatokról számolnak be.
Fontolgattam egy darabig a hallottakat, aztán nyeltem egy nagyot.
– Nem hiszem, hogy a szipolyozottak képesek lennének csapatban, vagy akár
társakként együtt cselekedni. Mikor találkoztam velük, nem éreztem semmilyen...
közösséget felőlük, sem emberséget. Képesek beszélni, vagy érvelni, de csak saját
céljaiknak megfelelően. Olyanok, mint a rozsomákok lennének, ha beszélni tudnának.
Csak a saját túlélésükkel törődnek, még egymást is ellenfélnek tekintik, ha élelemről,
vagy kényelmi tárgyakról van szó – újratöltöttem a bögrémet, hálásan a gyomromban
szétáradó melegségért. Legalább a levegő hidegét száműzte; a szipolyozottak
gondolatát nem tudta enyhíteni.
Az Ösztön segítségével fedeztem fel a szipolyozottakról, amit elmondtam Igazságnak.
Olyannyira kiégett belőlük minden érzék, hogy alig tudtam érzékelni őket. Az Ösztön
feltárta azt a finom hálót, ami minden élőlényt összeköt, de a szipolyozottak nem
tartoztak bele, olyan távol álltak tőle, mintha csak sziklák lennének, mint egy
könyörtelen, mindent felfaló, kiáradt folyó. Velük találkozni olyan riasztó volt számomra,
mintha egy kő pattant volna föl, hogy megtámadjon.
Igazság csak elgondolkodva bólintott. – Még a farkasok is falkában támadnak, akárcsak
a tengeri rablóhalak. Ha ezek az állatok csoportokba verődnek, hogy élelmet
szerezzenek, akkor a szipolyozottak miért nem?
Letettem a kenyeremet a tálcára. – A farkasok és a rablóhalak természetüknél fogva
cselekszenek így és megosztják a húst a kölykeikkel. Nem azért ölnek, hogy saját
maguknak legyen élelem, hanem a falkának, vagy a rajnak. Találkoztam már
szipolyozottak csoportjával, de azok sem egyszerre támadtak. Mikor többen rontottak
rám, csak az mentett meg, hogy sikerült egymás ellen fordítanom őket. Eldobtam a
köpenyem, amire fenték a fogukat és összemarakodtak fölötte. Amikor pedig ismét
utánam eredtek, inkább akadályozták, mint segítették egymást – igyekeztem nyugodt
maradni, ahogy fölelevenedett bennem az emlék. Satu meghalt aznap éjjel, én pedig
életemben először öltem. – Nem harcolnak együtt. Ezt képtelenek megvalósítani, az
együttműködés gondolata felfoghatatlan a számukra.
Igazság együttérző tekintettel nézett rám. – Elfelejtettem, hogy neked már akadt dolgod
velük. Bocsáss meg, figyelembe veszem a tapasztalataidat. Mostanában túl sok
dolgom akadt – elhalkult a hangja, mintha valahova a távolba hallgatózott volna. Egy
pillanattal később összeszedte magát. – Szóval úgy véled, hogy nem tudnak
együttműködni. És mégis megtörténik. Nézz csak ide – intett egy kiterített térképre az
asztalán. – Megjelöltem a helyeket, ahol látták őket és nyomon követtem, hányan voltak
egy csoportban. Mi a véleményed erről?
Melléálltam. Olyan érzés volt, mintha egy másfajta kandalló mellett állnék. A Mesterség
ereje sugárzott a lényéből, mintha féken kellene tartania, nehogy kicsorduljon és a
tudata elárassza az egész királyságot.
– A térkép, Fitz – emlékeztetett, én pedig eltűnődtem, vajon mennyit tud olvasni a
gondolataimban. Igyekeztem a térképre összpontosítani, amely Kos Hercegséget
ábrázolta, csodálatos részletességgel. A part mentén végig jelölve voltak a zátonyok és
sekélyesek, akárcsak a belső vidékek felé vezető utak és jellegzetes pontok.
Szeretettel készült térkép volt, egy olyan ember keze munkája, aki megjárta és
behajózta az útvonalakat. Igazság piros viaszt használt jelekként, én pedig gondosan
tanulmányoztam őket.
– Hét különböző eset – intett a pöttyökre. – Van, amelyik egy napi járóföldre Kosvártól.
Ilyen közel nem támadtak a Martalócok. Honnan jönnek? Igaz, hogy elkergethették őket
a falvaikból, de miért közelítenének Kosvárhoz?
– Talán csak elszánt emberek, akik szipolyozottnak tettetik magukat, hogy könnyebben
r a b o l h a s s a n a k .
– Talán. De aggasztó, hogy egyre közelebb történnek. Három különböző csoport az
áldozatok elbeszélése alapján, és minden egyes támadásuk alkalmával közelebb
kerülnek Kosvárhoz. Nem tudom elképzelni, miért tesznek ilyesmit. És – intett le,
mielőtt megszólalhattam volna –, az egyik csoport leírása megegyezik egy hónapokkal
ezelőtti támadás kapcsán jelentettekkel. Ha ezek ugyanazok a szipolyozottak, akkor
hosszú utat tettek meg.
– Nem vall rájuk – mondtam, aztán óvatosan megkérdeztem. – Összeesküvést
g y a n í t a s z ?
Igazság keserűen felhorkantott. – Hát persze. Mikor nem gyanakszom
összeesküvésre? Ám úgy vélem, hogy ez esetben legalább nem Kosvárban kell
keresgélnem – hirtelen elhallgatott, miután rájött, milyen nyíltan beszélt. – Nézz utána
nekem, Fitz, kérlek. Lovagolj ki és tartsd nyitva a szemed. Tudd meg, mit beszélnek a
fogadókban, és milyen jeleket fedezel föl az úton. Gyűjtsd be a pletykákat és figyelj a
részletekre. Csendben. Megtennéd?
– Természetesen. De miért csendben? Nekem úgy tűnik, ha figyelmeztetnénk az
embereket, gyorsabban értesülnénk az eseményekről.
– Igaz, de inkább a szóbeszédet és a panaszokat. Ezek eddig különálló panaszok
voltak, azt hiszem én vagyok az egyetlen, aki összefüggéseket lát köztük. Nem akarom,
hogy az egész város fegyverbe szedje magát és arról panaszkodjék, hogy a király már
a fővárosát sem képes megvédeni. Nem. Halkan, Fitz. Halkan.
– Csak halkan nézzek mögéjük – mondtam, inkább magamnak, nem panaszképpen.
Igazság megrándította a vállát, mint aki megszabadult egy tehertől, amit nem szívesen
viselt. – Vess véget neki, ahol tudsz – hangja egyre halkabban szólt, ahogy a tűzbe
bámult. – Halkan, Fitz. Nagyon halkan.
Lassan bólintottam. Már voltak hasonló feladataim régebben. A szipolyozottak
megölése kevésbé zavart, mint egy ember megmérgezése. Néha úgy tettem, mintha
egy nyughatatlan léleknek vittem volna el a végső békét, vagy véget vetettem egy
család szenvedéseinek. Reméltem, hogy nem jutok el odáig, hogy magam is elhiggyem
saját hazugságaimat. Olyan luxus volt az, amit nem engedhet meg magának egy
orgyilkos. Árny figyelmeztetett, hogy mindig emlékeznem kell rá, hogy ki is vagyok. Nem
az irgalom apostola, hanem egy gyilkos, aki a király érdekében cselekszik. Vagy éppen
a trónörökös érdekében. Az én dolgom az volt, hogy megvédjem a trónt. A
kötelességem. Tétován szólaltam meg.
– Hercegem, ahogy visszafelé tartottam a kastélyba, láttam Kettricken úrnőt lóháton.
Pompa herceg társaságában.
– Csinos pár, nem igaz? Aztán jól üli meg a lovat? – nem tudta leplezni a hangjában
bujkáló keserűséget.
– Igen. De még mindig a hegyvidéki stílusban.
– Eljött hozzám, mondván, hogy meg kívánja tanulni, hogyan kell jól megülni a mi
magasabb lovainkat. Helyeseltem az ötletet, de nem tudtam, hogy Pompát fogja
választani oktatónak – Igazság a térképe fölé hajolt és egy nem létező részletet
t a n u l m á n y o z o t t .
– Talán azt remélte, hogy te tanítod meg rá – mondtam meggondolatlanul, a férfinak,
nem a hercegnek.
– Talán – sóhajtott fel. – Tudom én, hogy azt akarta. Kettricken néha magányos.
Gyakran – rázta meg a fejét. – Egy fiatalabb fiúhoz kellett volna hozzámennie, akinek
több ideje jut rá. Vagy egy olyan királyhoz, akinek nem áll a háborúság szélén a
birodalma. Nem ítélkezem fölötte, Fitz. De olyan... fiatal. Néha. Mikor pedig nem
fiatalnak tűnik, lelkes hazafi. Ég a vágytól, hogy föláldozza magát a Hat Hercegségért.
Mindig vissza kell tartanom és elmagyaráznom neki, hogy nem erre van szükség. Nincs
hozzám türelme, Fitz. Egyszer azt akarja, hogy dédelgessem, mint egy gyermeket,
máskor pedig egy olyan ügy részleteiről faggatózik, amit éppen megpróbálok félretenni
egy időre.
Hirtelen eszembe jutott Lovag, ahogy megszállottan kereste a könnyelmű Türelem
kegyeit és egy pillanatra átláttam a szándékát. Egy asszony, aki a menedéke volt. Kit
választott volna Igazság, ha megengedik neki? Talán valaki idősebbet, egy higgadt
asszonyt, aki kiegyensúlyozott és megbecsüli önmagát.
– Belefáradok – mondta Igazság halkan. Forralt bort töltött magának és a kandalló
mellé lépett. – Tudod mit kívánok?
Nem igazán kérdés volt, nem is próbáltam válaszolni rá.
– Azt, hogy az apád éljen és ő legyen a trónörökös, én pedig még mindig a jobb keze
lennék. Elmondaná, hogy milyen feladattal kell megbirkóznom, én pedig úgy tennék,
ahogy mondja. Nyugodt lennék, mindegy, hogy milyen feladatot bízna rám, mert
tudnám, hogy ő jobban tudja. Tudod milyen könnyű, Fitz, hogy olyan embert kövess,
akiben hiszel?
Fölnézett, egyenesen a szemembe.
– Hercegem – mondtam halkan –, azt hiszem, pontosan tudom.
Egy pillanatig Igazság teljesen mozdulatlan volt. – Ó – mondta aztán. Mélyen a
szemembe nézett, én pedig minden erőfeszítés és Mesterség nélkül megéreztem a
háláját. Ellépett a tűzhelytől, kihúzta magát. Ismét a trónörökös herceg állt előttem. Egy
könnyed intéssel elbocsátott, én pedig elmentem. Ahogy a szobámba vezető lépcsőket
másztam meg, életemben először azon tűnődtem, hogy vajon nem kellene-e hálásnak
lennem, amiért fattyúnak születtem.
7
Találkozások
MINDIG AZ VOLT A SZOKÁS és az elvárás, hogy ha a király, vagy a királyné
megházasodott Kosvárban, a házastárs magával hozta kíséretét, akik cselédekként,
társalkodópartnerekként vették körül. Így volt ez Elmés király mindkét asszonya
esetében. Ám amikor Kettricken királyné Kosvárba érkezett, Áldozatként jött, ahogy a
népe szokásai diktálták. Egyedül érkezett tehát, sem cseléd, sem apród nem kísérte el,
még csak egy szolgálólány sem. Senki nem akadt Kosvárban, aki ismerős lett volna a
számára, vagy bevezette volna az új otthonába. Uralkodása kezdetén vadidegen
emberek vették körül, nem csak a rangjabéliek körében, de személyzetében is. Ahogy
telt az idő, sikerült barátokat szereznie és akadtak szolgálók, akárcsak cselédek, bár
elsőre a puszta gondolat, hogy valakinek az élete célja, hogy reá várakozzék, idegen és
elkeserítő gondolat volt a számára.
*
A farkaskölyök hiányolt. Mielőtt elindultam volna, a kunyhó mögött hagytam neki egy
szarvas tetemét, elrejtve és félig megfagyva a hóban. Elegendőnek kellett volna lennie,
hogy ellássa, amíg távol voltam. Ám igazi farkasszokás szerint degeszre ette magát,
aludt, megint bezabált és aludt, amíg elfogyott a hús. Két nappal ezelőtt tájékoztatott
körbeugrálva. A kunyhóban lerágott csontok hevertek szanaszét. Végtelen
lelkesedéssel üdvözölt, különösen miután megérezte a friss hús szagát. Azonnal
rávetette magát és egyáltalán nem törődött velem, amíg összeszedtem egy zsákba a
csontokat. Túl sok ilyen hulladék patkányokat vonzott, amiket terrierek követtek volna
az istállókból, akkor pedig fölfedezték volna. Nem kockáztathattam meg. Fél szemmel
figyeltem, amíg takarítottam, láttam dagadozó izmait, ahogy mellső mancsaival
leszorította a húst és nagyokat tépett belőle. Észrevettem azt is, hogy csak a
legvastagabb csontok nem voltak elroppantva és teljesen lecsupaszítva. Ez már nem
kölyökjátszadozás volt, hanem egy fiatal állat műve. Az eltört csontok közül néhány
vastagabb volt, mint a karom.
De miért fordulnék ellened? Húst hozol nekem. És gyömbéres süteményt.
Őszintén gondolta, ahogy egy falkán belül szokás. Én, az öregebb, élelmet hoztam
neki, a kölyöknek. Én voltam a vadász, aki a zsákmányának egy részét megosztotta
vele. Kinyúltam a gondolatai felé és azt tapasztaltam, hogy különbségünk a számára
elhalványulni látszott. Falka voltunk. Olyan felfogás volt ez, amilyennel még soha
azelőtt nem találkoztam. Attól tartottam, hogy ez azt jelentette a számára, mint a
kötelék nekem. Bizonyos mértékig ő szőtte a köteléket velem, és nem fordítva, ahogy
szoktam. Nem engedhettem meg.
– Én ember vagyok, te pedig farkas – mondtam hangosan, tudván, hogy a
gondolataimból értelmezi, de ezzel is jelezni akartam, hogy érezze a különbségeinket.
Kifelé. Befelé falka vagyunk. Abbahagyta az evést és megnyalta az orrát.
– Nem. Etetlek és védelmezlek, de csak egy ideig. Mikor képes leszel vadászni,
elviszlek egy távoli helyre és otthagylak.
Még soha nem vadásztam.
– Megtanítlak rá.
Ez is a falka. Te megtanítasz én vadászom veled. Sok zsákmányon fogunk
o s z t o z k o d n i .
Megtanítalak vadászni, aztán szabadon engedlek.
Én már szabad vagyok. Nem te tartasz itt, hanem én akarom. Kilógatta a nyelvét fehér
fogai között és gondolatban nevetett a feltételezésemen.
Erőszakos vagy, Kölyök. És tudatlan.
Akkor taníts. Elfordította a fejét, hogy hátsó fogaival lerágja a csonton maradt
darabokat. Ez a falka-kötelességed.
Nem vagyunk falka. Nekem nincs falkám. Az én hűségem a királyomé.
Ha ő a te vezéred, akkor az enyém is. Falka vagyunk. Ahogy megtöltötte a hasát, úgy
lett egyre határozottabb.
Taktikát változtattam. Hűvösen szólaltam meg. Én olyan falkába tartozom, ahova te
nem tartozhatsz. Te nem ember vagy. Te farkas vagy. Nem vagyunk falka.
Mozdulatlanná vált. Nem próbált válaszolni, de érzett, és amit érzett, az
megborzongatott. Elhagyatottság és elárulás. Magányosság.
Megfordultam és ott hagytam, de nem tudtam elrejteni előle, hogy milyen nehezemre
esett megtenni, mint ahogy azt sem, hogy mennyire szégyelltem amit mondtam neki.
Reméltem, hogy azt is érti, hogy úgy gondoltam, ez a legjobb neki. Akárcsak,
emlékeztem, ahogy Burrick gondolta, amikor elszakított Kotnyelestől, mert egymáshoz
kötődtünk. A gondolat szinte perzselt, én pedig nem csak elsiettem a kunyhótól, hanem
egyenesen menekültem.
Lassan leszállt az éj, mire visszaértem a kastélyba. A szobámba siettem néhány
csomagért, aztán ismét lementem a lépcsőkön. Álnok módon megpihentem pár
pillanatig a második lépcsőfordulóban, tudtam, hogy nemsokára Molly fog erre jönni és
az üres tálcákat hozza Türelem szobájából. Türelem ritkán szokott a többiekkel együtt
vacsorázni a termekben, inkább a saját szobáját kedvelte és Füze társaságát.
Tartózkodása az utóbbi időben visszavonultságba hajlott, de nem ez aggasztott, amikor
megálltam a lépcsőfordulóban. Hallottam Molly közelgő lépteit és tudtam, hogy tovább
kellene mennem, de napok óta nem láttam. Szeretet kisasszony ragaszkodása csak
még inkább ráébresztett Molly hiányára. Csak nem túl nagy dolog, ha jó estét kívánok
neki, ahogy más cselédeknek is tenném. Tudtam, hogy nem kéne, tudtam, hogy ha
Türelem meghallja, megszid majd. És mégis...
Úgy tettem, mintha egy faliszőnyeget vizsgálgatnék, ami már azelőtt ott lógott, hogy
Kosvárba érkeztem volna. Hallottam ahogy közeledik és lelassít. A szívem majd'
kiugrott a helyéből, a tenyerem pedig izzadni kezdett.
– Jó estét – nyögtem ki, félig suttogva, félig nyekeregve.
– Jó estét önnek is – mondta méltóságteljesen. Egy árnyalatnyit följebb emelte a fejét,
arcvonásai megkeményedtek. Haját két vastag fonatba fonta és koronaként a feje köré
tűzte. Egyszerű kék ruháját vékony és finom fehér csipke szegélyezte. Tudtam, hogy
kinek a keze készítette és varrta föl – Füze mindig jól bánt vele és gyakran ajándékozta
meg kézimunkájával. Jó volt tudni.
Molly még csak meg sem rezdült, ahogy elhaladt mellettem. Tekintete egy pillanatra
oldalra rebbent, felém, én pedig nem tudtam elnyomni egy mosolyt, ami oly égő pírt
varázsolt az arcára, hogy szinte én is éreztem a hevét. Száját még határozottabb
vonallá keskenyítette. Ahogy elfordult és lesietett a lépcsőn, az orromban éreztem az
i l l a t á t .
Nőstény. Csinos. Helyeslés.
Ugrottam egyet, mintha darázs csípett volna meg, ostoba módon attól tartva, hogy
Kölyök a hátam mögött áll. Természetesen nem volt ott. Kinyúltam, de nem volt velem,
az elmémben. Távolabb tapogatóztam és megtaláltam, a szalma között szunyókált a
k u n y h ó b a n .
Ne csinálj ilyet! figyelmeztettem. Ne legyél a gondolataim közt, csak ha megengedem.
Megdöbbenés. Mit akarsz megengedni nekem?
Ne legyél velem, csak ha én is akarom.
Akkor honnan tudjam, hogy velem akarsz lenni?
Megkeresem az elméd, ha akarom.
Hosszú csönd. Én pedig megkeresem a tiedet, ha akarom. Igen, ez a falka. Hívni,
amikor segítség kell és mindig készen lenni, ha kell. Falka vagyunk.
Nem! Nem ezt mondtam. Azt mondtam, hogy ne legyél a fejemben, ha én nem akarom.
Nem akarom mindig megosztani veled a gondolataimat.
Semmi értelme amit mondasz. Csak akkor lélegezzek, ha nem szimatolod a levegőt? A
te elméd, az én elmém, ez mind a falka elméje. Hol másutt gondolkodjak, ha nem itt?
Ha nem akarsz meghallani, ne figyelj.
Álltam értetlenül, igyekezvén értelmet találni abban, amit mondott. Észbe kaptam, hogy
a semmibe bámulok. Egy szolgálófiú éppen jó estét kívánt, én pedig nem feleltem. – Jó
estét – mondtam, pedig már elhaladt mellettem. Zavartan visszanézett, mintha hívattam
volna, de csak legyintettem. Megráztam a fejem, hogy kitisztítsam a gondolataimat és
elindultam Türelem szobája felé. Kölyökkel majd később megbeszélem a dolgot,
hamarosan pedig úgyis magára marad, távol a tudatomtól. Félresöpörtem a vitánkat.
Kopogtattam Türelem ajtaján, s kisvártatva beengedtek. Láttam, hogy Füze újabb
rohamot intézett a rendetlenség ellen és sikerült némi rendet teremtenie. Még egy üres
szék is akadt, amire leülhettem. Mindketten örültek, hogy látnak, én pedig meséltem a
Medwenbe tett utamról, gondosan kerülve Virágó említését. Tudtam, hogy előbb-utóbb
Türelem fülébe jut a hír és kérdőre von majd, én pedig biztosítom, hogy az udvari
pletykák erősen túloznak a találkozásunkat illetően. Reméltem, hogy be fog válni.
Egyúttal ajándékokat is hoztam, Füzének apró csontból faragott halakat, amiket
ügyesen felvarrhat akármilyen ruhára, Türelemnek pedig a herbáriumot, és egy
borostyán és ezüst fülbevalót. Egy viasszal lezárt cserépedényben pedig körtikét
h o z t a m .
– Körtike? Nem szeretem a körtikét – mondta Türelem zavartan, mikor odanyújtottam
n e k i .
– Tényleg? – tetettem én is zavarodottságot. – Azt hittem, ön mondta nekem, hogy
gyerekkora óta hiányolja az ízét és az illatát. Nem a nagybátyja szokott hozni körtikét?
– Nem. Nem emlékszem ilyesmire.
– Akkor talán Füze? – kérdeztem őszintén.
– Nem, uram. Facsarja az orromat az íze, bár jó illatosító.
– Ó, hát mindegy. Tévedtem – letettem az asztalra. – Jaj, Hópihe? Megint vemhes? –
kérdeztem aztán, mikor Türelem fehér terrierje végre előbújt köszönteni. Éreztem apró
agyában az értetlenséget, ahogy megérezte rajtam Kölyök szagát.
– Dehogy. Csak elhízott – szólalt meg Füze még Türelem előtt. – Úrnőm mindig elöl
hagyja a süteményeket, Hópihe pedig elcseni magának.
– Tudja, hogy nem lenne szabad. Nem tesz jót a fogának és a bundájának – dorgáltam
meg Türelem úrnőt, ő pedig azt válaszolta, hogy tudja, de Hópihe túl öreg volt már
hozzá, hogy leszoktassa róla. A társalgás onnan kezdve ide-oda csapongott, míg végül
fölálltam és nyújtózkodtam egyet és elbúcsúztam, mondván, hogy meg kell látogatnom
a királyt.
– Korábban elzavartak az ajtajától – jegyeztem meg. – De nem ám az őrök, hanem a
szolgája, Wallace. Mikor megkérdeztem, hogy miért nincs őr az ajtajában, azt mondta,
hogy nincs szükség rájuk. Ő maga vette át a szerepet, hogy nyugalmasabb legyen a
k i r á l y n a k .
– Tudod, a király nincs jól – mondta Füze. – Azt hallottam, hogy ritkán mozdul ki délnél
előbb a szobájából. Aztán telve van energiával és étvággyal egész nap, de kora estére
megint elgyengül és botladozni kezd a nyelve. A vacsorát már a szobájában fogyasztja
el, a szakács pedig azt mondja, hogy ugyanúgy tele jön vissza a tálca, ahogy odament.
Meglehetősen aggasztó.
– Az bizony – mondtam és sietve távoztam, attól tartva, hogy még többet tudok meg.
Tehát most a király egészsége volt a beszédtéma a várban. Nem jó jel, meg kell
kérdeznem majd Árnyat a dologról. És a saját szememmel kell látnom. Korábban csak
a hivataloskodó Wallace-szal találkoztam. Igencsak tüskés volt velem, mintha csak
azért mentem volna a királyhoz, hogy múlassam az időt, nem pedig azért, hogy
jelentést tegyek egy küldetés után. Úgy viselkedett, mintha a király lett volna a
legkényesebb karon ülő gyermek, akit mindenáron meg kell védenie. Úgy véltem
korántsem volt tisztában posztjának kötelességeivel. Bosszantó ember volt. Amíg
kopogtattam és várakoztam, eszembe jutott, hogy vajon mennyi idő múlva fedezi fel
Molly a körtikét. Tudnia kell, hogy neki szántam, mindig nagyon kedvelte az ízét
g y e r m e k k o r u n k b a n .
Wallace résnyire nyitotta az ajtót és kikukucskált. Felmordult, amikor felismert.
Szélesebbre nyitotta az ajtót, de csak annyira, hogy a testével el tudja zárni az utamat.
Nem üdvözölt, csak követelőzött.
– Nem jártál itt ma már?
– De igen. Akkor azt mondtad, a király alszik. Ezért eljöttem ismét, hogy jelentsek neki –
igyekeztem hivatalosnak hangzani.
– Ó, és fontos ez a jelentenivaló?
– Azt hiszem, a király majd eldönti, s ha úgy gondolja, hogy vesztegetem az idejét, majd
elküld ő maga. Azt javaslom, jelentsd neki, hogy itt vagyok – elkésve mosolyodtam el,
igyekezvén tompítani szavaim élét.
– A király gyengélkedik. Én ügyelek rá, hogy erejét csak arra pazarolja, amire
szükséges – nem mozdult az ajtóból. Azon kaptam magam, hogy méregetem, mennyi
erőmbe kerülne eltaszítani az ajtóból. Abból felzúdulás lehet, és ha a király valóban
beteg volt, nem akartam ilyesmit. Valaki megveregette a vállamat, de mire
megfordultam, senki sem volt ott. Visszafordultam, a Bolond már köztem és Wallace
között állt.
– Te lennél az orvosa, hogy ilyesmit mondasz? – folytatta a beszélgetést helyettem. –
Mert bizton jó vajákos volnál. Már a szemeid állása, ahogy rám veted meggyógyít, a
leheleted pedig túltesz a szellentésemen is. Milyen beteg lehet a király, ha egész nap a
te képedet nézi?
A Bolondnál egy tálca volt, szalvétával leterítve. Finom marhasült illatát éreztem, és
frissen sült cipóét. Fekete-fehér téli öltözetét sipkájára kötött csengettyűkkel és
magyalfüzérrel díszítette. Jogarát a hóna alá csapta, végén megint egy patkányfej.
Láttam, amint a nagyterem kandallói előtt társalog vele, vagy a trón lépcsőin ücsörög a
t á r s a s á g á b a n .
– Távozz, Bolond. Már kétszer jártál itt, a király már ágyban van. Nincs szüksége rád –
mondta komolyan és határozottan, mégis ő volt az, aki akaratlanul is hátrálni kezdett.
Akkor értettem meg, hogy azok köze tartozik, akik nem bírják a Bolond sápadt tekintetét
és lúdbőröztek az érintésétől.
– A kettőből három lesz, Hallasz, kedves, téged pedig én váltalak fel. Tipegj el és mondj
el mindent Pompának. A falnak is füle van, te is mindent pompásan Hallasz, nem igaz?
Ekkora fülek csak a király dolgaival lehetnek tele. Talán a hercegeden is alkalmazhatod
vajákosi tudományod, miközben tájékoztatod, mert tekintetének sötétségéből ítélve
komoly gondjai lehetnek a beleivel.
– Hogy merészelsz így beszélni a hercegről? – fröcsögte Wallace. A Bolond már a
szobában állt, én pedig szorosan mögötte. – Hallani fog még róla!
– Ezt nem kétlem. Biztos, hogy hall mindent, ami te. Ne felém lehelj kedves Hallasz.
Tartsd meg a hercegednek, aki imádja az ilyesmit. Most is a füstjeibe burkolózik, ha jól
hiszem, susoghatsz neki, ő pedig majd elbóbiskol és bólogat, mintha bölcseket
mondanál, és talán örömét leli a leheletedben.
A Bolond rendületlenül nyomult előre, pajzsként tartva maga előtt a tálcát. Wallace
pedig tovább hátrált, be egyenesen a király hálószobájába. Ott a Bolond az asztalra
tette a tálcát, amíg Wallace a szoba másik ajtajáig hátrált. A Bolond szemei még
élénkebben csillogtak.
– Ah, nem az ágyban, én királyom, hacsak nem rejtetted véka alá, Hallasz, kedves. Bújj
elő, Elmés királyom. Mit keresel az ágy alatt? – a Bolond oly lelkesen dobálta szét az
ágyneműt, hogy fellelje Elmést, hogy nem tudtam visszatartani a nevetésemet.
Wallace a belső ajtónak támaszkodott, mintha tőlünk védené, de abban a pillanatban
belülről kinyitotta a király, Wallace pedig kis híján az ölébe ájult. Végül az ülepére
h u p p a n t .
– Nézd, csak, nézd! – tettetett felháborodást a Bolond. – Jegyezd meg jól, ahogy a
helyemre tör a király lábánál és játssza a bolondot! Egy ilyen ember megérdemli a
bolond nevet, de nem a rangot. Tiltakozom, felség!
Elmés pedig csak állt, türelmetlen és értetlen kifejezéssel az arcán. Lenézett
Wallace-ra, aztán föl a Bolondra és rám, aztán félresöpörte a helyzet furcsaságát.
Először Wallace-hoz szólt.
– Ez a gőz egyáltalán nem tesz jót nekem, Wallace. Csak jobban fáj tőle a fejem és
rossz ízt hagy a számban. Vidd el innét, mielőtt bebüdösíti az egész szobát. Ó, Bolond,
hát itt vagy! És Fitz, végre eljöttél jelenteni. Jer beljebb, ülj le. Wallace, hallasz
egyáltalán? Vidd ki azt az átkozott edényt! Ne, ne erre vidd, a másik irányba! – és úgy
hessegette ki Wallace-t, mintha egy bosszantó légy lett volna.
Elmés határozottan becsukta fürdőjének ajtaját, mintha meg akarná előzni, hogy a bűz
átterjedjen a hálószobába. Egy kemény, egyenes támlájú székbe telepedett a tűz
mellett. A Bolond egy pillanat alatt ott termett, egy asztalt húzott mellé és föltálalta a
vacsorát, elegánsan, mint egy komornyik. Szalvéta és ezüst kés került elő, majd egy
ügyes mutatvánnyal egy kanál, ami még Elmés arcára is mosolyt csalt. Aztán a Bolond
is a tűz mellé telepedett, összefont lábakkal, könyökét megtámasztva a térdén, állát
pedig tenyerébe támasztva. Minden mozdulata olyan kecses volt, mint egy táncosnőé,
a póz, amelyben elhelyezkedett pedig művészi volt és komikus. A király lenyúlt, hogy
elsimítsa a Bolond szállongó fehér haját, mintha csak egy macska lett volna.
– Mondtam, hogy nem vagyok éhes.
– Ez igaz. De azt nem mondtad, hogy ne hozzak ételt.
– u201 Es ha mondtam volna?
– Akkor azt mondanám, hogy ez nem étel, hanem egy gőzölgő edény, amilyennel
Hallasz bódít, csak kellemesebb az illata. Ez pedig nem kenyér, hanem gyógyszer a
nyelvedre, amit azonnal be kell venned.
– Ó – mondta Elmés közelebb húzva a tálcát és merített egy kanállal a levesből.
Megkóstolta, aztán enni kezdett.
– Nem vagyok olyan jó vajákos, mint Hallasz? – dorombolta önelégülten a Bolond.
– Tudod, hogy Wallace nem a gyógyítóm, hanem egyszerű szolga.
– Tudod te is, tudom én is, csak Hallasz nem tudja, ezért nem vagy jól.
– Elég a locsogásból. Lépj közelebb, Fitz, ne vigyorogj, mint egy idióta! Mi
jelentenivalód van?
Rápillantottam a Bolondra, aztán úgy döntöttem, sem a Bolondot, sem a királyt nem
sértem meg azzal, hogy megkérdezem, jelenthetek-e nyíltan a Bolond előtt.
Beszámoltam hát egyszerűen, nem említve titkos dolgaimat, csak az eredményüket.
Elmés komoran hallgatott, a végén pedig nem fűzött hozzá mást, csak enyhén
megdorgált, amiért rossz modort tanúsítottam Testens asztalánál. Aztán megkérdezte,
hogy Medwen Hercege elégedettnek tűnt-e a Hercegség nyugalmával, én pedig
feleltem, hogy amikor távoztam, elégedettnek látszott. Elmés bólintott. Aztán elkérte a
tekercseket, amiket lemásoltam. Kitekertem és elétettem őket, ő pedig megdicsért szép
írásomért. Azt mondta, hogy vigyem Igazság térképszobájába és győződjek meg róla,
hogy Igazság megkapja. Aztán megkérdezte, hogy szemügyre vettem-e az ereklyét, én
pedig részletesen beszámoltam róla. A Bolond pedig egész idő alatt a kandalló mellett
ült és figyelt minket hallgatagon, mint egy bagoly. Elmés megette a levest és a kenyeret
a Bolond felügyelő tekintete előtt, amíg felolvastam neki a tekercset. Mikor befejeztem,
felsóhajtott, hátradőlt a székében és megszólalt.
– Hát lássuk azt a híres tekercset – utasított, én pedig értetlenül átadtam neki. Még
egyszer óvatosan végigfutott rajta, aztán összetekerte és visszaadta. – Szépen vezeted
a tollat, fiam. Szépek a betűk és a külalak. Vidd fel Igazság térképszobájába és győződj
meg róla, hogy megkapja.
– Természetesen, királyom – habogtam zavartan. Nem értettem, miért ismétli önmagát
és bizonytalan voltam afelől, hogy mit kellene válaszolnom. A Bolond azonban fölkelt,
én pedig elkaptam egy pillantását, alig szemöldökfelvonás, alig szájrándítás, én pedig
hallgattam. A Bolond összerakta a tányérokat, miközben kedvesen társalgott a királlyal,
aztán mindkettőnket elbocsátott. Ahogy távoztunk, a király a lángokba bámult.
A folyosón nyíltabban elcsíphettük egymás tekintetét. Szóra nyitottam a szám, de a
Bolond fütyörészni kezdett és nem is hagyta abba, amíg az egyik lépcsőfordulóhoz nem
értünk. Ott aztán megragadta az ingujjamat és félrevont. Látszólag biztonságosnak
ítélte meg a helyszínt, hogy beszélhessünk. Mégsem ő szólalt meg, hanem a patkány a
jogara végén, az orrom elé tartotta és vékonyka hangon megszólalt.
– Te meg én, nekünk emlékeznünk kell arra, amit a király elfelejt, Fitz és meg kell
őriznünk azt. Sokba kerül neki, hogy olyan erősnek mutassa magát, mint amilyennek
ma este láttuk. Ne tévesszen meg a látszat. Amit kétszer mondott el neked, meg kell
becsülnöd és be kell tartanod, mert azt jelenti, hogy kétszer olyan fontos volt neki, hogy
az eszében tartsa.
Bólintottam és úgy döntöttem, hogy még aznap este elviszem a tekercset Igazság
szobájába. – Nem nagyon érdekel ez a Wallace – jegyeztem meg a Bolondnak.
– Ne az aggasszon, amit Hallasz, hanem amit hall – jegyezte meg komoran. Egy ujján
egyensúlyozni kezdte a tányért, magasan a feje fölé tartotta, lesuhant a lépcsőn és ott
hagyott gondolataimba merülve.
Aznap este elvittem a tekercseket, másnaptól kezdve pedig nekiláttam azoknak a
feladatoknak, amikkel Igazság bízott meg. Apróra csomagolt zsíros kolbászt és füstölt
halat használtam mérgeim álcázására, amiket könnyen magam mögött hagyhattam
menekülés közben, abban a reményben, hogy elegendő lesz az üldözőimnek. Minden
reggel tanulmányoztam a térképet Igazság szobájában, aztán fölnyergeltem Kormost,
és kilovagoltam oda, ahol a legvalószínűbbnek tartottam, hogy megtámadhatnak a
szipolyozottak. Emlékezvén korábbi tapasztalataimra, magammal vittem egy
rövidkardot, amin Fürge és Burrick eleinte csodálkozott. Azt mondtam, hogy vadra
lesek, hátha Igazság téli vadászatot akar tartani. Fürge könnyen elfogadta, Burrick
pedig összeszorított szájjal vette tudomásul, tudván, hogy hazudok, de azt is értette,
hogy nem mondhatom meg az igazat. Nem kíváncsiskodott, '64e nem is tetszett neki.
Tíz nap alatt kétszer támadtak rám, mind a kétszer könnyen elmenekültem, hagytam,
hogy a nyeregtáskámból kihulljanak a mérgezett ételek. Mohón vetették rá magukat,
szinte csomagolásostul felfalták a húst. Másnap mindig visszatértem a helyszínre, hogy
megvizsgáljam hányan haltak meg és hogyan néztek ki. A második csoport nem
egyezett egyik leírással sem, ezért mindketten arra gyanakodtunk, hogy többen
lehetnek, mint sejtettük.
Végeztem a dolgom, de nem voltam büszke rá. Holtan még szánalmasabbak voltak,
mint élve. Rongyos, sovány teremtések voltak, fagyási sérülésekkel tele, színes
foltokkal az egymás elleni harc jeleként és a gyors és erős méregtől eltorzulva, ami
végül végzett velük. A dér megült a hajakon és a szakállakon, a szájukból kicsordult vér
pedig rubinvörös foltokká sűrűsödött a hóban. Hét szipolyozottat öltem meg így, aztán
száraz tűleveleket szórtam rájuk az avarból, leöntöttem őket olajjal és felgyújtottam a
testeket. Nem tudom, mi volt undorítóbb, ahogy megöltem őket, vagy ahogy eltüntettem
a nyomaimat. Kölyök eleinte könyörgött, hogy vigyem magammal, miután megtudta,
hogy minden nap kilovagolok, de mikor a megfagyott holttestek fölött álltam, csak annyit
gondolt Ez nem vadászat. Ez nem a falka műve. Ez az ember műve. Jelenléte el is tűnt,
mielőtt megszidhattam volna.
Esténként visszatértem a kastélyba, meleg ételt ettem, lefürödtem, puha ágyban
aludtam, de a szipolyozottak szelleme megrontotta a kényelmemet. Szívtelen dögnek
éreztem magam, hogy élvezni tudom a kényelmet, miután mérget szórtam az útra.
Egyetlen kellemes élményem kicsinyes volt bár, de megnyugtató, amikor Mollyról
álmodtam és álmomban sétálgattunk és beszélgettünk, nem kísértettek szellemek és
holttestek emlékei.
Egyik nap később lovagoltam ki, mint terveztem, mert Igazság a térképszobában volt és
elbeszélgettük az időt. Vihar közeledett, de nem tűnt túl komolynak. Nem akartam
messzire lovagolni aznap, de friss nyomokat találtam a hóban, egy nagyobb csoport
nyomát, mint amekkorára számítottam. Tovább lovagoltam hát, minden
érzékszervemmel figyeltem, kivéve az Ösztönnel, ami amúgy is haszontalan volt a
szipolyozottak ellen. A sűrűsödő felhőktől hamarabb kezdett szürkülni, a nyomok pedig
vadcsapásokon vezettek tovább, ahol Kormos már lassabban tudott haladni. Mikor
végre fölnéztem a nyomokból, megállapítva, hogy elkerültem őket aznap, rájöttem,
messzebb vagyok Kosvártól, mint számítottam és távol a kitaposott utaktól.
Feltámadt a szél, hidegebb levegőt hozott, ami havazás előjele volt. Szorosabbra
vontam magam körül a köpenyem és hazafelé irányítottam Kormost. Leszállt a sötétség
és a hó is megérkezett vele. Ha nem jártam volna gyakran az utakat akkoriban,
biztosan eltévedtem volna. Tovább mentünk, Kormossal közösen kerestük az utat a
kövér hópelyhek függönyében. Átfújt rajtam a hideg, vacogni kezdtem. Attól tartottam,
hogy a vacogás újabb roham előjele lehet.
Hálás voltam, amikor a szelek végre kihasítottak egy darabot a felhőkből és a holdfény
világított nekünk. Olyankor jobban haladtunk a friss hó ellenére, amin Kormos gázolt
keresztül. Vékony fasor után tágas rétre érkeztünk, amit évekkel korábban villámcsapás
égetett le, a szél pedig erősebben fújt, akadálytalanul. Tudtam, hogy ha megmászom a
következő dombot, megpillanthatom Kosvár fényeit, ahonnan már könnyedén elérhetek
egy kitaposott utat a völgyben. Jobb hangulatban vágtunk neki a rétnek.
Hirtelen, mintha villám hangja lett volna, lódobogást hallottam, ahogy egy ló igyekezett
nagyobb sebességet elérni. Kormos lelassított, aztán hátravetette a fejét és nyerített.
Ugyanabban a pillanatban megpillantottam egy lovast kitörni az erdő fedezékéből,
amint dombnak lefelé tartott. Két ember kapaszkodott a lóba, egyikük a lovas lábába.
Fény csillant egy kard pengéjén, a lovas lábába kapaszkodó alak felkiáltott és a hóba
zuhant. A másik azonban megragadta a ló kantárját és igyekezett megállítani a lovat.
Még két ember tört elő a bozótból.
Abban a pillanatban, amikor felismertem Kettrickent, megsarkantyúztam Kormost. Nem
igazán értettem mi történik, de ez nem változtatott a reakciómon. Nem kérdeztem
magamtól, vajon mit kereshet itt a királyné, éjszaka, egyedül, kíséret nélkül. Inkább
elismerően figyeltem, milyen ügyesen maradt meg a nyeregben és fordította meg a
lovát, hogy megrúghassa a másik támadóját. Kardot rántottam ahogy közeledtem a
küzdelemhez, de nem emlékszem rá, hogy egy hangot is szóltam volna. Felidézve az
egész küzdelem különös, sötét körvonalak dulakodása volt, mint egy árnyjáték,
hangtalan, kivéve a nyögéseket és morgásokat, illetve a szipolyozottak kiáltásait, ahogy
e l z u h a n t a k .
Kettricken arcon vágta az egyiket, aki vértől elvakultan még mindig kapaszkodott belé,
hogy lerántsa a nyeregből. Egy másik nem törődött társaival, a nyeregtáskában kutatott
élelem után. A Lágyléptű kantárjába kapaszkodó emberhez értem oda először. Láttam,
hogy egy nő az, de már belé is döftem a kardomat és kirántottam, olyan lelketlenül,
mintha fát vágnék. Furcsa küzdelem volt. Éreztem Kettrickent, magamat, a lovának a
félelmét és Kormos harchoz szokott lelkesedését, de a támadók felől semmit sem. Sem
lüktető dühöt, sem fájdalmat, az Ösztön számára mintha ott sem lettek volna.
Mintha álmodtam volna, figyeltem, ahogy Kettricken belemarkolt az egyik hajába és
hátrarántotta, hogy elvághassa a torkát. Vér fröccsent feketén a holdfényben, átáztatva
Kettricken kabátját és foltot hagyva kancája szőrén. Lecsaptam az utolsóra, de
elhibáztam. Kettricken nem. Rövid kése utat talált a bordái közt a tüdejébe és fürgén ki
is rántotta, még mielőtt elrúgta volna magától.
– Hozzám! – mondta egyszerűen az éjszakába, aztán megindult a völgy felé. Kormos
és Lágyléptű fej fej mellett vágtatott, s végül megpillantottuk Kosvár fényeit.
A lejtő alján bozótos volt és egy patak, amit elrejtett a hó. Előrevágtattam és
megállítottam Lágyléptűt, mielőtt belezuhant volna. Kettricken nem szólt semmit, mikor
megfordítottam a lovát, hagyta, hogy átvegyem a vezetést. Átjutottunk a túloldalra.
Olyan gyorsan meneteltettem a lovakat, amennyire csak mertem, minden pillanatban
arra számítottam, hogy újabb alakok rontanak ránk. Végül biztonságban elértük az utat,
éppen amikor ismét összezárultak a felhők a hold előtt. Lelassítottam a lovakat, hogy
kifújhassák magukat. Egy darabig csendben haladtunk, mindketten üldözők hangjait
l e s v e .
Miután biztonságosabban éreztük magunkat, hallottam, ahogy Kettricken reszketve
kiereszti a benntartott levegőt.
– Köszönöm, Fitz – mondta egyszerűen, de nem tudta elrejteni hangja remegését. Nem
szóltam semmit, félig arra számítva, hogy bármelyik pillanatban zokogásban tör ki. Nem
tudtam volna hibáztatni érte. Ehelyett összeszedte magát, megigazgatta a ruháit, a
nadrágjába törölte a kardját és visszacsúsztatta a hüvelybe. Előrehajolt, hogy
meglapogassa Lágyléptű nyakát és nyugtató szavakkal dicsérje. Éreztem Lágyléptű
megnyugvását és magamban elismerően jegyeztem meg, hogy milyen gyorsan sikerült
elnyernie a ló bizalmát.
– Hogy kerülsz ide? Engem kerestél? – kérdezte végül.
Megráztam a fejem. Újból havazni kezdett. – Vadászni voltam és messzebbre
keveredtem, mint számítottam. A jószerencse sodort az utadba – megálltam, aztán
próbát tettem. – Eltévedtél? Keresni fognak?
Szipogott, aztán nagy levegőt vett.
– Nem igazán – mondta remegő hangon. – Pompával lovagoltam. Néhányan velünk
tartottak, de amikor közeledett a havazás, visszafordultunk. A többiek előttünk haladtak,
de Pompával lemaradtunk egy kicsit. Egy történetet mesélt éppen a szülőföldjéről és
hagytuk, hogy a többiek megelőzzenek, hogy ne a fecsegésükön keresztül kelljen
hallgatnom – sóhajtott egy nagyot, legyűrte maradék félelmét, nyugodtabb hangon
folytatta. – A többiek már jóval előttünk jártak, amikor egy róka riadt föl a bozótból.
Pompa azt mondta, hogy kövessem, ha igazi sportot akarok látni és a róka után
ugratott. Akár akartam, akár nem, Lágyléptű utánuk iramodott. Pompa úgy vágtatott,
mint egy őrült, teljesen ráhajolt a lova nyakára és egy lovaglópálcával hajszolta –
döbbenet és csodálkozás csendült a hangjában, de egy kis elismerés is.
Lágyléptű nem hallgatott a kantárra, először attól félt, hogy túl gyorsan mennek és nem
ismeri a terepet. Megpróbálta megfékezni, de mikor rájött, hogy nem látja az utat és a
többieket, Pompa pedig túlságosan előrelovagolt, hagyta, hogy Lágyléptű vágtasson,
azt remélve, hogy utoléri a herceget. Várható volt, hogy a vihar közeledtével teljesen
eltévedt. Visszafordult, hogy visszakövesse a nyomokat, de a szél és a havazás
eltörölte. Végül rábízta magát a lovára, hátha az visszatalál. Valószínűleg úgy is lett
volna, ha azok a vad emberek rá nem támadnak. Elhallgatott.
– Szipolyozottak – mondtam neki halkan.
– Szipolyozottak – ismételte eltűnődve. – Olyan rossz Áldozat lennék, hogy akadnak
olyan emberek, akik az életemre törnek?
A távolban kürt hangja szólalt meg. Már a keresésére indultak.
– Mindenkit megtámadnak, aki az útjukba kerül – mondtam. – Nekik nem jelent semmit,
hogy a királynéjuk vagy. Kétlem, hogy lett volna fogalmuk arról, kire támadtak rá –
elharaptam mondandóm többi részét, mielőtt hozzátehettem volna, hogy Pompa
esetében nem ez volt a helyzet. Ha nem is akart ártani neki, meg sem óvta tőle. Nem
hiszem, hogy egy pillanatig is a „sport” miatt bírta rá, hogy vihar közeledtével,
szürkületben rókát űzzenek. Azt akarta, hogy eltévedjen. És milyen ügyesen.
– Attól félek, az uram nagyon dühös lesz rám – mondta bűnbánóan, mint egy gyermek.
Beigazolódni látszott a feltételezése, mert amint elértük az útkanyarulatot, fáklyás
lovasokat pillantottunk meg közeledni. Tisztábban hallottuk a kürtöket és hamarosan
beértük egymást. Ők voltak az előőrs, egy lány pedig már vissza is indult, jelenteni a
trónörökösnek, hogy megtalálták Kettrickent. A fáklyák fényében Igazság katonái
felhördültek a vér láttán, ami a lovon és Kettricken lábán sötétlett. Kettricken higgadtan
megnyugtatta őket, hogy nem az ő vére volt. Halkan elmondta, hogy szipolyozottak
törtek rá és hogyan védte meg magát, én pedig aggódva figyeltem a katonák arcára
kiülő elismerést. Akkor hallottam először, hogy a legbátrabb támadó a fáról ugrott rá. Ő
volt az első, akit levágott.
– Négyet ölt meg és egy karcolás sincs rajta! – fakadt ki az egyik veterán katona. – Már
elnézést, fenség. Nem akartam tiszteletlen lenni.
– Máshogy alakulhatott volna, ha Fitz nem jön a segítségemre – mondta Kettricken
halkan. Az elismerés tovább nőtt a katonák közt, hogy nem dicsekedett, hanem
megemlítette az én részemet is a küzdelemben.
Hangosan gratuláltak neki és feldúltan esküdöztek, hogy másnap megtisztítják Kosvár
környékét. – Szégyen, hogy a saját királynénk nem lovagolhat ki biztonságban! –
jelentette ki egy nő. A kardjára tette a kezét és megesküdött rá, hogy másnap
szipolyozottak vérébe mártja. Többen követték a példáját. A beszélgetés fölerősödött, a
dicsekvés és a királyné biztonsága felett érzett megkönnyebbülés hevítette.
Diadalmenet kerekedett, egészen addig, amíg Igazság föl nem tűnt. Lassú ügetésben
érkezett kifáradt lován. Akkor már tudtam, hogy hosszú ideje zajlott már a keresés és
csak találgatni tudtam, hány utat járt be Igazság, mióta megtudta, hogy úrnője eltűnt.
– Hogy lehettél olyan meggondolatlan, hogy ilyen messzire elkóborolj! – ez volt az első
szava. A hangja kemény volt. Láttam, hogy Kettricken elveszíti büszke tartását és
hallottam a körülöttem lévők halk dünnyögését. Onnantól minden elromlott. Nem szidta
meg az emberei előtt, de láttam, ahogy összerezzen, amikor Kettricken elbeszélte mi
minden történt vele. Nem örült, hogy olyan nyíltan beszélt arról, hogy egy csoport
szipolyozott milyen könnyedén rátámadhatott a leendő királynéra alig egy kőhajításnyira
Kosvártól. Amit Igazság titokban akart tartani, másnapra már közszájon forgó pletyka
lesz, azzal az ízesítéssel, hogy egyenesen Kettricken került veszélybe. Igazság gyilkos
pillantást lövellt felém, mintha minden az én hibám lett volna és kurtán két friss lovat
követelt két őrétől, hogy visszavigye úrnőjét a várba. Vágtában kísérte vissza, mintha a
mihamarabbi visszatérés enyhítette volna a körülményeket. Úgy tűnt, nem vette észre,
hogy megtagadta a katonáknak a tisztességet, hogy ők kísérhessék vissza Kettrickent.
Én magam velük együtt lovagoltam vissza és igyekeztem nem meghallani a
dünnyögésüket. Nem szóltak Igazság ellen, de elismerően szóltak a királynő
bátorságáról és sajnálták, hogy nem meleg öleléssel és kedves szavakkal várták
vissza. Ha bárki is elgondolkodott volna Pompa viselkedésén, senki sem tette szóvá.
Később az istállókban, miután elláttam Kormost, segítettem Burricknak és Fürgének
gondoskodni Igazság és Kettricken lováról. Burrick csak dünnyögött, hogy mennyire
meghajtották mindkettőt. Lágyléptű kisebb karcolást szerzett be és a pofája
kisebesedett a ráncigálástól, de semmi maradandó sérülést nem szenvedett. Burrick
elküldte Fürgét, hogy hozzon egy adag friss szénát a lovaknak. Csak akkor említette
meg halkan, hogyan érkezett vissza Pompa és adta át a lovát a lovászoknak, aztán
pedig úgy ment föl a kastélyba, mintha Kettricken nem is létezett volna. Burrick
figyelmét is csak az keltette föl, amikor az egyik fiú megkérdezte, hol van Lágyléptű.
Mikor Burrick nekiállt kideríteni és vette a bátorságot, hogy megkérdezze Pompát, a
herceg csak annyit felelt, hogy azt hitte, Kettricken az úton maradt és a többiekkel
együtt tért vissza. Burrick volt tehát, aki megkongatta a vészharangot, Pompának pedig
csak nagyon halovány elképzelései voltak, hogy hol hagyta el az utat és Kettrickent és
merre vezette a róka. – Jól eltakargatta a nyomait – dünnyögte, ahogy Fürge visszatért.
Tudtam, hogy nem a rókára céloz.
Ólomsúlyúnak éreztem a lábam, ahogy fölvonszoltam magam a kastélyba. A szívem is
nehéz volt, nem akartam tudni, mit érezhet Kettricken és nem is mertem belegondolni,
hogy mi lehet a szóbeszéd az őrszobán. Lerángattam a ruháimat és beledőltem az
ágyamba és azonnal el is nyomott az álom. Molly várt rám és az egyetlen békesség,
amit ismertem.
Hamarosan arra ébredtem, hogy valaki kopogtat az ajtómon. Egy álmos apródra
nyitottam ajtót, akit azért küldtek, hogy Igazság térképtermébe kísérjen. Megmondtam
szegény fiúnak, hogy tudom az utat és nyugodtan visszamehet aludni. Fölráncigáltam a
ruháimat és sietve lerobogtam a lépcsőkön, azon tűnődve, hogy mi jöhet még.
Igazság már várt rám, szinte csak a kandallótűz világította meg a szobát. Kócos hajjal,
köntösben állt ott, nyilvánvalóan ő is az ágyból kelt ki. Felkészültem a legrosszabbra.
– Csukd be az ajtót! – parancsolta. Úgy tettem, aztán megálltam előtte. Nem tudtam
volna megmondani, hogy a szemeiben csodálkozás, vagy düh csillant-e, ahogy hirtelen
megkérdezte. – Ki az a Pirosszoknyás Kisasszony és miért álmodok róla minden este?
Nem találtam a szavakat. Kétségbeesetten igyekeztem végiggondolni, mennyire
részletesek voltak az álmaim. Szégyelltem magam. Ha pucéran álltam volna az egész
udvar előtt, az sem lehetett volna kínosabb.
Igazság elfordította az arcát és köhécselt, ami akár kuncogásnak is indulhatott.
– Ugyan, fiú, megértem én. Nem vagyok kíváncsi a kis titkodra; inkább te toloncolod
rám, különösen az utóbbi néhány éjszakán. Szükségem van az alvásra, nem akarok
arra ébredni, ahogy te... vonzódsz ehhez a lányhoz – hirtelen elhallgatott.
E l v ö r ö s ö d t e m .
– No – mondta kényelmetlenül –, ülj le. Megtanítalak védelmezni a gondolataidat –
megrázta a fejét. – Furcsa, Fitz, hogy néha képes vagy teljesen kizárni a Mesterséget a
fejedből, de úgy árad ki belőled a legtitkosabb vágyad, mintha farkas üvöltene a
teliholdra. Talán Galenus oktatásának következménye. Ha meg tudnánk szüntetni... De
mivel nem tudjuk, megtanítlak arra, amire tudlak.
Nem mozdultam. Hirtelen egyikünk sem tudott a másikra nézni.
– Gyere ide – ismételte meg morcosan. – Ülj le ide. Nézd a lángokat.
Egy órán belül megtanított egy gyakorlatra, amit rendszeresen végezhettem, hogy
megtartsam magamnak az álmaimat, vagy ami még valószínűbb, hogy egyáltalán ne
álmodjak. Elszomorodva vettem tudomásul, hogy még álmaim Mollyját is elveszítem,
akárcsak a valódit. Ezt megérezte Igazság is.
– Ugyan, Fitz, majd elmúlik. Tartsd féken magad. Nem lehetetlen feladat. Talán eljön az
az idő, amikor azt fogod kívánni, bár egyáltalán ne lenne nő az életedben, mint most.
Akárcsak én.
– Nem akart eltévedni, uram.
– A szándék nem elég, az eredmény a fontos. Ő a leendő királyné. Mindig meg kell
gondolnia mit tesz, nem egyszer, de háromszor, mielőtt bármit is tesz.
– Azt mondta, hogy Lágyléptű Pompa lovát követte és nem engedelmeskedett neki.
Burrickot és engem okolhatsz miatta; nekünk kellett volna kiképezni azt a lovat.
– Az hiszem – sóhajtotta. – Vedd úgy, hogy megszidtalak és mondd meg Burricknak,
hogy találjon neki egy higgadtabb lovat, amíg jobb lovas nem lesz – ismét felsóhajtott,
ezúttal mélyebben. – Azt hiszem, büntetésnek veszi majd. Rám néz, azokkal a
hatalmas kék szemeivel, de egy szót sem fog szólni. Hát, attól tartok nem lehet segíteni
rajta. De tényleg ölnie kellett, aztán pedig olyan könnyedén beszélnie róla? Mit
gondolnak majd róla?
– Aligha volt más választása. Talán jobb lett volna, ha meghal? Ami pedig az
embereket illeti... hát, azok a katonák, akikkel először futottunk össze, bátornak
tartották. És tettre késznek. Nem rossz adottságok egy királynénak. Különösen a nők,
mármint az őrségben, nagyon jókat mondtak róla. A királynéjuknak tekintik, sokkal
inkább, mintha egy szipogó, sírós asszonyka volna. Kérdés nélkül követni fogják.
Ezekben a kemény időkben talán több hasznát vesszük egy királynénak, aki kést
forgat, mint aki ékszerek mögé bújik.
– Talán – mondta Igazság halkan. Éreztem, hogy nem ért egyet. – De most mindenki
megtudja, hogy szipolyozottak gyülekeznek Kosvár körül.
– Tudni fogják azt is, hogy egy elszánt ember meg tudja védeni magát ellenük. Az
őrséged pedig úgy beszélt, hogy egy hét múlva kevesebb szipolyozott lesz Kosvár
k ö r ü l .
– Tudom. Lesznek, akik a saját népüket mészárolják majd. Szipolyozott, vagy sem, a
Hat Hercegség vérét ontják. Igyekeztem elkerülni, hogy a saját katonáim a népemet
ö l d ö k ö l j é k .
Hallgatás ereszkedett közénk, ahogy mindketten fölidéztük, hogy kevesebb kétsége
volt, amikor engem bízott meg a feladattal. Orgyilkos. Ez voltam én. Nekem nem volt
becsületem, amit meg kellett védenem.
– Nem igaz, Fitz – válaszolt a gondolatomra. – Az én becsületemet véded, amiért én
téged becsüllek. Azt teszed, amit meg kell tenned, a piszkos munkát, a rejtett munkát.
Ne szégyelld magad, amiért megvéded a Hat Hercegséget. Ne hidd, hogy nem vagyok
hálás érte, csak azért, mert titokban kell maradnia. Ma este megvédted a királynémat.
Ezt sem felejtem el.
– Kevés szüksége volt rá. Azt hiszem, még egyedül is túlélte volna.
– Hát, ezen jobb nem töprengeni – szünetet tartott, aztán zavartan hozzátette. – Meg
kellene jutalmaznom téged.
Mikor tiltakozásra nyitottam a számat, fölemelte a kezét. – Tudom, hogy nincs
szükséged semmire. Tudom azt is, hogy túl sok minden van köztünk és semmi sem
fejezné ki eléggé a hálámat. De a legtöbben nem tudják ezt. Hagynád, hogy azt
mondják a városban, hogy megmentetted Kettrickent és Igazság még csak meg sem
jutalmazott? De nem tudom, mit adjak neked... valami látható kellene, amit viselned kell
egy darabig. Ennyit még tudok az udvari diplomáciából. Egy kard? Valami, ami jobb,
mint az, ami veled volt ma este?
– Az egy régi kard, amivel Hod gyakorlatoztatott – védekeztem. – Megteszi.
– Nyilvánvalóan. Választhatna valami jobbat neked, kicsit kidíszíthetné a markolatát. Az
m e g t e n n é ?
– Azt hiszem – feleltem zavartan.
– Hát. Térjünk nyugovóra. Most már legalább aludni fogok, ugye? – félreérthetetlen
csodálkozás volt a hangjában. Ismét éreztem, hogy ég az arcom.
– Uram... Meg kell kérdeznem – hebegtem –, mennyit tud arról, akiről álmodni
s z o k t a m ?
Lassan megrázta a fejét. – Ne félj, nem árultad el a becsületét. Tudom, hogy kék
szoknyát visel, de te pirosnak látod. Olyan hévvel szereted, ami teljesen normális egy
korodbeli fiatalnál. Nem kell nem szeretned többé. Csak ne sugározd ki magadból
éjszakánként. Nem csak én vagyok nyitott a Mesterségre, bár talán én vagyok az
egyetlen, aki ennyire felismeri a kézjegyedet az álmodon. Mégis, légy óvatos. Galenus
köre még létezik, még ha otrombán használják is, kevés erővel. Egy emberrel az is
végezhet, ha megtudják, mi a legkedvesebb a számára. Védd magad – felkuncogott. –
És reménykedj, hogy Pirosszoknyás Kisasszonynak nincs érzéke a Mesterséghez,
különben ő is hallott téged.
Ezzel a nyugtalanító gondolattal elbocsátott, én pedig nem aludtam egész éjszaka.
8
A királyné ébredése
Más az erdőn vadkanra les
Íját őzre tartja,
A Róka Úrnő oldalán
A vadászt más cél hajtja
Nem dicsőségből
Nem vakmerőségből,
A Róka Úrnő oldalán
Ölni kegyelemből
– A Róka Úrnő vadászata
*
Másnap reggel az egész kastély felbolydult. Lázas, majdnem ünnepi hangulat
uralkodott az udvaron, amint Igazság testőrsége és minden katona, akinek nem volt
egyéb dolga, fölkészült a vadászatra. Vadászkopók csaholtak türelmetlenül, míg a
zömökebb, hordó mellkasú vérebek izgatottan pufogtak és pórázaik erejét próbálgatták.
Az emberek máris fogadásokat kötöttek arra, hogy ki hány szipolyozottat fog elejteni.
Lovak patái doboltak a köveken, íjhúrokat próbálgattak a katonák, apródok rohangáltak
föl-alá. A konyhában a személyzet fele porciókat csomagolt a vadászathoz. Fiatalok és
idősebbek, férfiak és nők kacagtak a nyeregben, vagy lovaik mellett, régi csatáikat
idézve föl harsányan, fegyvereket méregettek egymáshoz, lelkierőt gyűjtöttek az előttük
álló naphoz. Százszor is láttam már hasonló készülődést téli vadászatok előtt, de most
különös íze volt, vérszomj erős szaga lengte körül. Émelyegtem az elcsípett
m o n d a t o k t ó l .
– ...könyörtelenül, a mocskokra...
– ...gyávák és árulók, hogy rátámadtak a királynéra...
– ...drágán megfizetnek...
– ...nem érdemelnek gyors halált...
Sietve visszaugrottam a konyha menedékébe és keresztülvágtam magam a sürgölődő
tömegen. Ott is hasonló beszédet hallottam, ugyanazt a bosszúvágyat.
Igazságot a térképszobájában találtam. Frissen megfürödve, tiszta ruhában volt, de az
előző éjszaka árulkodó nyomai úgy meglátszottak rajta, mintha poros úti köpenyként
viselte volna. Öltözete alapján egész napját a szobában akarta tölteni a térképei között.
Udvariasan kopogtam az ajtaján, bár az nyitva állt. A kandalló előtt ült, háttal nekem.
Biccentett, de nem nézett vissza rám. Mozdulatlansága ellenére feszültség vibrált a
levegőben. Reggelije érintetlenül állt az asztalon. Halkan mellé álltam, majdnem
biztosan afelől, hogy a Mesterséggel Üzent értem. Ahogy hosszúra nyúlt a csönd, azon
tűnődtem, vajon Igazság tudta-e miért hivatott. Végül úgy döntöttem, én kezdem a
b e s z é l g e t é s t .
– Hercegem. Nem lovagolsz ki a katonáiddal ma? – próbálkoztam.
Mintha gátat nyitottam volna meg. Felém fordította a fejét, a ráncok elmélyültek az
arcán az éjszaka óta. Megviseltnek tűnt.
– Nem akarok. Nem merek. Hogyan is támogathatnék ilyesmit, a saját népünk
lemészárlását. És mégis, mi más választásom van? Bujdossak el a kastélyban, amíg
mások megbosszulják a királynémat ért támadást? Nem merem megtiltani az
emberimnek, hogy megtartsák a becsületüket. Ezért úgy kell tennem, mintha nem is
tudnék arról, ami az udvaron folyik. Mintha bolond lennék, vagy gyáva. Nem kétlem,
hogy balladát írnak a mai napról. Vajon mi lesz a neve? „Igazság lemészárolja a
védteleneket?”, vagy „Kettricken királyné Áldozata a szipolyozottaknak?” – a hangja
minden egyes szóval erősebb lett, még mielőtt a végére ért volna, hátrább léptem és
becsuktam az ajtót. Gondosan körülnéztem, hogy vajon hallja-e még valaki rajtam kívül.
– Aludtál egyáltalán az éjszaka, hercegem? – kérdeztem, mikor kifulladt.
Elmosolyodott. – Hát, tudod, hogy mi vetett véget az első próbálkozásomnak. A
második kevésbé... érdekfeszítő volt. Úrnőm látogatott meg a szobámban.
Éreztem, hogy felforrósodik a fülem. Akármit akart is mondani, nem voltam rá kíváncsi.
Nem akartam tudni, mi zajlott le köztük. Vitatkozás, vagy bocsánatkérés, nem akartam
róla tudni. Igazság azonban könyörtelen volt.
– Nem zokogott, mint gondolnád. Nem is kellemből jött. Nem azért, hogy megóvjam az
éjszaka árnyaitól, hanem határozottan, mintha kardot nyelt volna, akár egy tiszt, hogy
az ágyam lábánál állva könyörögjön a bocsánatomért. Sápadtan, mint a kréta és
keményen, mint egy tölgy... – elhallgatott, miután rájött, hogy talán túl sokat árult el. – Ő
volt, aki előrelátta ezt a vadászatot, nem én. Az éjszaka kellős közepén azért jött
hozzám, hogy mit kellene tennünk. Nem tudtam neki többet felelni, mint most...
– Legalább előre látta – próbálkoztam enyhíteni a helyzeten.
– Én pedig nem – mondta határozottan. – Ő igen. Lovag is látta volna. Ó, igen, Lovag
tudta volna abban a pillanatban, ahogy Kettricken eltűnt és máris terveket kovácsolt
volna. De én nem. Csak arra gondoltam, hogy gyorsan hazahozzam, hogy minél
kevesebben értesüljenek róla. Mintha lehetséges lenne ilyesmi! Most pedig azt találom,
hogy ha valaha is az én fejemen pihen majd a korona, méltatlan helye lesz.
Ezt az Igazság herceget még nem ismertem. Önbizalma romokban hevert és végre
megértettem, miért rossz párja Kettricken. Nem a királyné hibája volt. Erős nő volt,
uralkodásra nevelték. Igazság gyakran mondogatta, hogy őt második fiúnak nevelték.
Egy megfelelő asszony megszilárdította volna, mint egy hullámtörő gát az öbölparton és
segített volna erős királlyá válnia. Egy olyan asszony, aki zokogva bújt volna hozzá
védelemért egy ilyen eset után, megerősítette volna Igazság hitét, hogy férfi volt, aki
alkalmas a trónra. Kettricken fegyelme és visszafogottsága elbizonytalanította saját
erejét illetően. Igazság ember volt, értettem meg hirtelen. Nem volt megnyugtató
g o n d o l a t .
– Legalább szólnod kellene hozzájuk – próbálkoztam tovább.
– És mit mondjak? Jó vadászatot, emberek! Nem. De te menj, hozd hírül a történteket.
Indulj. És csukd be az ajtót. Nem kívánok senki mással találkozni, amíg hírét nem
hozod, hogy mentek a dolgok.
Elmentem hát, ahogy parancsolta. Ahogy elmentem a nagyterem mellett az udvar felé,
Pompával találkoztam. Ritkán kelt ilyen korán és úgy látszott, hogy nem önszántából
bújt ki az ágyából. Ruhái és haja rendezett volt, de az apróságok hiányoztak; sehol egy
fülbevaló, egy gyűrű, sem selyemsál a nyaka körül, csak a pecsétgyűrűjét viselte.
Megfésülte ugyan a haját, de nem illatosította meg és nem is volt begöndörítve, szemei
véreresek voltak. A düh hajtotta. Ahogy megpróbáltam elcsúszni mellette, megragadott
és szembefordított magával. Legalábbis megpróbálta. Nem álltam ellen, csak
ellazítottam az izmaimat. Megelégedettségemre nem tudott elmozdítani a helyemről.
Megnőttem és nehezebb lettem, de csak most tapasztaltam az előnyét. Sikerült
visszafojtanom a mosolyomat, de a szemem felcsillanhatott. Vadul meglökött, én pedig
hagytam, hogy megingasson. Egy kicsit.
– Hol van Igazság? – vicsorogta.
– Mármint a herceg? – kérdeztem bizonytalankodva.
– Hol a bátyám? Az az átkozott felesége... – elharapta a mondat másik felét. Fortyogott
a dühtől. – Hol szokott lenni a bátyám ilyenkor? – kérdezte végül.
Nem hazudtam neki. – Néha már korán a tornyába megy. Vagy reggelizik, azt hiszem.
Vagy a fürdőben... – javasoltam.
– Haszontalan fattyú – legyintett Pompa, aztán sarkon perdült, hogy elinduljon a torony
felé. Reméltem, hogy a lépcsőmászás lefoglalja majd. Amint eltűntem a látómezejéből,
futásnak eredtem, hogy kihasználjam azt az értékes időt, amit nyertem.
Amint kiértem az udvarra, megpillantottam Pompa felháborodásának okát. Kettricken
egy szekér bakján állt, minden tekintet felé fordult. Ugyanazt a ruhát viselte, amit előző
este. Napfénynél láthattam végre, hogyan fröccsent rá a vér az ingujjára és nadrágjára.
Lovaglásra készen állt, övére kardot szíjazott. Megdöbbentem. Hogy tehet ilyet?
Körülnéztem, nem tudván, hogy mit mondott addig. Mindenki őt nézte elkerekedett
szemekkel, visszafojtott lélegzettel. Mikor megszólalt, nem emelte föl a hangját, de a
csönd olyan nagy volt, hogy a hideg levegőben tisztán hallatszott a hangja.
– Azt mondom, ez nem vadászat – ismételte meg Kettricken komoran. – Tegyétek félre
az örömöt és a diadalt. Vegyetek le minden ékszert, minden rangjelzést. Tiszta szívvel
gondoljátok végig, mit fogunk tenni.
Még mindig hegyvidéki akcentusban beszélt, ugyanakkor alaposan megfigyeltem,
milyen gondosan válogatja meg a szavait és milyen megfontoltan hangsúlyoz minden
m o n d a t o t .
– Nem vadászni megyünk – ismételte meg. – Áldozatainkat gyűjtjük össze. Azért
megyünk, hogy megpihenhessenek azok a lelkek, akiket a Vörös Martalócok elragadtak
tőlünk. A Martalócok elvitték a szipolyozottak szívét és itt hagyták a testüket, hogy
köztünk járjanak. Ettől függetlenül, akik ellen ma kivonulunk, a Hat Hercegség népe. A
saját népünk.
– Harcosaim, azt kérem tőletek, hogy minden nyílvesszőtök, minden kardcsapásotok
gyors halált osszon. Tudom, hogy elég képzettek vagytok hozzá, hogy megtegyétek.
Mindannyian eleget szenvedtünk már. Legyen minden halál olyan könyörületes és
gyors, amennyire csak lehetséges. Összeszorított szájjal távolítsuk el a fertőzést
közülünk, annyi tisztelettel és megbánással, mintha egy szerettünk távozott volna. Mert
pontosan ez a feladatunk. Nem bosszú, hanem orvoslás, hogy gyógyulás következzék.
Tegyétek, ahogy mondtam.
Egy hosszú percig mozdulatlanul állt és lenézett mindannyiunkra. Mint valami álomban,
megmozdultak az emberek, lecsatolták a szalagjaikat, nyakláncaikat és gyűrűiket és az
apródoknak adták. Az ünnepi hangulat és a hencegés nyomtalanul eltűnt. Eltűnt az,
ami eddig megvédte őket és a puszta igazságot tárta eléjük. Senkinek sem volt ínyére.
Mindenki várta, mit mond legközelebb. Kettricken mozdulatlan maradt, amíg minden
szem újból rászegeződött.
– Helyes – dicsért meg mindannyiunkat. – Most pedig jól figyeljetek a szavaimra. Ló
vontatta szekereket, hintókat kérek... akármit, amit a lovászok jónak látnak. Tömjétek ki
őket szalmával. Egyetlen elesettet sem hagyunk magunk mögött ebek harmincadjára.
Visszahozzuk őket ide, megtudjuk a nevüket, és tort ülünk, ahogy az elesett
harcosoknak jár. Amelyikük családját ismeritek és a közelben laknak, elhívjuk őket a
gyászra. Akik távolabb élnek, értesítjük őket – könnyek csordultak végig az arcán,
gyémántként csillogtak a reggeli napfényben. Megkeményítette a hangját, ahogy egy
másik csoport felé fordult. – Szolgálóim és szakácsaim! Terítsétek meg az asztalt a
nagy csarnokban és készítsetek torhoz illő lakomát. A kisebbik csarnokba vigyetek vizet
és gyógyfüveket, meg tiszta ruhákat, hogy felöltöztessük a halottainkat az
elhamvasztásukhoz. Ti többiek, pedig hagyjátok abba a munkátokat és kerítsetek fát a
máglyához. Ha visszatértünk, meggyászoljuk és eltemetjük a halottainkat –
körülhordozta a tekintetét, mintha mindenkinek a szemébe nézne. Kivonta a kardját és
az ég felé fordította, mintha esküt akarna tenni. – Miután meggyászoltuk őket,
fölkészülünk a megbosszulásukra! Lelkük elrablói megismerkednek majd haragunkkal!
– lassan leeresztette a pengét és visszadugta a hüvelybe. – És most, kilovagolunk!
Lúdbőrzött a hátam. Körülöttem nyeregbe szálltak az emberek és kialakult a
vadásztársulat. Tökéletes időzítéssel Burrick a szekér mellett termett a fölnyergelt
Lágyléptűvel. Eltűnődtem, hogy honnan szedte azt a vörös-fekete kantárt és
lószerszámot, a gyász és a bosszú színeit. Vajon Kettricken parancsa volt, vagy Burrick
egyszerűen tudta. Kettricken lelépett lova nyergébe, aztán fölemelte kardot tartó kezét.
A csapat fölfejlődött mögötte.
– Állítsd meg! – sziszegte Pompa mögöttem, én pedig megpördültem. Igazság és
Pompa mögöttem állt, teljesen észrevétlenül.
– Ne! – mondtam, alig hangosabban egy suttogásnál. – Hát nem érzed? Ne rontsd el!
Visszaadott nekik valamit, nem tudom mit, de már régóta hiányzott nekik.
– A büszkeséget – mondta Igazság, mély hangja, mint a mennydörgés. – Amit
mindannyian hiányoltunk, de legfőképpen én. Ím, ott lovagol egy királyné – folytatta
csodálkozással a hangjában. Irigység csendült volna a hangjában? Lassan elfordult és
halkan visszament a kastélyba. Mögöttünk nyüzsgés támadt, ahogy mindenki
igyekezett a kiszabott feladatát elvégezni. Igazság mögött mentem, szinte bénultan a
hallottaktól. Pompa elviharzott mellettem, hogy Igazság elé penderüljön. Reszketett a
dühtől. Megálltunk.
– Hogy engedhetted meg? Hát nincs hatalmad fölötte? Kigúnyol mindannyiunkat!
Kicsoda ő, hogy így utasítgasson mindenkit és magával vigye az őrségünket? Ki ő,
hogy csak úgy kijelenthet ilyesmiket? – Pompa hangja recsegett haragjában.
– A feleségem – mondta Igazság egyszerűen. – És a királynéd. Akit te választottál.
Apám biztosított, hogy királynénak méltó asszonyt választasz nekem. Azt hiszem,
ezúttal jobban választottál, mint sejtetted.
– A feleséged? A veszted, te barom! Aláássa a tekintélyedet, álmodban vágja át a
torkod! Ellopja a szívüket, hogy őt imádják! Hát nem látod, idióta! Te talán elégedett
vagy vele, hogy ez a hegyvidéki boszorkány ellopja a koronát, de én nem!
Sietve elfordultam és újra megkötöttem a csizmám fűzőit, hogy ne lássam, amikor
Igazság herceg megüti Pompa herceget. Olyasmi hangot hallottam, amikor egy erős
tenyér csattan egy arcon, aztán fájdalmas jajszót. Mikor fölnéztem, Igazság ugyanolyan
némán állt, mint azelőtt, Pompa pedig előregörnyedt, egyik kezével takargatva orrát és
száját. – Igazság herceg, a trónörökös nem tűri el, hogy sértegessék Kettricken
királynét. Sem pedig őt magát. Azt mondtam, hogy úrnőm újra felélesztette a
büszkeséget az embereimben. Talán az enyémet is – kissé meglepettnek látszott,
ahogy kimondta az utolsó mondatot.
– A király hallani fog erről! – vette el a kezét Pompa az arca elől és döbbenten nézte
véres kezét. Igazság elé tartotta. – Apám látni fogja a vért, amit ontottál! – csikorogta
vérző orral. Előrehajolt kissé és eltartotta véres kezét, hogy ne piszkítsa össze a
r u h á j á t .
– Mit? Egészen délutánig vérezni akarsz, amíg apánk fölébred? Ha ez sikerül, akkor
mutasd meg nekem is! – aztán felém fordult. – Fitz! Neked semmi más dolgod nincs,
mint tátani a szád? Tágulj és ügyelj, hogy úrnőm parancsait teljesítsék!
Igazság elfordult és végigviharzott a folyosón. Sietve engedelmeskedtem, hogy
mihamarabb biztos távolba kerüljek Pompától. Csak hallottam, ahogy dühöng, mint egy
gyerek. Sem Igazság, sem én nem néztünk vissza, de reméltem, hogy nem volt
szemtanúja az esetnek.
Hosszú és különös nap volt az a kastélyban. Igazság látogatást tett Elmés király
szobájában, aztán a térképszobájába vonult vissza. Nem tudtam, hogy Pompa mit tett.
Mindenki hozzálátott a feladatához, gyorsan és majdnem teljes csöndben, csak
suttogva pletykálkodtak egymásnak dolguk közben. Egy fontos változást is
megjegyeztem. Azoknak a hölgyeknek, akik mindig hűségesek voltak Kettrickenhez,
mindenki szó nélkül engedelmeskedett, mintha Kettricken árnyékai lennének. És azok a
hölgyek hirtelen nem találták lealacsonyítónak, hogy a kisebbik csarnokban
ténykedjenek, amint felügyelték a szolgálók munkáját. Én a fagyűjtésben segédkeztem.
Késő délutánra a vadászok visszatértek. Némán érkeztek, közrefogva a szekereket,
Kettrickennel az élen. Fáradtnak tűnt. Oda akartam lépni hozzá, de nem vettem el a
dicsőséget Burricktól, aki Lágyléptű fejéhez lépett és megtartotta, amíg Kettircken
leszállt a nyeregből. Friss vér pettyezte a csizmáját és lova vállát. Nem kért olyat a
katonáktól, amit ne tett volna meg maga is. Halkan elbocsátotta a katonákat, hogy
tisztálkodjanak és öltsenek tiszta ruhát. Burrick elvezette Lágyléptűt, Kettricken pedig
egy darabig egyedül állt. Soha nem tapasztalt szomorúság áradt felőle. Fáradt volt,
nagyon fáradt.
Halkan mellé léptem. – Ha szüksége van valamire, fenség – mondtam halkan.
Nem fordult felém.
– Ezt magamnak kell intéznem. De maradj a közelemben, ha szükségem lenne rád –
olyan halkan mondta, hogy biztos voltam benne, csak én hallottam. Aztán elindult, a
szolgálók pedig szétváltak, hogy utat engedjenek neki. Ahogy elhaladt mellettük, fejet
hajtottak neki, ő pedig némán sétált keresztül a konyhán, biccentve a készülő ételek
láttán, aztán átvágott a nagyterembe, ismét helyeslően bólintva. A kisebb teremben
megállt, levette sokszínű kötött fejfedőjét és kabátját, ami alatt egy egyszerű, bíborszín
inget viselt. Odalépett az egyik asztalhoz, és föltűrte az ingujját. Minden mozgás
megszűnt, minden fej felé fordult. – Hozzátok be a halottakat – mondta egyszerűen.
Bevitték a szánalmas testeket, szívbemarkoló sorban, nem is számoltam hányat.
Többet, mint számítottam, többet, mint amennyit Igazság jelentése sejtetett. Mindvégig
Kettricken nyomában jártam és vittem az illatos vízzel teli tálat, ő pedig lemosta
mindegyikük arcát és lezárta szemhéjaikat. Mögöttünk mások jöttek, gyengéden
megmosdatták és átöltöztették a halottakat. Valamikor feltűnt, hogy Igazság is ott volt,
nyomában egy fiatal írnokkal, amint egyesével megnézték a holtakat és akinek ismerték
a nevét lejegyezték, a többieket pedig pár szóval leírták.
Az egyiket én magam azonosítottam. Kerry. Amikor Mollyval utoljára hallottunk kis
csavargó pajtásunkról, elszegődött egy báboshoz. Alig többként végezte, mint egy báb.
Gyerekekként együtt szaladgáltunk az utcákon, hogy üzeneteket vigyünk és keressünk
egy kis pénzt. Ő volt mellettem, amikor először ittam le magam a sárga földig és
kacagott, amíg a gyomra el nem árulta őt is. Ő rejtette el a halat az egyik taverna
asztalában bosszúból, amiért a kocsmáros lopással vádolta meg. Csak én fogok
emlékezni már azokra a napokra. Hirtelen nem tűntek olyan valóságosnak. Múltam egy
részét kiszipolyozták belőlem.
Mikor elkészültünk és némán álltunk az asztalok fölött, Igazság előrelépett, hogy
fölolvassa a listáját. Kevés nevet ismertünk, de a többieket is leírta, mi pedig hallgattuk
a litániát, és csak azok nem sírták el magukat, akiknek kőből volt a szívük. Egy
emberként mozdultunk, hogy az áldozati máglyára vigyük őket. Igazság maga hozta a
fáklyát, de aztán odaadta a királynénak. Ahogy meggyújtotta, Kettricken a sötét égre
kiáltott. – Nem felejtünk el benneteket!
Mindenki visszhangozta a kiáltást. Penge, a veterán hadnagy ollóval a kezében állt a
máglya mellett és minden harcos hajából levágott egy tincset a gyász jeléül. Igazság és
Kettricken is beállt a sorba.
Aztán olyan éjszaka következett, amilyet addig még nem láttam. Sokan feljöttek a
városból és kérdezősködés nélkül beengedték őket. Mindannyian követték a királyné
példáját és tiszteletüket tették a holtak előtt, aztán csatlakoztak a torhoz. Megterítettek
a kisebbik teremben is, sőt az udvaron is asztalokat állítottak föl azok számára, akik
már nem fértek be a termekbe A tor addig tartott, míg a máglya elhamvadt, rengeteg
hordót vertek csapra, megannyi étel került az asztalokra, nem is hittem, hogy létezik
annyi a kastélyban. Később megtudtam, hogy egy részüket Kosvárból hozták föl az
e m b e r e k .
A király is csatlakozott, hetek óta először ereszkedett le, hogy a trónjára ülve éreztesse
jelenlétét. A Bolond is vele tartott, mindvégig a széke mögött állt és elfogadta, amivel a
király megkínálta a tányérjáról. Aznap este nem űzött tréfákat, néma volt, még
sipkájának csengettyűit is rongyokba bugyolálta, hogy ne csilingeljenek. Csak egyszer
találkozott a tekintetünk, de a Bolondé nem bírt különleges jelentéssel. A király jobbján
Igazság ült, a balján Kettricken. Természetesen Pompa is ott volt, a feketének annyi
árnyalatába öltözve, amennyi csak létezett; csak a szín gyászolt. Csak hümmögött, ivott
és evett, szótlanul. Én azonban éreztem visszafojtott haragját és tudtam, hogy valaki
valahol fizetni fog azért, amit magára nézve sértésnek érzett. Még Türelem is ott volt,
kinek jelenléte legalább olyan ritkaság volt, mint a királyé.
Elmés király keveset evett, megvárta, míg mindenki leült '61z asztal köré, aztán szólásra
emelkedett. Ahogy beszélt, a szavait hírvivők ismételték meg a többi asztalnál, még
odakint, az udvaron is. Keveset beszélt azokról, akiket elvesztettünk a küzdelemben, de
nem szólt semmit a szipolyozásról, sem az aznapi vadászatról. Úgy beszélt róluk, mint
akik nemrégiben estek el a Vörös Martalócok elleni harcban és csak annyit tett hozzá,
hogy mindig emlékeznünk kell rájuk. Aztán kimerültségre és a gyászra hivatkozva
visszavonult a szobájába.
Igazság akkor emelkedett szólásra. Alig mondott többet annál, amit Kettricken
korábban, hogy most gyászolunk, de eljön a bosszú ideje. Hiányzott belőle a hév és a
szenvedély, ami Kettricken szavaiban megvolt, de láttam, hogy az asztalnál mindenki
megértette a jelentésüket. Az emberek bólogattak, aztán halkan elkezdtek egymás közt
beszélgetni, csak Pompa füstölgött magában. Igazság és Kettricken későn tértek
nyugovóra, a trónörökös a karján kísérte föl úrnőjét. Tettek róla, hogy mindenki lássa
hogyan távoznak. Pompa maradt, ivott és dünnyögött. Én is hamarosan távoztam, hogy
nyugovóra térjek.
Nem próbáltam elaludni, csak végignyúltam az ágyamon és a tűzbe bámultam. Mikor
kinyílt a rejtekajtó, azonnal fölpattantam és Árny szobájába siettem. Izgatottan tett-vett,
ami lassan kezdett rám is átragadni, bár még nem tudtam hangulatának okát. Még
némi pír is költözött összekarcolt arcába, szürke haja kócosan meredezett, zöld szemei
drágakőként csillogtak. Föl-alá járkált a szobájában, még egy öleléssel is meglepett.
Hátralépett, aztán felkacagott döbbent arckifejezésem láttán.
– Uralkodásra termett ez a lány! Erre született és most valahogy ráébredt! Nem is
jöhetett volna jobbkor! Talán még meg is menthet mindannyiunkat!
Diadalmámora szentségtelennek tűnt a szememben.
– Nem is tudom, hányan haltak ma meg – mondtam bosszúsan.
– Ó, igen! De nem hiába! Nem fölöslegesen, FitzLovag! Elre és Edára, Kettrickennek
érzéke és eleganciája van hozzá! Nem is sejtettem, hogy rendelkezik vele. Most, fiú, ha
apád élne és vele ülne a trónon, olyan párt alkotnának, akik az egész világot át tudnák
ölelni! – belekortyolt a borába és ismét járkálni kezdett. Még soha nem láttam ilyen
lelkesnek. Majdnem ujjongott. Egy fedett kosár állt az asztalon, tartalmát egy terítőre
rakta ki. Bor, sajt, kolbász, zöldségek és kenyér. Tehát még elzárt szobájában is együtt
ülte velünk a tort. Somfordi, a menyét ugrott föl az asztalra és mohó szemeket
meresztett az ételre. Árny szavai törték meg a gondolataimat.
– Van benne valami, ami Lovagban is meg volt. Az az ösztön, amivel megragadja a
pillanatot és a saját hasznára fordítja. Adott egy elkerülhetetlen, leírhatatlan helyzet,
ami aligha lett volna több, mint véres mészárlás és tragédiává változtatta! Fiú, ez aztán
a királyné, végre ismét egy igazi királyné Kosvárban!
Egy kicsit visszataszított az öröme. Egy pillanatra meg is tévesztett.
– Gondolod, hogy a látszat miatt tette? – kérdeztem tétován. – Hogy kiszámított
mozdulat volt?
Megtorpant és fontolgatta egy darabig. – Nem, nem hiszem, FitzLovag. Azt hiszem,
szívből cselekedett. De ettől még ugyanolyan briliáns taktika. Ó, most szívtelennek
tartasz. Vagy modortalannak. Az igazság az, hogy túl jól ismerem a dolgokat. Sokkalta
jobban tudom, mint te, hogy mit jelentett ez a mai nap. Tudom, hogy emberek haltak
meg. Még azt is tudom, hogy hatan megsérültek a katonák közül, többnyire könnyű
sebekben. Meg tudom mondani, pontosan hány szipolyozott halt meg és pár napon
belül tudni fogom legtöbbjük nevét is. Olyan neveket, amelyek már amúgy is föl vannak
írva azóta, hogy elrabolták őket a falujukból, csak össze kell párosítanom, amennyit
csak lehet. Én leszek az, fiú, aki gondoskodik róla, hogy kártérítést kapjanak az
elhunytak családjai. Én leszek az, aki üzenetet mellékel minden erszény arany mellé,
amiben az szerepel, hogy úgy tekintünk rájuk, mint akik a Martalócok elleni harcban
hulltak el. Nem lesz kellemes megfogalmazni a leveleket. De megírom őket, Igazság
kezével Elmés pecsétjével. Vagy azt hitted, hogy csak gyilkolok a királynak?
– Már elnézést. Csak mintha boldognak tűntél volna, amikor beléptem... – kezdtem.
– Boldog is vagyok! Te is boldog lehetnél. Céltalanul sodródtunk, hagytuk, hogy
dobáljanak a hullámok és terelgessenek a szelek. Most pedig itt egy asszony, aki
megragadta a kormánykereket és irányt mutatott. Kedvemre való iránynak látszik!
Ahogy mindenkinek így kellene látnia a birodalomban, akinek elege volt az elmúlt
években abból, hogy térdre kényszerítettek minket. Fölkelünk, fiú, harcolni kelünk föl!
Akkor értettem meg csak, hogy lendülete haragjának és gyászának tüzéből született.
Emlékeztem az arcára, amikor először lovagoltunk be Pörölybe és megláttuk, mit
műveltek a Martalócok az embereinkkel. Akkor azt mondta, hogy majd megtanulok
gondolni a néppel, ami a véremben volt. Hullámban tört rám kirohanásának igaza és
poharat emeltem köszöntésre. Együtt ittunk a királynéra. Aztán Árny komolyabb lett és
előadta, hogy miért hívott. Elmés maga megismételte, hogy figyeljek Kettrickenre.
– Már akartam róla beszélni veled; hogy Elmés mostanság többször megismétel olyan
parancsokat, amiket nem sokkal korábban kiadott.
– Tisztában vagyok vele, Fitz. A király egészségét azonban majd máskor vitatjuk meg.
Most legyen elég annyi, hogy nem feledékenységből ismételgeti meg. Nem. A király
akkor ismételte meg a parancsát, mielőtt levonult volna a torra. Azért ismétli meg, hogy
megkétszerezd az erőfeszítéseidet. Úgy látja, akárcsak én, hogy azáltal, hogy
föllelkesítette az embereket, nagyobb veszélynek teheti ki magát. Bár Elmés nem
fogalmazott ilyen nyíltan. Éberebben ügyelj a biztonságára.
– Pompa – horkantottam.
– Pompa herceg? – kérdezte Árny.
– Tőle kell félnünk, különösen most, hogy a királyné erősebb pozícióba jutott.
– Semmi ilyesmit nem mondtam. Neked sem kellene – jegyezte meg Árny csendesen.
A hangja nyugodt volt, de az arca annál komorabb.
– Miért nem? – kérdeztem vissza kicsit dacosan. – Miért nem tudunk legalább egyszer
nyíltan beszélni egymással?
– Egymással igen, ha teljesen egyedül vagyunk és csak téged, vagy engem érintene.
De nem ez a helyzet. A király emberei vagyunk, akik nem szórakoztatják magukat
azzal, hogy eljátszadoznak az árulás gondolatával, nem is beszélve...
Fuldokló hangot hallottunk és Somfordi elzuhant. Az asztalon, az elemózsiás kosár
mellett. Horkantott és nyáladzott.
– Kapzsi kis jószág! A torkodon akadt, mi? – feddte meg kedvesen Árny.
Kerestem egy rongyot, amivel eltakaríthatom amit kiborított. Mire odaértem, Somfordi
az oldalán feküdt és lihegett, Árny pedig a hányadékát vizsgálta egy fadarabbal.
Majdnem én is elhánytam magam. Félretolta a rongyot és odaadta a reszkető
m e n y é t e t .
– Nyugtasd meg, Fitz és itass vele vizet – utasított, aztán a menyéthez fordult. –
Gyerünk, öregfiú, Fitz majd gondodat viseli.
A tűz mellé vittem, ahol ügyesen lehányta az ingemet. Közelebbről még erősebb volt a
szaga. Ahogy letettem az állatot és lehúztam az ingemet, megéreztem egy mellékillatot,
ami még keserűbb volt. Ahogy szóra nyitottam a szám, Árny már meg is erősítette a
g y a n ú m a t .
– Vort levele, finomra őrölve. A fűszeres kolbász jól elrejtette. Reméljük, hogy a bor
nem volt mérgezett, különben végünk.
A rémülettől fölállt a szőr a hátamon. Árny rám nézett, aztán ellépett mellettem, hogy
szemügyre vegye Somfordit. Adott neki egy tányérban vizet és elégedettnek tűnt,
amikor a menyét lefetyelni kezdte. – Azt hiszem, túléli. A kis falánk teletömte a pofáját
és többet kapott belőle, mint amennyi egy ember adagja. Az egészet felöklendezte. Úgy
láttam, csak megrágta, nem emésztette meg. Az ízétől kezdett öklendezni, nem a
m é r e g t ő l .
– Remélem – mondtam haloványan. Minden idegszálam feszülten várakozott.
Megmérgeztek? Álmos voltam, szédültem, vagy hányingerem volt? Elzsibbadt a szám?
Száraz volt? Kivert a verejték és remegni kezdtem. Már megint?
– Hagyd abba – mondta Árny halkan. – Ülj le. Igyál egy kis vizet. Csak beképzeled
magadnak. A borospalack bontatlan volt, már régi a dugója. Ha valaki megmérgezte,
azt évekkel ezelőtt tette. Kevés embert ismerek, akinek van türelme hozzá, hogy
megmérgezzen egy üveg bort, aztán évekig érlelje. Azt hiszem, semmi bajunk.
Szaggatottan levegőt vettem. – De valaki másnak nem ez volt a szándéka. Honnan van
az étel?
Árny felhorkant. – Magam készítettem el az ételemet, mint mindig. De az, ami az
asztalon volt, egy ajándékkosár volt Démutka asszonyságnak. Olykor akadnak olyanok,
akik a kedvében igyekeznek járni, mert az a pletyka járja, hogy a király füle. Nem
gondoltam volna, hogy az álcámat valaki meg akarná mérgezni.
– Pompa – mondtam ismét. – Mondtam már, hogy azt hiszi, Démutka a király
méregkeverője. Hogy lehettél ilyen óvatlan? Tudod jól, hogy Démutkát hibáztatja az
anyja halála miatt! Legyünk olyan előzékenyek hogy hagyjuk megmérgeztetni
magunkat? Nem áll meg addig, amíg nem övé a trón.
– Én pedig mondom neked, hogy hallani sem akarok felségárulásról! – majdnem
kiabált. Leült a székébe és az ölébe vette Somfordit. A menyét fölült, megtisztogatta a
mancsait, aztán összekuporodott, hogy aludjon. Figyeltem, ahogy Árny sápadt kezével
a kis állatot simogatta. Csak a menyétre figyelt. Nemsokára nyugodtabban szólalt meg.
– Azt hiszem, a királynak igaza volt. Meg kell kettőznünk az éberségünket. Nem csak
Kettrickennel kapcsolatban, hanem magunkkal is – szenvedő tekintetet vetett rám. –
Figyelj az asszonyokra is, fiú. Sem az ártatlanság, sem a tudatlanság nem véd meg az
ilyesmitől. Türelem, Molly, talán még Füze is áldozat lehet. Találj valami finom módot,
hogy Burrickot is figyelmeztetni tudd – felsóhajtott. – Hát nincs elég ellenségünk a
falakon kívül? – kérdezte csak úgy.
– Rengeteg – biztosítottam, de többet nem szóltam Pompáról.
– Nem szerencsés, hogy így kell elmennem – rázta meg a fejét.
– Elutazol? Te? – kérdeztem hitetlenkedve. Árny soha nem hagyta el a kastélyt.
Nagyon ritkán, legalábbis. – Hova?
– Ahova mennem kell. Most viszont úgy érzem, maradnom kellene – megint
megcsóválta a fejét. – Vigyázz magadra, amíg távol vagyok, fiú. Nem leszek itt, hogy
vigyázzak rád – ennél többet nem is mondott.
Mikor elmentem, még mindig a tűzbe bámult, kezeit Somfordi köré fonva. Reszkető
lábakkal mentem le a lépcsőn. Az Árny elleni merénylet jobban megrázott, mint bármi
más. Még létezésének titka sem volt képes megvédeni. Pedig voltak védtelenebb
célpontok is, akik közelebb álltak a szívemhez.
Átkoztam a hősködésemet, amiért engedtem, hogy Pompa megérezze, hogy mennyivel
erősebb lettem. Ostoba voltam, hogy belementem a kakaskodásba; tudhattam volna,
hogy kevésbé nyilvánvaló célpontot fog választani. A szobámban sietve átöltöztem és
kiléptem a folyosóra. Molly szobájához mentem, halkan kopogtattam az ajtaján.
Senki sem válaszolt, én pedig nem kopogtam hangosabban. Már csak pár óra volt
hajnalig, a kastélynép pedig kimerült volt és még ágyban maradtak. Mégsem akartam,
hogy valaki is meglásson Molly ajtaja előtt. Viszont, tudnom kellett.
Az ajtaja zárva volt, de a zár egyszerű. Pillanatok alatt bejutottam és magamban
megjegyeztem, hogy be kellene szereznie egy jobbat még másnap éjszaka előtt.
Halkan, akár egy árnyék, beléptem és becsuktam az ajtót.
A kandallóban halovány tűz égett. Egy pillanatig mozdulatlanul álltam, amíg
hozzászoktam a sötétséghez, aztán óvatosan beljebb lopództam, gondosan elkerülve a
kandalló fényét. Hallottam Molly légzésének egyenletes ritmusát; elegendőnek kellett
volna lennie, de azt mondtam magamnak, hogy akár lázas is lehet és halálos álomba is
merülhet a méregtől. Megígértem magamnak, hogy csak megérintem a párnáját, hogy
megtudjam izzad-e. Csak ennyi. Közelebb osontam.
Az ágy mellett megálltam, mozdulatlanul. Éppen ki tudtam venni az alakját a takaró
alatt. Kellemes, meleg és édes volt az illata. Egészséges. Nyoma sincs a méreg okozta
lázálomnak. Tudtam, hogy mennem kellene. – Szép álmokat – suttogtam.
Hangtalanul rám vetette magát. Vörösen csillant a kandalló fénye a kezében tartott kés
pengéjén. – Molly! – kiáltottam, ahogy az alkarommal hárítottam a pengéjét.
Megtorpant, szabad kezét már hátrahúzta, ökölcsapásra készen.
– Újfiú! – sziszegte dühösen és gyomron vágott. Ahogy levegő után kapkodva
összegörnyedtem, kipenderült az ágyból. – Te bolond! Halálra rémítettél! Mit gondoltál,
hogy beosontál a szobámba? Most azonnal hívnom kellene az őrséget.
– Ne! – könyörögtem. – Kérlek, már el is mentem. Nem akartam semmi rosszat. Csak
meg akartam győződni, hogy jól vagy.
– Hát nem vagyok! – fújt. A haját éjszakára két vastag copfba fogta, pontosan ahogy
gyerekkorából emlékeztem rá. Többé már nem az a kislány volt. Vastag köntöst terített
magára és a derekán megkötötte. – Reszkető roncs vagyok! Már nem alszom többet
ma éjjel! Ittál, igaz? Részeg vagy? Mit akarsz?
Úgy közelített hozzám egy gyertyával, mintha fegyver lett volna.
– Nem – mondtam. Kihúztam magam. – Esküszöm, hogy nem vagyok részeg. És nem
ártó szándékkal jöttem. Csak... történt valami ma éjjel, ami aggasztott, ezért úgy
gondoltam, hogy megnézem, jól vagy-e, de tudtam, hogy Türelem nem engedné, és
nem akartam a fél kastélyt fölébreszteni azért, mert rossz előérzetem volt, ezért úgy
gondoltam, hogy beugrom és...
– Újfiú. Hebegsz – mondta fagyosan.
Igaza volt. – Sajnálom – mondtam, aztán leültem az ágya sarkára.
– Ne helyezd kényelembe magad – figyelmeztetett. – Éppen távozni készültél. Egyedül,
vagy az őrséggel... Döntsd el.
– Megyek – ígértem fölpattanva. – Csak biztos akartam lenni, hogy jól vagy.
– Jól vagyok – mondta. – Miért ne lennék jól? Ugyanolyan jól vagyok, mint előző éjjel,
meg azelőtt is, harminc napja. Egyiken sem érezted úgy, hogy meg kellene győződnöd
arról, hogy jól vagyok. Miért ma éjjel?
Nagy levegőt vettem. – Mert bizonyos éjszakákon komolyabb veszélyek leselkedhetnek
rád. Olyasmik történnek, amik elgondolkoztatnak, hogy mi rosszabb jöhet még. Vannak
olyan éjszakák, amikor nem egészséges egy fattyú kedvesének lenni.
Egészen keskenyre összeszorította a száját. – Ez mit akar jelenteni?
Ismét nagy levegőt vettem és elhatároztam, hogy olyan őszinte leszek hozzá,
amennyire csak lehetséges. – Nem mondhatom el, hogy mi történt, csak annyit, hogy
azt kellett feltételeznem, hogy veszély leselkedhet rád. Bíznod kell...
– Nem erre gondoltam. Mit értesz azon, hogy egy fattyú kedvese? Hogy merészelsz így
nevezni? – a szeme csillogott a dühtől.
A szívem kihagyott egy dobbanást. Hűvösség szállt meg.
– Igazad van, nincs jogom hozzá – kezdtem. – De ettől még nem tudok nem törődni
veled. És akár van jogom hozzá, akár nincs, hogy a kedvesemnek nevezzelek, ez nem
térít el másokat attól, hogy azzal ártsanak nekem, hogy téged támadnak meg. Hogyan
is mondhatnám el, hogy túlságosan is szeretlek ahhoz, hogy azt kívánjam bárcsak ne
szeretnélek, vagy legalább ne mutassam ki, mert a szerelmem veszélybe sodorhat, és
el is hidd? – ezzel elfordultam, és elindultam kifelé.
– És hogyan mondhatnám azt, hogy egy szót is értettem abból, amit összehordtál és el
is higgyem? – tűnődött Molly hangosan.
Volt valami a hangjában, ami arra késztetett, hogy megforduljak. Egy pillanatig csak
néztük egymást, aztán Molly nevetésben tört ki. Én csak álltam, komoran és szótlanul,
ahogy hozzám lépett, még mindig nevetve. Aztán átkarolt.
– Újfiú. Igen körülményesen vallottál szerelmet végre. Betörsz a szobámba, aztán csak
állsz és kitöröd a nyelvedet a magyarázkodásoddal. Nem tudtad volna egyszerűen
kimondani már sokkal korábban?
Csak álltam ostobán, a karjaiban és ostoba tekintettel néztem le rá. Rájöttem, hogy
magasabbra nőttem, mint Molly.
– Nos? – kérdezte, és egy pillanatig tanácstalan voltam.
– Szeretlek, Molly – végül olyan könnyen ki tudtam mondani. És micsoda
megkönnyebbülés! Lassan, óvatosan én is átkaroltam.
Rám mosolygott.
– Én is szeretlek.
Végre megcsókoltam. Abban a pillanatban, valahol Kosvár közelében egy farkas
hosszasan, boldogan felvonyított, amitől az összes kutya a környéken ugatni kezdett,
míg végül visszhangzott tőlük az éjszaka.
9
Védelem és kötelékek
GYAKRAN MEGÉRTEM ÉS HELYESLEM Fedren álmát. Ha keresztül tudná vinni, a
papír olyan mindennapos lenne, mint a kenyér és minden gyerek megtanulna írni és
olvasni. Ám még ha úgy is lenne, nem hiszem, hogy beváltaná a hozzá fűzött
reményeket. Fedren sajnálja azt a rengeteg tudást, ami a sírba száll az emberekkel.
Olyan időkről beszél, amikor a lópatkolást, vagy a hajóácsolást papírra vetik a mesterek
és aki tud olvasni, megtanulhatja őket. Nem hiszem, hogy ez így igaz, vagy hogy eljön
az az idő, amikor így lesz. Bizonyos dolgokat megtanulhat bárki a tekercsekből, de
bizonyos dolgokat először kézzel és szívvel kell elsajátítani, csak aztán az ember
fejével. Azóta hiszem így, mióta először láttam, ahogy Matfis elkészítette Igazság első
hajóját. Matfis tekintete már az egész hajót maga előtt látta, még mielőtt nekiláttak
volna az összeácsolásának. Ezt nem lehet szavakból, vagy papírról megtanulni. Talán
egyáltalán nem lehet megtanulni, hanem akárcsak a Mesterség, vagy az Ösztön, az
őseitől származik.
*
Visszatértem a szobámba és az ágyam szélén ülve bámultam a kandallómban
pislákoló lángokat. Vártam, hogy a kastély fölébredjen. Kimerültnek kellett volna
lennem, ehelyett szétfeszített az energia. @Elképzeltem, hogy mozdulatlanul ülök, még
mindig érzem Molly karjait a derekamon. Pontosan tudtam, hol érintette meg az arca az
enyémet. Illatát még halványan éreztem az ingemen, és kínok közt tépelődtem, hogy
viseljem-e aznap az inget, hogy velem legyen az illata, vagy gondosan tegyem félre a
ládámban, hogy megőrizzem. Egyáltalán nem éreztem bolondságnak, hogy ilyesmivel
törődtem. Még mindig elmosolyodom, amikor eszembe jut az az idő.
A reggel viharos szeleket és havazást hozott, amitől kellemesebben éreztem magam a
kastélyban. Talán jól is jött, hogy kiheverjük az előző estét. Nem is akartam azokra a
szerencsétlen testekre és a nyaldosó lángokra gondolni. Mindenkire ráfér egy csöndes
és nyugodt nap a kastélyban. Reméltem, hogy úgy is lesz. Fölkerekedtem, hogy
meglátogassam Türelem úrnőt.
Minden önuralmamra szükségem volt, hogy kivárjam, amíg Molly reggelit visz
Türelemnek. Ott lehettem volna a lépcsőn, amikor fölhozza, csak apróság lett volna.
Véletlen egybeesés. Ám nem volt kétségem afelől, hogy akik engem figyeltek,
megjegyeznék az efféle egybeeséseket, ha túl gyakran történnének. Nem. Meg kell
fogadnom a király és Árny tanácsát. Megmutatom Mollynak, hogy férfias önuralommal
és elővigyázatossággal rendelkezem. Ha várnom kell, hogy udvarolhassak neki, hát
várni fogok.
Ezért csak ültem a szobámban türelmetlenül, amíg biztos voltam afelől, hogy elhagyta
már Türelem szobáját és csak akkor indultam el. Kopogtattam, és amíg
bebocsáttatásra vártam, rájöttem, hogy nehezebb megvalósítani Türelem és Füze
szemmel tartását, de volt néhány ötletem. Múlt éjszaka már nekiláttam, kicsikartam egy
ígéretet Mollyból, hogy csak olyan ételt visz föl Türelemnek, amit saját maga készített
el, vagy frissen merte a főzőfazékból. Közvetlenül azután kértem meg rá, hogy édes
búcsút vettünk.
– Most pont olyan vagy, mint Füze – dorgált meg, aztán gyengéden becsukta az ajtót
az orrom előtt. Egy pillanattal később kinyitotta és elmosolyodott. – Gyerünk, bújj vissza
az ágyadba – mondta. Elpirulva folytatta. – És álmodj rólam. Remélem ugyanúgy
kísértettelek álmodban, mint te az enyémet.
E szavakra szinte suhantam a szobámba és még mindig égett az arcom, ha eszembe
j u t o t t .
Ahogy beléptem Türelem szobájába, igyekeztem kitisztítani a fejem az ilyen
gondolatoktól. Hivatalos ügyben jártam, még ha Türelemnek és Füzének azt kell is
hinniük, hogy csak udvariassági látogatás. Vetettem egy pillantást a reteszre és
kedvemre valónak találtam. Nem lehetett egy egyszerű késsel kinyitni. Ami pedig az
ablakot illette, még ha valaki meg is mássza a várfalat, keresztül kell jutnia a
zsalugátereken, egy vastag függönyön és több rétegnyi cserépedényen, tele
növényekkel. Senki nem szívesen választaná ezt az útvonalat. Füze visszaült stoppolni,
míg Türelem üdvözölt. Az úrnő látszólag tétlen volt, a kandalló mellett üldögélt, mint egy
kislány. Megpiszkálta a tüzet.
– Tudtad, hogy Kosvár történelmében majdnem mindig erős királynék uralkodtak? –
kérdezte hirtelen. – Nem csak a született Látnokok közt, hanem azok közt, akiket a
Látnok hercegek nőül vettek a különböző vidékekről. Gyakran még az uruk tetteit is
felülmúlták.
– Gondolja, hogy Kettricken is ilyen lesz? – kérdeztem udvariasan. Nem tudtam, hogy
hová akar kilyukadni.
– Nem tudom – mondta lágyan. Megint megpiszkálta a tüzet. – Csak azt tudom, hogy
én nem lettem volna az.
Felsóhajtott, aztán bocsánatkérő tekintettel nézett föl rám. – Megint olyan napom van,
Fitz. Csak az jár a fejemben, hogy mi lehetett volna, mi alakult volna másképp. Soha
nem kellett volna megengednem, hogy visszavonuljon. Lefogadom, hogy még ma is
é l n e .
Nem tudtam mit mondani. Ismét felsóhajtott és rajzolgatni kezdett a piszkavassal a
k a n d a l l ó p á r k á n y r a .
– Ma vágyakozó kedvemben vagyok, Fitz. Amíg tegnap mindenkit lenyűgözött, amit
Kettricken tett, engem ráébresztett arra, hogy elégedetlen vagyok magammal. Ha én
lettem volna a helyében, biztos elbujdostam volna a szobámba. Akárcsak most. De
apád anyja nem tette volna. Ő bezzeg királyné volt. Mint Kettricken, bizonyos
tekintetben. Konstancia másokat is cselekvésre bírt, leginkább a többi asszonyt. Mikor
ő volt a királyné, az őrség fele nő volt. Tudtad ezt? Kérdezd meg Hodot egyszer. Ha jól
tudom, Hod Konstanciával érkezett az udvarba – elhallgatott. Egy ideig nem is szólt,
már azt hittem, hogy befejezte. – Konstancia kedvelt engem – mosolyodott el, majdnem
s z é g y e n l ő s e n .
– Tudta, hogy nem vonz a tömeg. Néha magához rendelt, csak engem, hogy tartsak
vele a kertjébe. Olyankor alig beszélgettünk, csak gyomláltuk a földet és gondoztuk a
kertet. A legkellemesebb emlékeim közé tartozik – hirtelen rám nézett. – Akkor még
csak kislány voltam, apád pedig csak egy fiú, nem is találkoztunk igazán. A szüleim
hoztak magukkal, amikor látogatást tettek az udvarban, annak ellenére, hogy tudták,
nem vonz igazán ez az élet. Micsoda asszony volt Konstancia, hogy észre vett egy
magányos hallgatag kislányt és időt áldozott rá. Mindig ilyen volt. Akkoriban Kosvár
másfajta hely volt, sokkal vidámabb udvar. Biztonságosabb idők jártak és minden
biztosabb volt. De aztán meghalt, pár napos leányával együtt, gyermekágyi lázban.
Elmés pedig pár év múlva újraházasodott és... – abbahagyta és felsóhajtott, aztán
megkeményítette az arcvonásait. Megveregette a kandallópárkányt maga mellett.
– Gyere, ülj ide. Beszélnünk kell néhány dologról.
Engedelmeskedtem. Még soha nem láttam ilyen komolynak és határozottnak. Kezdtem
rájönni, hogy az egésznek célja volt. Annyira más volt, mint az addigi könnyed
hangulatai, hogy majdnem megrémített. Mikor leültem, intett, hogy húzódjak közelebb,
míg szinte már az ölében ültem. Még akkor is előrehajolt és halkan szólalt meg.
– Vannak dolgok, amikről jobb nem beszélni, de eljön az idő egyszer, amikor mégis
meg kell tenni. Fitz, drágám, ne gondolj rosszindulatúnak, de figyelmeztetnem kell
téged, hogy a nagybátyád, Pompa herceg nem olyan jóindulatú veled szemben, mint
h i n n é d .
Nem bírtam uralkodni magamon. Fölkacagtam. Türelem azonnal felháborodott.
– Figyelned kell rám! – suttogta erősködve. – Tudom én, hogy jókedvű, vonzó és eszes.
Tudom, hogyan tud bókolni, akinek kell, és jól megjegyeztem, hogyan legyeskednek
körülötte a fiatal kisasszonyok és a fiatal úrfik hogyan próbálják utánozni. Ám a finom
külső alatt sok becsvágy lakozik. Attól tartok, gyanú és féltékenység is. Még soha nem
mondtam el neked, de hevesen tiltakozott, amikor átvettem a taníttatásod és
erősködtem amellett, hogy taníttass a Mesterségre. Néha úgy gondolom, hogy talán
jobb, hogy elbuktál benne, mert ha sikeresen átmész a vizsgán, a féltékenysége nem
ismerne határokat – megállt egy pillanatra, hogy meggyőződjék, hogy komoly tekintettel
hallgatom. – Nyughatatlan időket élünk, Fitz. Nem csak a Vörös Martalócok miatt.
Olyan idők ezek, amikor egy magadfajta f... fiúnak óvatosabbnak kell lennie. Akadnak
olyanok, akik mosolyognak rád, de az ellenségeid. Mikor az apád élt, arra
támaszkodtunk, hogy az ő befolyása elég lesz hozzá, hogy megóvjon. De miután meg...
meghalt, rájöttem, hogy egyre nagyobb veszélynek leszel kitéve, ahogy felnősz. Ezért
tértem vissza az udvarba, miután összeszedtem az erőmet, hogy lássam, hogy szükség
van-e a segítségemre és úgy találtam, hogy méltó vagy rá. Ezért megfogadtam, hogy
megteszek mindent, hogy tanítsalak és megvédjelek – engedélyezett magának egy
rövid elégedett mosolyt.
– Meg merem kockáztatni, hogy eddig elég jól boldogultam veled, de – ezzel közelebb
hajolt –, lesz olyan idő, amikor én sem tudlak megvédeni majd. Ideje, hogy elkezdj
vigyázni magadra. Emlékezz a Hodtól tanultakra és idézd föl gyakran. Figyelned kell rá,
hogy mit eszel és legyél óvatos, ha ismeretlen vagy elhagyatott helyen jársz. Nem
örülök neki, hogy bogarat kell ültetnem a füledbe, de már majdnem férfi vagy és el kell
gondolkoznod bizonyos dolgokon.
Nevetséges. Majdnem megtévesztő. Gondolhattam volna azt tapasztalván, hogy az oly
visszahúzódó, magának való Türelem hirtelen olyan komoran és aggódva beszél arról a
nyers valóságról, amivel hatéves korom óta szembe kellett néznem. Ehelyett éreztem,
hogy könnyek gyűlnek a szemem sarkában. Mindig elgondolkoztatott, hogy miért jött
vissza Türelem az udvarba, hogy remeteként éljen a birodalom központjának udvari
forgatagában. Most már tudom. Miattam jött vissza. Hogy megvédjen.
Burrick is védett, akárcsak Árny, még Igazság is a maga módján. És természetesen
Elmés is a magáénak mondott. De mindegyikük, így vagy úgy, nyerni akart valamit
azáltal, hogy túlélek. Még Burricknak is nagy csapást jelentett volna a büszkeségére, ha
valakinek sikerült volna megölnie engem, amíg az ő védelme alatt álltam. Csak ez az
asszony, akinek minden oka megvolt rá, hogy egy életre kitagadjon, csak ő vállalta,
hogy pusztán az én érdekemből gondoskodjék rólam. Gyakran bolondos volt, szétszórt
és bosszantó, de ahogy a tekintetünk találkozott, tudtam, hogy ledöntötte az utolsó
falat, amit kettőnk közé húztam. Kétlem, hogy a jelenléte, vagy befolyása nyomott volna
valamit a latban, hogy elhárítsa a rám leselkedő veszélyeket, sőt, a felém mutatott
érdeklődése csak további emlékeztető lehetett Pompának, hogy ki volt az apám. De
nem az eredmény, hanem a szándék indított meg. Föladta csendes, nyugodt életét,
idejött egy nyirkos kastélyba egy fekete szikla tetején, olyan emberek közé, akikkel
egyáltalán nem törődött, hogy vigyázzon halott férje törvénytelen gyermekére.
– Köszönöm – mondtam halkan és tiszta szívemből gondoltam.
– Hát – mondta sietve, elfordulva a tekintetemtől –, hát. Szívesen, tudod jól.
– Tudom. De az igazság az, hogy azért jöttem ma reggel, mert arra gondoltam, hogy
valakinek figyelmeztetnie kellene magát és Füzét, hogy legyenek óvatosak. Bizonytalan
idők járnak és egyesek talán... akadálynak gondolják az úrnőt.
– Engem! – kacagott föl Türelem hangosan. – Engem? A hebehurgya vén Türelem
úrnőt? Aki nem képes tíz percnél tovább kitartani egy ötlet mellett? Aki majdnem
beleőrült a férje halálába? Fiam, tudom, hogy miket beszélnek rólam. Senki sem tart
veszélyesnek, csak egy újabb bolond vagyok az udvarban, akiből gúnyt lehet űzni.
Biztonságban vagyok. Megnyugodhatsz. De ha még nem is lennék, a szokásaim
megvédenek. És Füze is.
– Füze? – kérdeztem és nem tudtam elrejteni a hitetlenkedésem és egy félmosolyt.
Félrefordultam, hogy rákacsintsak Füzére, aki mintha megsértődött volna. Mielőtt
fölkelhettem volna a kandalló mellől, Füze fölugrott a hintaszékéből és egy hosszú
horgolótűt nyomott a torkomhoz, miközben egy másik tűt az oldalamhoz nyomott.
Majdnem magam alá piszkítottam. Fölnéztem a cselédre és hirtelen nem tudtam
semmit és nem mertem megszólalni.
– Ugyan, ne ijesztgesd a fiút, Füze! – dorgálta meg szórakozottan Türelem. – Igen, Fitz,
Füze. Hod legjobb tanítványa, pedig már felnőtt nőként jelentkezett nála – miközben
Türelem beszélt, Füze visszadugta a tűket végtelennek tűnő fonalgombolyagjába és
visszaült, hogy folytassa a stoppolást. Meg mernék esküdni, hogy egy harisnya ki nem
hullott az öléből. Mikor ismét elhelyezkedett, rám kacsintott és visszatért a
kézimunkához. Eszembe jutott, hogy ismét vegyek levegőt.
Egy igen félénk orgyilkos távozott a szobájukból nem sokkal később. Ahogy lefelé
tartottam a lépcsőkön, eszembe jutott, amikor Árny figyelmeztetett, hogy alábecsülöm
Füzét. Elfintorodtam és azon töprengtem, hogy vajon ez egyfajta tréfa volt a részéről,
vagy arra próbált utalni, hogy ne ítéljek elhamarkodottan látszólag ártalmatlan
e m b e r e k r ő l .
Ismét Molly jutott az eszembe. Határozottan igyekeztem nem rágondolni, de nem
tudtam megállni, hogy ne szagoljak bele az ingembe ott, ahol éreztem az illatát. Komoly
arckifejezést öltöttem és nekiálltam megkeresni Kettrickent. Feladatom volt.
Éhes vagyok.
A gondolat figyelmeztetés nélkül tört rám. Elszégyelltem magam. Tegnap semmit sem
vittem Kölyöknek. Csaknem elfeledkeztem róla az események sodrában.
Egynapi böjt semmiség. Különben pedig találtam egy egéralmot a kunyhó egyik
sarkában. Gondolod, hogy egyáltalán nem tudok gondoskodni magamról? De azért
valami tartalmasabb jól esne.
Hamarosan ígértem neki. Van még valami, amit meg kell tennem előbb.
Kettricken nappali társalgójában csak két fiatal apródot találtam, akik tessék-lássék
takarítottak és közben nevetgéltek. Egyikük sem tudott semmit. Azután Hirtelen
asszonyság szobájában próbálkoztam, ahová sok asszony be szokott ülni, hogy a
kellemes melegben üssék el az időt. Csak Mértéklet úrnő volt ott Kettricken
udvarhölgyei közül. Elmondta, hogy az úrnőjének beszélnivalója akadt Igazság
herceggel. Talán vele volt.
Igazság azonban nem volt a szobájában, sem a térképeinél. Kharim viszont ott volt,
rendezgette a tintákat. Azt mondta, hogy Igazság már kora reggel fölkelt és azonnal a
szárazdokkokhoz ment. Igen, Kettricken kereste aznap reggel, miután Igazság már
elment, Kharim pedig megmondta neki hová. Azután Kettricken is távozott. Hová? Nem
volt biztos benne.
Addigra már korgott a gyomrom, ezért azzal a kifogással vonultam le a konyhába, hogy
ott mindig friss a pletyka. Talán ott tudja valaki, merre ment Kettricken. Nem aggódom,
mondtam magamnak. Még nem.
A konyhában zajlott az élet. Fortyogó lábosok hangja keveredett a szakács
utasításaival és a készülő ételek illata betöltötte a levegőt. Átfázott lovászfiúk
tébláboltak és csevegtek a kuktákkal és dézsmálgatták a friss kenyeret. Szeltem
magamnak egy karéj kenyeret meg húst és hallgatóztam.
Furcsamód keveset beszéltek az előző nap történtekről, úgy vettem ki, kell még pár
nap, mire a kastély dűlőre jut mindazzal, ami történt. Volt valami a levegőben, egyfajta
megkönnyebbülés, mint amikor egy család végre megtalálja vízbefúlt gyermekét. Végül
szembenézhettek a legrosszabbal és kimondhatták: Ismerlek. Megsebeztél, de még
élek és élni is fogok. Ezt éreztem a kastély körül is. Végre mindenki elfogadta a kár
súlyosságát és jutott hely a feldolgozásnak és a visszavágás gondolatának.
Nem akartam nyíltan érdeklődni a királyné holléte felől. Szerencsémre az egyik
lovászfiú Lágyléptűről beszélt, arról, hogy a ló is megsérült előző nap és arról, hogyan
kapott Burrick felé, amikor megpróbálta ellátni a sebét. Ketten kellett lefogniuk, hogy
sikerüljön. Belefolytam a beszélgetésbe.
– Talán egy türelmesebb ló jobb hátas lenne a királynénak – vetettem föl.
– Ó, nem. A királyné kedveli Lágyléptűt, a büszkeségét meg a szellemét. Ő maga
mondta nekem személyesen amikor lejött az istállóba ma reggel. Egyedül jött, hogy
megnézze a lovat és megkérdezze, mikor ülheti meg újból. Egyenesen hozzám beszélt,
bizony ám! Hát én meg azt mondtam neki, hogy egyetlen ló sem szeretne ilyen időben
kisétálni, hát még ha sérült a válla. Kettricken úrnő pedig bólintott és ott beszélgettünk,
meg megkérdezte, hogy hogyan vesztettem el a fogamat.
– Te pedig azt mondtad neki, hogy az egyik ló hátrarántotta a fejét, amikor
gyakorlatoztattad! Mert nem akartad, hogy Burrick megtudja, hogy verekedtünk a
szénapadláson és beleestél a fekete mén karámjába!
– Elhallgass! Te löktél le, a te hibád is!
Már egymásnak is ugrottak, egymást taszigálták az asztal túloldalán, amíg Sára ki nem
penderítette őket. Megkaptam az információt, amire szükségem volt. Elindultam az
istállók felé.
Hidegebb és komiszabb idő volt, mint amire számítottam. Még az istállókba is utat
talált, minden egyes alkalommal, amikor az ajtó kinyílt süvítve betört. Odabent
párafelhők szálltak föl a lovak pofájából, a lovászok pedig igyekeztek közel húzódni az
állatokhoz egy kis melegségért. Megtaláltam Fürgét és megkérdeztem merre van
B u r r i c k .
– Fát vág – mondta halkan. – Halotti máglyához. Reggel óta iszik.
Ez a kijelentés majdnem eltérített a feladatomtól. Soha azelőtt nem történt ilyesmi.
Burrick is szeretett inni, de csak azután, hogy végzett a napi teendőivel, délutánonként.
Fürge olvasott a gondolataimban.
– Boszorka. A vén szukája elpusztult az éjszaka. Még soha nem hallottam róla, hogy
valaki halotti máglyát épít egy kutyának. A futtató mögött van.
Elindultam a lófuttató felé.
– Fitz! – figyelmeztetett Fürge.
– Minden rendben, Fürge. Tudom, hogy mit jelentett neki az a kutya. Az első éjszaka,
hogy a gondjaira bíztak, Boszorka mellett aludtam, Burrick rá bízta az őrzésemet. Volt
egy kölyke, Kotnyeles...
Fürge megrázta a fejét. – Azt mondta, senkit sem akar látni. Ne zavarjuk meg
semmivel. Soha nem adott még ilyen parancsot.
– Rendben – sóhajtottam.
Fürge rosszallóan nézett rám. – Amilyen öreg volt már, számíthatott volna rá. Már nem
tudott vadászni sem. Már régen le kellett volna cserélnie.
Végigmértem Fürgét. Bármilyen talpraesett fiú volt is és bármilyen jól értett az
állatokhoz, nem érthette meg. Egykoron engem is meglepett, hogy rájöttem, az Ösztön
egy külön érzékem, amivel mások nem rendelkeznek. Látván, hogy Fürgéből teljesen
hiányzik, olyan volt, mintha vak lenne. Megráztam a fejem és ismét a feladatomra
tereltem a gondolataimat.
– Láttad ma már a királynét?
– Igen, de az már régen volt – kíváncsian nézett rám. – Megkérdezte tőlem, hogy
Igazság herceg kilovagolt-e ma a városba. Mondtam neki, hogy nem, csak lejött,
megnézte a lovát, de nem vitte ki. Mondtam neki, hogy az utcák túl jegesek, Igazság
nem kockáztatná kedvenc lovát. Mostanság inkább gyalog jár le a városba, bár
majdnem minden nap lejár az istállóba. Azt szokta mondani, hogy ez az egyetlen
kifogás, amivel kiszabadulhat a kastélyból friss levegőt szívni.
Elszorult a szívem. Látomásszerű tisztasággal tudtam, hogy Kettricken követte
Igazságot a városba. Gyalog? Kíséret nélkül? Ilyen viharos napon? Míg Fürge átkozta
magát, amiért nem látta át Kettricken szándékát, elővezettem Csatlóst, egy találó nevű
biztos lábú öszvért. Nem mertem visszamenni a szobámba melegebb ruhákért, így
elkértem Fürge köpönyegét és kivezettem a vonakodó állatot az istállóból.
Már jössz?
Nem, most nem, de hamarosan. Még van egy dolgom.
Jöhetek én is?
Nem. Nem biztonságos. Most pedig maradj csöndben és maradj nyugton.
Megálltam a kapunál, hogy meglehetősen nyersen kikérdezzem az őröket. Igen, járt
arra egy asszony, gyalogosan. Többen is, éppenséggel, akiknek dolguk akadt és nem
tudták máskor elintézni. A királyné? Az őrök zavartan egymásra néztek. Nem
válaszoltak. Felvetettem, hogy talán járt arra egy asszony vastag köpönyegekkel,
csuklyában? Fehér szőrmegallérral? Az egyik fiatal őr bólintott. Fehérrel hímzett
köpönyeg, bíbor hímzésű szegéllyel? Idegesen egymásra néztek. Járt arra egy ilyen
asszony. Nem tudták ki volt az, de most, hogy mondom, tudhatták '76olna...
Fagyos hangon barmoknak és idiótáknak tituláltam őket. Azonosítatlan népek járnak
ki-be a kapuinkon? Látták a fehér szőrmét és a bíbor hímzést és még csak nem is
sejtették, hogy a királyné az? Egyikük sem csatlakozott hozzá kíséretnek? Még a
tegnap történtek ellenére sem? Szép hely Kosvár, ha már arra sem futja, hogy a
királyné kísérettel sétáljon le Kosvárba egy hóviharban. Megnógattam Csatlóst és
magam mögött hagytam őket.
Nyomorúságos út volt. A szél alattomosan irányt változtatott minduntalan, amint kellően
beburkolóztam előle. A hó nem egyszerűen hullott, hanem a szél fölkapta a fagyott éles
kristálypelyheket és megtáncoltatta körülöttünk. A hó alatt az egyenetlen út
eljegesedett. Az öszvér beletörődött a csökönyösségembe és tovább baktatott.
Kipislogtam a szempillámra tapadt pelyheket és igyekeztem nagyobb sebességre bírni.
Elképzeltem, amint a királyné összetörve hever a hóban, a kavargó pelyhek lassan
ellepik... Lehetetlenség!
Már majdnem a szélső házak között jártam, amikor utolértem. Még akkor is
megismertem volna hátulról, ha nem viseli hímzett köpenyét. Olyan közömbös
biztonsággal sétált a viharban, ahogy csak egy hegyvidéki ember tudott.
– Kettricken úrnő! Királyné! Várj!
Megfordult, észrevett és elmosolyodott. Lecsusszantam Csatlós nyergéből és elé
álltam. Nem is éreztem, hogy mennyire aggódtam érte, amíg a megkönnyebbülés végig
nem ömlött rajtam.
– Mit keresel idekint egyedül ebben a viharban? – követeltem, majd késve hozzátettem
–, úrnőm.
Körülnézett, mintha csak akkor vette volna észre a havazást, aztán üde mosollyal
nézett felém. Egyáltalán nem fázott. Olyan természetes volt neki a havazás, mint
nekem a nyirkos időjárás, vagy a sós levegő. Ebben a fehérségben nem sápadtnak
tűnt, hanem üdén kipirultnak, szikrázó kék szemekkel. Élénkebbnek látszott mint
valaha. Előző nap a megtestesült ítélet volt, lóháton és Gyász, amikor lemosta a holtak
arcát. Most pedig mint egy boldog kislány, aki megszökött a kastély unalmától.
– Megkeresem a férjemet.
– Egyedül? Tudja, hogy érkezel, ráadásul így, gyalogosan és egyedül?
Ijedtnek látszott hirtelen. Aztán lehajtotta a fejét. – Hát nem a férjem? Csak akkor
láthatom, ha előtte engedélyt kapok rá? Miért ne mehetnék egyedül és gyalog?
Olyannak látszom, aki még ennyire sem képes?
Ismét elindult, kénytelen voltam lépést tartani vele. Az öszvért magammal rángattam.
Nem volt túl lelkes. – Kettricken úrnő – kezdtem, de közbevágott.
– Kezdek belefáradni – perdült meg hirtelen. – Tegnap, hosszú idő óta először úgy
éreztem, hogy élek és saját akaratom van. Nem engedem, hogy kicsússzon a
kezemből. Ha meg akarom látogatni a férjemet, akkor meg is teszem. Nagyon jól
tudom, hogy egyik udvarhölgyem sem tartana velem, a lovam pedig lesérült tegnap.
Ezért gyalog megyek. Miért jöttél utánam és miért vonsz kérdőre?
Nyers őszinteséget választott fegyveréül, hát én is ezt tettem. Előtte azonban vettem
egy mély levegőt és udvariasságot erőltettem a hangomra.
– Fenség, azért követtem, hogy meggyőződjek, nem esett bántódása. Itt, ahol csak egy
öszvér hallja, nyíltan beszélhetek. Már ilyen hamar elfelejtette, ki próbálta meg
ledönteni Igazságot a trónról a Hegyvidéki Királyságban? Gondolja, hogy itt is
tétovázik? Nem hiszem. Gondolja, hogy a két nappal előtti baleset, amikor eltévedt,
talán véletlen volt? Éppen ellenkezőleg! Gondolja, hogy a tegnapi cselekedetei
elnyerték a tetszését? Amit a nép érdekében cselekedett, úrnőm, az ő számára nem
más, mint cselszövés, hogy a királyné kaparintsa a markába a hatalmat. Így hát duzzog
és morog és azt látja, hogy nagyobb veszélyt jelent számára, mint gondolta. Fenség,
tudnia kell mindezt. Miért akar célponttá válni itt, ahol egy nyílvessző, vagy egy kés
könnyen eltalálhatja és még szemtanúk sincsenek.
– Nem vagyok olyan könnyű célpont – tiltakozott. – Jó íjásznak kell lennie a
merénylőnek, ha ilyen szélben eltalál. Emellett nekem is van késem – ezzel elfordult és
ismét elindult.
Rendületlenül követtem.
– Ne legyenek illúziói, fenség. Különben is, hova vezetne az ilyesmi? Megölne egy
embert? Az egész kastély felbolydulna, Igazság elverné a port az őrségen, amiért
hagyták, hogy megtörténjen ilyesmi. És mi van, ha a kiküldött merénylő (és efelől
semmi kétségem), jobb késforgató volna, mint fenséged? Milyen következményekkel
járna a Hat Hercegségnek, ha most a holttestét kellene előhúznom egy árokból? –
nyeltem egyet, aztán hozzátettem. – Fenség.
Lelassított, de még mindig büszkén tartotta a fejét.
– Milyen következményei vannak, ha minden napomat a kastélyban töltöm és
elpuhulok? FitzLovag, nem egy játékfigura vagyok, aki addig ül a helyén, amíg valaki
meg nem mozdítja. Én... egy farkas figyel bennünket!
– Hol?
Odamutatott, de eltűnt, mint egy hóförgeteg, csak kísérteties kacagás visszhangzott a
fejemben. Egy pillanattal később egy szélörvény elhozta az illatát Csatlós orrába. Az
öszvér felhorkantott és topogott.
– Nem tudtam, hogy Kosvárhoz ilyen közel farkasok is vannak! – csodálkozott
K e t t r i c k e n .
– Csak egy városi kutya, úrnőm. Valószínűleg valami lompos kóbor állat. Biztos a
szemétdombokat túrja. Nincs félnivalónk.
Gondolod? Olyan éhes vagyok, az öszvért is felfalnám!
Menj vissza és várj. Hamarosan jövök.
Nincs a közelben szemétdomb. Különben is tele van sirályokkal és bűzlik a guanótól,
meg mástól. Az öszvér viszont friss és finom volna.
Mondtam, hogy menj vissza. Később viszek húst.
– FitzLovag? – kérdezte Kettricken óvatosan.
– Elnézést, úrnőm! Elkalandoztak a gondolataim.
– Akkor nem rám vagy dühös?
– Nem. Más is... megfordult a fejemben a mai nap. Aggódom fenségedért, nem
haragszom. Kérem üljön föl az öszvérre és térjünk vissza a kastélyba.
– Látni akarom Igazság herceget.
– Fenség, nem hiszem, hogy örülne neki.
Felsóhajtott és összébb húzódott. Félrenézett és halkabban kérdezte. – Töltötted már
hívatlanul valaki társaságában az idődet, akár akarta, akár nem? Nem érted meg a
m a g á n y o m a t . . . ?
Én igen!
– Királynéjának lenni, Kosvár Áldozataként, tudom, hogy ezt kell tennem. De van egy
másik oldalam is... Az asszonya vagyok. De ritkán jön el hozzám, és olyankor csak
keveset beszél és hamar távozik – elfordult tőlem. Könnyek csillogtak a szemében;
gyorsan letörölte őket. Düh vegyült a hangjába. – Egyszer beszéltél nekem a
kötelességről, amit királynéként csak én tehetek meg. Hát soha nem lesz gyermekem,
ha minden éjszaka egyedül fekszem az ágyamban!
– Fenség... úrnőm, kérem – könyörögtem neki. Elvörösödtem, de ő könyörtelen volt.
– Múlt éjszaka nem vártam, én mentem el hozzá. Az őr azt mondta, hogy nincs ott, a
tornyába ment – elkapta a tekintetét az arcomról. – Szívesebben dolgozik a tornyában,
mint az én ágyamban – még a keserűség sem tudta palástolni sértettségét.
Olyan dolgokkal terhelt, amikről nem akartam tudni. Nem tudtam, mi lehetett rosszabb.
Nehezen találtam szavakat.
– Nem nekem kellene elmondanod mindezt, fenség. Nem helyénvaló...
– Akkor hagyd, hogy hozzá menjek és beszéljek vele. Tudom, hogy neki kell hallania,
én pedig el is mondom neki! Ha nem vonzza hozzám a szíve, akkor a kötelességének
k e l l .
Igaza van. Neki kell ellenie, ha a falka gyarapodni akar.
Maradj ki ebből. Menj haza!
Haza! kacagott a fejemben. A haza egy falka, nem egy hideg üres hely. Hallgass a
nőstényre, jól beszél! Mind oda kellene mennünk, ahol a vezér van. Nincs okod félteni a
szukát. Jól vadászik, éles foggal és tisztán öl. Figyeltem tegnap. Méltó a vezérhez.
Nem vagyunk falka. Maradj csöndben!
Én az vagyok fekete villanás a szemem sarkából. Megpördültem, de eltűnt.
Visszafordultam Kettricken felé, aki némán állt előttem. Éreztem, hogy dühét fájdalom
váltotta föl és kiölte belőle a határozottságát.
Halkan szólaltam meg. – Kérem, úrnőm, menjünk vissza Kosvárba.
Nem válaszolt, de szorosabbra fogta a ruháját és a szemébe húzta a csuklyát, aztán
fölült az öszvérre. Hosszabb, fagyosabb útnak tűnt, néma csöndben tettük meg. Nem
voltam büszke arra, hogy így megváltozott a hangulata. Hogy elvonjam a figyelmem,
óvatosan körbetapogatóztam és hamarosan megtaláltam Kölyköt. Lopakodva követett
minket, mintha füst szállingózott volna a fák közt. Soha nem tudtam biztosan
megállapítani, hogy láttam-e az alakját, csak a szemem sarkából érzékeltem a
mozgást, vagy éreztem a szagát egy pillanatra. Az ösztönei jó szolgálatot tettek neki.
Gondolod, hogy most már készen állok vadászni?
Addig nem, amíg nem tanulsz meg engedelmeskedni feleltem határozottan.
Mit tegyek hát majd, ha egyedül vadászok, falkanélküli? sértődött és dühös.
Közeledtünk Kosvár külső falához. Eltöprengtem, vajon hogyan jutott ki észrevétlen.
Megmutassam? kérdezte békítően.
Talán később. Mikor hússal jövök. Éreztem a beleegyezését. Nem követett többé,
hanem előrefutott és már a kunyhónál lesz, mire odaérek. Az őrök kissé zavartan az
utamat állták, amíg nem azonosítottam magam. Az őrnek volt annyi esze, hogy ne
erősködjék, hogy a hölgyet is azonosítsam. Az udvarban megállítottam Csatlóst és
lesegítettem Kettrickent a nyeregből. Ahogy megfogtam a kezét, hogy lesegítsem,
szinte a bőrömön éreztem, hogy figyel valaki. Megfordultam és Mollyt pillantottam meg.
Két vödör friss vizet vitt a kúttól, mozdulatlanul állt, mint egy őz a vadásszal szemben.
Mikor rövidesen elfordult, volt egyfajta merevség a tartásában és többet nem nézett
felénk, ahogy átvágott az udvaron. Rossz előérzetem támadt. Aztán Kettricken
elengedte a kezem és összefogta magán a köpönyegét. Ő sem nézett rám.
– Köszönöm, FitzLovag – mondta halkan. Lassan elindult az ajtó felé.
Visszavittem Csatlóst az istállóba és elláttam. Fürge felvont szemöldökkel lépett
mellém. Bólintottam felé, ő pedig visszatért a munkájához. Néha, azt hiszem, azt
kedveltem Fürgében leginkább, hogy képes volt békén hagyni azokat a dolgokat, amik
nem tartoztak rá.
Összeszedtem minden bátorságomat a következő teendőmhöz. Kisétáltam a futtató
mögé. Vékony füst kígyózott az ég felé és égő hús és szőr csípős illata terjengett.
Egyenesen odamentem, Burrick mellette állt és figyelte, ahogy ég. A hó megpróbálta
eloltani, de Burrick gondoskodott róla, hogy jól égjen. Rám vetett egy pillantást, de állt
tovább és nem szólalt meg. Tekintete sötét űr volt, fájdalommal tele. Haraggá változna,
ha hozzá szólnék. De nem miatta jöttem. Elővettem a késemet és levágtam egy ujjnyi
tincset a hajamból és a tűzre vetettem. Figyeltem, amíg elégett. Boszorka. Kiváló szuka
volt. Eszembe jutott egy emlék, kimondtam hát hangosan.
– Ott volt velem, amikor Pompa először rám nézett. Mellettem feküdt és rávicsorgott.
Egy pillanattal később Burrick biccentett. Ő is ott volt. Elfordultam és lassan elsétáltam
o n n é t .
Következő állomás a konyha volt, összegyűjtöttem néhány húsosabb csontot az előző
este maradékából. Nem volt friss, de megteszik. Kölyöknek igaza volt. Hamarosan
egyedül marad, magáról kell gondoskodnia. Burrick fájdalmát látván, csak
megerősödött bennem az elhatározás. Boszorka hosszú életet élt, de Burrick szívének
mégis túl kevés. Hozzákötődni egy állathoz annyit tesz, mint előre befogadni az
eljövendő fájdalmat az elvesztése felett. Már amúgy is elégszer megszakadt a szívem
az életem során.
Még mindig ezen tűnődtem, amikor a kunyhó közelébe értem. Hirtelen fölkaptam a
fejem, egy pillanatnyi megérzésem támadt, aztán teljes súlyával rám rontott. Gyorsan
jött, mint egy nyílvessző, teljes testtel a térdhajlatomnak rontott, ahogy a hóba taszított.
A lendülettől védtelenül arcra estem. Fölemeltem a fejem és felkönyököltem, amíg ő
nagy ívben megfordult, hogy újból rám rontson. Felé csaptam, de megint lenyomott a
hóba, éles fogaival belemart a karomba.
Megvagy! Megvagy! diadalmámor.
Félig már talpra álltam, amikor ismét nekem rontott, ezúttal a mellkasomnak. A torkom
és az arcom elé kaptam a kezem, hogy védjem a torkomat, ő pedig ráharapott. Mély
morgást hallatott, ahogy eljátszotta, amint letépi róla a húst. Elvesztettem az
egyensúlyom és megint a hóban találtam magam. Ezúttal fogást találtam rajta és
magamhoz szorítottam, ahogy ide-oda gurultunk. Egy tucatnyi helyen megmart, néhol
fájdalmasan és végig ujjongott.
De jó, de jó, de jó, megvagy, megvagy és megint megvagy! Meghaltál, eltörtem a
mellső lábad, elfolyik a véred. Megvagy, megvagy!
Elég! Elég!
– Elég! – kiáltottam végül, ő pedig elengedett és távolabb szökkent. Szelte a havat,
nevetségesen bedőlt, ahogy futva nagy kört írt le, hogy újból rám támadjon. Megint az
arcom elé kaptam a kezem, de ezúttal csak a csontoszsákot ragadta el és futott tova
vele, arra csábítva, hogy kövessem. Nem hagyhattam, hogy olyan könnyedén győzzön.
Utánaeredtem és rávetettem magam.
Nem tudom, mennyi ideig játszottunk így, de végül lihegve levetettük magunkat a hóba,
üres fejjel, a gondtalanok ostobaságával. A zsák több helyen fölszakadt a dulakodások
során, Kölyök pedig megragadott egy csontot és rágcsálni kezdte. Én is a zsákért
nyúltam, megragadtam egy húsosabb darabot és előhúztam. Kitartottam magam elé.
És hirtelen ismét ember voltam. Mintha álomból ébredtem volna, mintha
szappanbuborék pukkant volna szét, Kölyök fülei pedig az égnek meredtek, mintha
szóltam volna hozzá. Hirtelen fáztam, hó ment a gallérom alá és a nadrágszáramba,
vörös foltok dagadtak a karomon és a kezeimen, ahol a fogai a bőrömbe mélyedtek. A
köpönyegem két helyen elszakadt és olyan nehéznek éreztem magam, mintha bódult
mély álomból tértem volna magamhoz.
Mi a baj? kérdezte aggódva. Miért mentél el?
Nem tehetem ezt. Nem lehetek így veled. Ez rossz.
Zavarodottság. Hogy lehet rossz, ha egyszer meg tudod tenni?
Ember vagyok, nem farkas.
Néha egyezett bele. De nem kell mindig annak lenned.
De igen. Nem akarok így kötődni hozzád. Nem lehetünk ilyen közel egymáshoz.
Szabadon kell engedjelek, hogy úgy élj, ahogy kell. Nekem pedig a saját életemet kell
é l n e m .
Horkantás és vicsor.
Ez az, testvér! Olyanok vagyunk, amilyenek! Honnan tudhatnád, milyen életet kell
élnem, különösen, hogy rám akarod erőltetni? Még azt sem tudod elfogadni,
amilyennek lenned kell. Megtagadod, pedig az vagy. Ostobaságokat beszélsz. Mintha
megtilthatnád az orrodnak, hogy szagoljon, vagy a fülednek, hogy halljon. Azok
vagyunk, amit teszünk. Testvér.
Nem eresztettem le a védelmemet, mégis úgy söpört át az elmémen, ahogy a szél süvít
át a nyitott ablakon.
Az éjszaka és a hó! Hús a fogaink közt! Figyelj, szagolj, a világ él körülöttünk, akárcsak
mi! Hajnalig vadászhatunk, élünk és az éjszaka és az erdő a miénk. Éles a szemünk,
erős az állkapcsunk és utolérjük még a kost is, aztán hajnalig lakomázunk belőle.
Gyere! Térj vissza oda, ahová születtél!
Egy pillanat múlva magamhoz tértem. Talpra szökkentem és tetőtől talpig remegtem.
Az arcom elé emeltem a kezemet és hirtelen idegennek tűnt a hús,
természetellenesnek, akárcsak a ruháim. Elmehetnék. Elmehetnék most, ma éjjel, hogy
eljussak oda, ahol a fajtánk van és senki sem követhetne minket és nem is találhatna
meg. Holdvilágos birodalmat kínált nekem, amiben csak fekete volt és fehér, étel és
pihenés, olyan egyszerű és teljes. A tekintetünk összekapcsolódott, zöld szemei
csillogtak és hívogattak.
Gyere, jöjj velem. Mi dolga a fajtánknak az emberekkel és a kicsinyes terveikkel? Nincs
egy falat hús, amiért érdemes lenne civakodni, nincs igazi öröm a mesterkedésükben
és soha nem élvezik a gyönyört gondtalanul. Miért választanád? Gyere, jöjj velem!
Pislogtam. Hópelyhek tapadtak a szempillámra, csak álltam a sötétben, fázva és
reszketve. Nem messze tőlem egy farkas állt talpra és megrázta magát. Lelógó
farokkal, égnek álló fülekkel hozzám dörgölőzött, nyirkos orrával meglökve a kezem. Fél
térdre ereszkedtem és átöleltem, éreztem a testének melegét, izmainak és csontjainak
az erejét. A szaga kellemes volt, tiszta és vad. – Azok vagyunk, amik vagyunk, testvér.
Egyél jól – mondtam neki. Megvakartam a füleit, aztán fölálltam. Ahogy megragadta a
zsákot és bevonszolta az üregbe amit ásott magának, elfordultam. Kosvár fényei
majdnem vakítóak voltak, de elindultam feléjük. Nem tudtam volna megmondani, miért.
1 0
Bolondítás
BÉKEIDŐBEN A MESTERSÉG TANÍTÁSÁT csak a közvetlen királyi családra
korlátozták, hogy kiváltságossá tegyék használatát és csökkentsék az esélyét, hogy
bárki is az uralkodó ellen fordítsa az erejét. Így amikor Galenus Magány tanítványa lett,
egyetlen feladata az volt, hogy befejezze Lovag és Igazság tanítását. Akkoriban senki
mást nem avattak be a Mesterségbe. Pompa, aki érzékeny gyermek volt, az anyja
szerint túl beteges volt ahhoz, hogy kiállja a Mesterség tanításának erőpróbáit. Ezért
hát Magány idő előtti halála után Galenus vette át az Oktatói tisztet, de kevés feladata
volt. Sokan úgy gondolták, hogy túl kevés időt töltött Magány tanítványaként ahhoz,
hogy teljes jogú Oktató legyen. Mások szerint nem rendelkezett akkora erővel, hogy
ilyen rangot kaphasson. Mindenesetre akkoriban nem akadt módja, hogy bizonyítsa az
ellenkezőjét, mivel nem akadt senki, akit taníthatott volna.
Csak a Vörös Martalócok támadásainak hatására döntöttek úgy, hogy elérkezett az idő
újabb tanítványok felfogadására. Hosszú évek óta nem létezett ilyen kör a Hat
Hercegségben. A hagyományok úgy beszélik, hogy korábbi konfliktusok idején nem volt
szokatlan, hogy három, vagy esetleg négy csoport létezett egyszerre. Ezek a kotériák
általában hat-nyolc tagot számláltak, akik kölcsönösen választották ki egymást, hogy
még szorosabb legyen a kapcsolat közöttük és legalább egyikük közeli kapcsolatban
állt az uralkodóval. Ez a kulcsember jelentett egyenesen a királynak mindent, amit a
kotéria továbbított neki. A hírvivő és adatgyűjtő feladatok voltak a leggyakoribbak egy
kör számára, de léteztek olyan csoportok is, melyeknek csak az volt a feladatuk, hogy
erőt gyűjtsenek és továbbítsák az uralkodónak a Mesterséggel, ha szüksége volt rá.
Ezeknek a kotériáknak a kulcsfiguráit gyakran nevezték a Király, vagy a Királyné
Emberének. Nagyon ritkán akadt olyan, aki minden csoporttól, vagy oktatástól
függetlenül így neveztetett, aki csupán hajlamos volt arra, hogy szükség esetén az
uralkodó belőle merítsen erőt, általában egy érintés segítségével. Ettől az embertől az
uralkodó képes volt kitartást, szívósságot meríteni saját Mestersége fenntartásához. A
szokások alapján a kotériát a kulcsembere után nevezték el. Ilyen legendás kör volt
Kereszttűz kotériája.
Galenus úgy döntött, hogy szakít a régi hagyományokkal, amikor létrehozta első és
utolsó körét. A csoport Galenusról kapta a nevét és meg is tartotta még a halála után is.
Ahelyett, hogy kitanított volna egy maréknyi embert, hogy azok saját maguk alakuljanak
kotériákká, Galenus személyesen választotta ki azokat, akiket méltónak talált a
tisztségre. A csoportból hiányzott a legendás kotériákra jellemző kötődés és igazi
kapcsolata Galenus felé, nem a király felé volt. Ezért a kulcsfigura, eredetileg Augustus
gyakrabban jelentett Galenusnak, mint Elmés királynak, vagy Igazság hercegnek.
Galenus halálával és Augustus Mesterségbeli képességeinek kiégésével Szeréné lett a
csoport vezéralakja. A többiek Justin, Will, Carrod és Burl voltak.
*
Éjszakánként farkasként futottam.
Először csak egy különösen élénk álomnak gondoltam. A széles hómezők és a
tintafolt-szerű kopasz fák árnyéka erős illatokkal párosult és azzal a nevetséges
örömteli élménnyel, hogy apró rágcsálók után ástam a hókéreg alá. Tiszta fejjel és jó
hangulatban ébredtem.
A következő éjszaka ugyanolyan élénken álmodtam. Mikor fölébredtem, tudtam, hogy
amikor elzártam Mollyról szóló álmaimat Igazság elől, megnyitottam magam a farkas
éjszakai gondolatainak. Olyan birodalom volt ez, ahová sem Igazság, sem más
Mesterségben jártas ember nem követhetett, egy világ, ami mentes volt minden udvari
intrikától és aggodalomtól. Az én farkasom a jelenben élt és napról napra csak a saját
túlélésével volt elfoglalva. Nem emlékezett rá, hány pockot evett meg két nappal
azelőtt, csak nagyobb dolgokra, mint például egy nagyobb vad csapásaira, vagy arra,
hol volt olyan erős, vagy meleg egy patak sodrása, hogy még télen sem fagyott be.
Ekkor mutattam meg neki, hogyan kell vadászni. Először nem jártunk túl nagy sikerrel.
Minden reggel vittem neki friss húst és azt mondogattam magamnak, hogy a farkas
csak életem egyik biztonságos menedéke. Ahogy megmondta, ez nem olyan dolog volt,
amit megtettem, hanem ami voltam. Mellesleg megígértem magamnak, hogy nem
hagyom, hogy ez a kapcsolat teljes kötelékké váljék. Hamarosan képes lesz egyedül
vadászni és akkor szabadon engedem. Néha azt mondogattam magamnak, hogy csak
azért engedem be az álmaimba, hogy megtanítsam vadászni, hogy minél hamarabb
szabadon engedhessem. Nem is gondoltam bele, mit gondolna róla Burrick, ha tudná.
Egyik kora reggeli utamról visszatérve megpillantottam két katonát, akik a
konyhaudvaron gyakorlatoztak lándzsáikkal, miközben kedélyesen sértegették
egymást. A férfit egyáltalán nem ismertem, első pillanatra mindkettőt ismeretlennek
hittem. A küzdőpartnere, egy nő azonban felém kiáltott, amint meglátott.
– Hé, FitzLovag! Beszédem van veled! – kiáltotta anélkül, hogy leeresztette volna a
l á n d z s á j á t .
Rábámultam, azon tűnődve, hogy ismerem-e. Ellenfele elvétett egy hárítást, a nő pedig
rácsapott a karjára. Ahogy a férfi ugrándozva hátrált, a nő fölkacagott,
összetéveszthetetlenül éles hangon.
– Füttyös? – kérdeztem hitetlenkedve.
Az asszony rám villantotta híres foghíjas vigyorát, félrecsapta ellenfele lándzsáját és
hátratáncolt. – Igen? – kérdezte kifulladva. A férfi illedelmesen leeresztette a
lándzsáját, Füttyös azonnal kihasználta és felé döfött. A másik olyan ügyesen rántotta
föl hárításra lándzsáját, hogy majdnem lusta mozdulatnak tűnt. Füttyös ismét
fölnevetett és békítően föltartotta a kezét.
– Igen – ismételte meg, ezúttal felém fordulva. – Azért jöttem... vagyis rám esett a
választás, hogy járuljak eléd és megkérjelek egy szívességre.
A ruháira intettem.
– Nem értem. Már nem Igazság testőrségében vagy?
Megvonta a vállát, de láttam, hogy örül a kérdésnek.
– De nem mentem messzire. A királyné testőrsége. Róka címer. Látod? – kihúzta rövid
fehér kabátját, hogy ne legyen gyűrött. Jófajta házi szövésű gyapjú, állapítottam meg,
majd észrevettem egy hímzett vicsorgó, fehér rókát bíbor mezőben. Vastag nadrágja is
bíbor színű volt. Küzdőtársa hasonló ruházatot viselt. A királyné testőrsége. Kettricken
„kalandjainak” tükrében ésszerű címer volt.
– Igazság úgy döntött, hogy saját testőrséget kap? – kérdeztem megörülve.
A mosoly elhalványult kissé.
– Nem egészen – tétovázott, aztán kihúzta magát, mintha jelentést tenne. – Úgy
döntöttünk, hogy szükség van rá. Én, és még néhányan, akik vele lovagoltunk a
múltkor. Beszélgettünk egy, s másról azóta. Ahogy viselkedett odakint és idebent. Meg
arról, hogy milyen egyedül érkezett. Aztán meg arról is beszéltünk, hogy valakinek
engedélyt kellene kérnie, hogy őrséget alakítsunk a királynénak. De egyikünk sem
tudta, hogyan is tegyük meg. Tudtuk, hogy szükség van rá, de úgy tűnt, senki mást
nem érdekelt... de aztán múlt héten a kapunál hallottam, hogy fölkaptad a vizet, amiért
csak úgy kisétált egyedül a városba. Te voltál az, ott voltam az őrbódéban és hallottam!
Lenyeltem a tiltakozásomat, kurtán bólintottam, Füttyös pedig folytatta.
– Hát, ezért megcsináltuk. Azok, akik úgy érezték, hogy bíbor-fehéret akarnak viselni,
jelentkeztek. Nagyjából egyenlő lett a megoszlás. Amúgy is ideje volt, hogy felfrissítsük
az állományt; Igazság őrei kezdtek már besavanyodni, meg elpuhulni a tétlenségtől.
Ezért újra alakultunk, rangot adtunk olyanoknak, akik már amúgy is megérdemelték,
betöltöttük újoncokkal a hiányokat. Minden tökéletesen összeállt. Ezeken az újoncokon
legalább élezhetjük a tudásunkat, miközben tanítjuk őket. A királynénak pedig saját
testőrsége van, ha szüksége van rá.
– Értem – kezdtem kényelmetlenül érezni magam. – És mi az a szívesség, amit kérni
a k a r s z ?
– Magyarázd el Igazságnak. Mondd meg a királynénak, hogy van saját testőrsége –
egyszerűen és halkan beszélt.
– Ez igen közel jár a hűtlenséghez – mondtam ugyanolyan egyszerűen. – Igazság
őrségének katonái levetik a színét, hogy a királyné...
– Van aki így láthatja. Mások pedig másként vélekednek – egyenesen a szemembe
nézett, a mosoly eltűnt az arcáról. – De tudod, hogy nem így van. Ez szükséges lépés
volt. Az... Lovag előre látta volna, és már akkor testőrséget adott volna mellé, amikor
megérkezett. Igazság herceg azonban... ez nem hűtlenség. Jól szolgáltuk, mert
szeretjük. Még mindig szeretjük. Ezek azok az emberek, akik mindig vigyázták a hátát
és mindig átalakultak, hogy minél jobban védhessék. Ez minden. Úgy gondoljuk, hogy
jó asszonya van. Nem akarjuk, hogy elveszítse. Ennyi. Ettől még nem gondolunk
rosszat a trónörökösről. Tudod te is.
Tudtam. De mégis. Elkaptam a tekintetem az arcáról és megráztam a fejem. Miért
engem? – kérdeztem magamtól. Aztán tudtam, hogy abban a pillanatban, amikor
elvesztettem a türelmemet és leszidtam az őrt, amiért nem védelmezte a királynét,
önként vállaltam a feladatot. Pedig Burrick figyelmeztetett rá, hogy emlékezzek, hol a
h e l y e m .
– Beszélek Igazság herceggel és a királynéval, ha Igazság beleegyezik.
Füttyös ismét elvigyorodott.
– Tudtuk, hogy megteszed. Köszönjük, Fitz.
Már el is fordult tőlem, lándzsával a kezében és ismét partnerére támadt. Reméltem,
hogy Molly feltűnik a kútnál, hogy vizet merjen és elkaphatom egy pillantását. Nem így
történt, én pedig csalódtam. Tudtam, hogy nem kellene ilyen játékokat játszanom, de
volt, amikor nem tudtam ellenállni a kísértésnek.
Az elmúlt pár nap különös önkínzás volt a számomra. Nem akartam meglátogatni
Mollyt, de nem tudtam megállni, hogy ne kövessem. Egy pillanattal később léptem be a
konyhába, mint ahogy távozott, remélve, hogy elkapom parfümjének illatát a levegőben,
vagy egyik este a nagyteremben táboroztam le és igyekeztem olyan helyet elfoglalni,
ahonnan észrevétlen szemmel tarthattam. Mindegy, hogy milyen szórakozás adódott,
bábos, vagy dalnok, vagy csak egyszerű emberek, akik a varrásról, vagy a főzésről
beszélgettek, a tekintetemet mindig magához vonzotta Molly. Mindig komolynak és
határozottnak tűnt sötétkék cselédruhájában és soha nem nézett rám. Mindig
beszélgetett más asszonyokkal, vagy ha Türelem előbújt, mellette ült és olyan
figyelmesen hallgatta, mintha egyáltalán nem is léteznék. Néha úgy éreztem, hogy
röpke találkozásunk álom volt csupán, de esténként, mikor visszatérve a szobámba
elővettem az inget, amelyet akkor viseltem és elképzeltem, hogy még érzem rajta az
illatát, valósabbnak tűnt.
Eltelt pár nap, mióta elhamvasztottuk a szipolyozottakat. A királyné testőrsége '6Dellett
más változások is történtek a kastélyban és a környékén. Két újabb hajóépítő mester
jelentkezett hívatlanul, Igazság pedig nagyon örült nekik. Kettricken megilletődött, mert
mindketten neki ajánlották föl a szolgálataikat. Inasokat és segédeket hoztak magukkal,
a hajóépítő műhely létszáma jócskán meggyarapodott. A lámpások már a késő esti és
a kora reggeli sötétségben is pislákoltak a műhelyekben. Igazság egyre több időt töltött
odalenn, Kettricken pedig, mikor meglátogattam, még levertebb volt, mint azelőtt.
Könyvekkel és sétákkal igyekeztem hiábavalóan lekötni a figyelmét. Ideje nagy részét a
szobájában töltötte, majdnem üres tekintettel ücsörögve és napról napra egyre
sápadtabb lett. Hangulata megfertőzte udvarhölgyeit is, így látogatást tenni
Kettrickennél körülbelül annyira volt vidám, mint virrasztani a halottak mellett.
Nem számítottam rá, hogy Igazságot a szobájában találom és nem is csalódtam. A
hajóácsokkal volt, mint mindig. Üzenetet hagytam Kharimnál, hogy Igazság hívasson
magához, amint van ideje rám. Aztán elhatároztam, hogy úgy teszek, ahogy Árny
javasolta és elfoglalom magam. A szobámba mentem és dobókockákat és fapálcikákat
vettem magamhoz és a királyné szobájába igyekeztem.
Úgy határoztam, megtanítok neki egy-két szerencsejátékot, amit a kosvári nemesek
kedveltek, abban a reményben, hogy esetleg többen keresik majd a társaságát.
Kevesebb reményt fűztem hozzá, hogy egyúttal nem lesz szüksége annyira a
társaságomra. Mélabúja ingerültséget váltott ki belőlem és egyre gyakrabban kívántam
magamat máshová a társaságából.
– Tanítsd meg csalni elébb. Csak mondd azt, hogy úgy játsszák a játékot. Mondd meg
neki, hogy a szabályok megengedik az átverést. Egy kis kéztrükk, és kizsebeli Pompát
mielőtt az megsejtené. Aztán mit is tehetne? Megvádolja Kosvár úrnőjét, hogy csalt a
k o c k á n ?
Persze, a Bolond. Ott jött, a könyökömnél, udvariasan kísérve a folyosón, patkányfejes
jogarát a vállára vetette. Nem ijedtem meg, de tudta, hogy ismét meglepett. Csillogott a
s z e m e .
– Azt hiszem, a királyné rossz néven venné, ha félretájékoztatnám. Miért nem tartasz
velem, hogy elszórakoztasd. Zsonglőrködhetnél neki egy keveset – javasoltam.
– Zsonglőrködni? Kedves Fitz, azt teszem, egész nap, nap mint nap, de te úgy veszed,
mintha bolondoznék. Játéknak nevezed a munkámat, én pedig úgy látom a te
munkádat, mintha játék lenne, amit nem te terveztél. Fogadd meg egy Bolond tanácsát:
ne játékra, rébuszokra okítsd a királynét, s talán mindketten okosabbak lesztek.
– Rébuszok? Az egy Bingtonból való játék, igaz?
– Manapság Kosvárott is jól játsszák. Hát fejtsd meg ezt, ha tudod. Hogyan hív valaki
valamit, ha nem tudja, hogyan kell?
– Soha nem voltam jó ebben, Bolond.
– Akárcsak a családod, ahogy hallottam. Akkor válaszolj erre: Minek van szárnya Elmés
tekercsén, lángnyelve Igazság könyvében, ezüst szemei a relli pergamenen és
aranypikkelyes bőre a te szobádban?
– Ez egy rébusz?
Szánakozó tekintetet vetett rám. – Nem. A rébusz az az, amit kérdeztem. Ez, egy Előd.
Az első rébusz pedig az volt, hogy hogyan idézel meg egyet?
Lelassítottam a lépteimet. Határozottan néztem a Bolondra, de mindig nehéz volt a
szemeiből olvasni.
– Ez is egy rejtvény, vagy egy komoly kérdés?
– Igen – felelte a Bolond komolyan.
Megtorpantam és teljesen tanácstalan lettem. Rábámultam, válaszképp az orra elé
emelte a jogarát. Jól megbámulta.
– Látod, Sajtfej? Nem tud többet, mint a nagybátyja, meg a nagyapja. Egyikük sem
tudja, hogyan kell Elődöt hívni.
– A Mesterséggel – mondtam meggondolatlanul.
A Bolond furcsán nézett rám. – Te tudod?
– Gyanítom.
– Miért?
– Nem tudom. Ha jobban belegondolok, nem tartom valószínűnek. Bölcs király hosszú
utat tett meg, hogy megtalálja az Elődöket. Ha csak egyszerűen tudott volna Üzenni
nekik, miért ne tette volna?
– Bizony. De néha van igazság a meggondolatlanságban. Hát fejtsd meg ezt, fiú: Él egy
király. Akárcsak egy herceg. Mindkettő jártas a Mesterségben. De hol vannak azok,
akik együtt tanultak a királlyal, és hol vannak, akiktől ők tanultak? Hogy jutottunk el
odáig, hogy nincs egyetlen Mesterséghasználó, amikor oly nagy szükség lenne rájuk?
– Békeidőben kevesen taníttatnak. Galenus nem látta értelmét, hogy tanítson bárkit is,
egészen a múlt évig. A kotériája pedig... – hirtelen elnémultam és bár a folyosó üres
volt, nem akartam többet beszélni róla. Mindig bizalmasként kezeltem, amit Igazság a
Mesterségről mondott.
A Bolond szaladt egy kört körülöttem. – Ha nem illik rád a cipő, nem hordhatod, bárki
csinálta is neked – jelentette ki.
– Pontosan – bólintottam.
– A cipész pedig nincs többé. Szomorú. Nagyon szomorú. Szomorúbb, mint a meleg
hús a tányérodon és a vörösbor a poharadban. De aki meghalt, azt is tanította valaki.
– Magány. De ő is halott.
– Ah. De Elmés él. Igazság is. Nekem úgy tűnik, ha két tanítványa még él, akkor kell
lennie többnek is. Hol vannak?
Megvontam a vállam. – Meghaltak. Öregek. Nem tudom – legyűrtem a
türelmetlenségemet és igyekeztem megfontolni a kérdését. – Elmés király húga, Öröm.
Augustus anyja. Őt talán lehetett volna tanítani, de már régen meghalt. Nagylelkű király,
Elmés apja volt az utolsó, akinek volt kotériája. Azt hiszem. De már kevesen élnek
abból a nemzedékből – abbahagytam. Igazság egyszer azt mondta, hogy Magány
annyi embert képzett ki a Mesterségre, ahányat csak talált. Biztosan él még valaki
közülük; alig tíz évvel lehetnek idősebbek, mint Igazság...
– Halottak, túl sokan, ha engem kérdezel. Én tudom – felelt a Bolond a ki nem mondott
kérdésemre. Üres tekintettel nézett rám, aztán kiöltötte a nyelvét. Hátrébb táncolt, aztán
átölelte a jogarát és a patkányfejet kedvesen az arcához szorította.
– Látod, Sajtfej? Mondom én! Egyikük sem tudja. Egyiküknek sincs annyi esze, hogy
m e g k é r d e z z e .
– Bolond, nem tudnál egyszer végre nyíltan beszélni? – kiáltottam csalódottan.
Megmerevedett, mintha megütöttem volna, egy piruett közepén. Megállt és lehajtotta a
f e j é t .
– Változtatna valamin? – kérdezte komoran. – Hallgatnál rám, ha egyszer eléd állnék
és nem rébuszokban beszélnék? Talán eltöprengenél a szavaimon és megrágnád
később minden szavát a szobádban? Hát jó. Megpróbálom. Ismered az a verset, hogy
„Hat öreg bölcs fölment Jhaampébe”?
Bólintottam teljes zavaromban.
– Szavald el nekem.
– „Hat öreg bölcs fölment Jhaampébe, fölment egy hegyre és sose jött le. Kővé vált,
vagy elrepült...” – nem tudtam tovább. – Nem emlékszem az egészre. Egyébként is
ostobaság, csak egy gyermeteg rímhalmaz, ami nem jelent semmit, csak megragad a
f e j e d b e n .
– Éppen ezért fonódik össze a bölcsességekkel – vonta le a következtetést a Bolond.
– Nem tudom! – fakadtam ki. Hirtelen elviselhetetlenül bosszúsnak éreztem magam. –
Bolond, már megint ugyanazt csinálod! Folytan rébuszokban beszélsz! Azt mondod,
hogy nyíltan beszélsz, de számomra akkor is megfoghatatlan!
– A rébuszok, kedves Ficce-ficc, arra valók, hogy a népek elgondolkodjanak rajta. Hogy
új igazságot találjanak a régi igékben. Ám legyen... az agyad megfoghatatlan a
számomra. Hogyan érhetem el? Talán ha az éjszaka kellős közepén jönnék és
szerenádot adnék az ablakod alatt:
Fattyú herceg, Fitz kedvesem,
Tétlenségben nincs győzelem.
Fékezed és marod magad,
Holott a tett előnyt farag.
Fél térdre ereszkedett és képzeletbeli húrokat pengetett patkányfejes jogarán.
Szenvedélyesen és meglepően jól énekelt. A dallama egy népszerű szerelmi balladáé
volt. Rám nézett, színpadiasan felsóhajtott, megnyalta az ajkát és bánatosan folytatta:
Mire való egy Látnok szeme,
Hogyha a mát sem látja vele?
Meddig mossa a partot a vér,
Fogadd hát el, mit a holnap ígér!
Kedves Fitzem, Fattyú herceg,
Véred kívánják a percek!
Egy arra járó cselédlány megállt, hogy bámészkodjék. Egy apród nyitotta ki az egyik
ajtót és bámult ki kíváncsian, ostoba vigyorral az arcán. Lassan kezdtem elpirulni, mert
a Bolond arca egyszerre volt lágy és szenvedélyes. Próbáltam elsétálni előle, de térden
csúszva követett a nadrágszáramba kapaszkodva. Meg kellett állnom, mert különben
nevetséges dulakodásba kellett volna kezdenem a Bolonddal. Csak álltam és ostobán
éreztem magam. A Bolond rám mosolygott. Az apród kuncogott, távolabb a folyosón
pedig csodálkozó párbeszédet hallottam. Nem néztem föl, hogy ki mulat még rajtam. A
Bolond csókot lehelt felém. Bizalmas suttogással folytatta:
Gúzsba köt a Sors keze?
Nem, ha te vagy a Mestere.
Hívd barátid, s a képzetteket,
Rázd le a kényszerképzeteket.
Alaktalan, de van jövő,
Mély érzésből előtörő.
Véredben az érző Ösztön
Győzelemre ösztönözzön.
Így kérlek én, a Bolond, térden,
Ne hagyd a Sötétségnek, hogy éljen!
Ne hagyd elveszni a népet,
Használj minden Mesterséget!
Megállt, aztán hangosan, lelkesen folytatta:
Mint szellentést, eme verset
Ne engedd el füled mellett.
Hódolatom jeléül,
Vedd e képet emlékül!
Hirtelen eleresztette a nadrágomat, hátraszaltózott, ami valahogyan azzal ért véget,
hogy letolta a nadrágját és az ülepét mutatta felém. Megrázóan sápadt volt,
megrökönyödtem. Aztán talpra penderült, újra szalonképesen, Sajtfej pedig alázatosan
meghajolt a nézőközönség felé. Mindenki kacagott és tapsolt, én pedig szótlanul álltam.
Megint megpróbáltam elsétálni, de a Bolond elállta az utamat. Komoly pózt vágott és
még mindig vigyorogva a közönsége felé fordult.
– Fúj és ejnye mindannyiótokra, amiért úgy örültök! Kuncogtok és mutogattok egy
összetört szívű ifjúra! Hát nem tudjátok, hogy Fitz elvesztette szíve hölgyét? Pironkodás
mögé rejti gyászát, de a hölgy a sírba szállt, szerelme viszonzatlan maradt. Az oly
makacsul szűzies, ragályosan dagályos asszonyság, Démutka úrnő itthagyott minket. A
saját bűze végzett vele, nem kétlem, bár egyesek szerint romlott húst evett. Ám a
romlott húsnak rossz a szaga, mondhatnátok, hogy elriasszon mindenkit attól, hogy
megegye. Démutka asszonyságról azonban ez nem mondható el, talán nem érezte,
vagy összetévesztette a parfümje illatával. Ne gyászolj, szegény fattyú, talán másvalaki
megkedvel majd megint. Erre megesküszöm ezen a szent napon! Mától fogva, Szőr
Sajtfejjel együtt azon fáradozunk majd, hogy társat kerítsünk néked. Most menj, eridj a
dolgodra, mert föltartottál engem is. Ég veled, szegény Fitz! Bátor lélek! Szegény,
szegény Fitz...
Ezzel elsétált, bánatosan csóválva a fejét és Sajtfejjel tanácskozva a dologról.
Hitetlenkedve bámultam utána. Akármilyen éles is a nyelve, nem számítottam rá, hogy
egyszer majd a nyilvánosság előtt köszörüli rajtam. Vártam, hátha megfordul és mond
még valamit, amitől megértem az egészet, de nem így történt. Elindultam hát a
folyosón, tanácstalanul és zavartan. Jól megjegyeztem gúnyos rímjeit és tudtam, hogy
sokat fogok még töprengeni rajta az elkövetkezendő napokban, hogy kitaláljam mit
rejtett mögéjük. De Démutka asszonyság? Csak nem mondana ilyesmit, ha nem lenne
„igaz”. Miért adja föl Árny az álcáját? Milyen szegény áldozatot talál, akit Démutka-ként
szekérre tesznek, hogy elszállítsák valamelyik távoli rokonához? Bizonyosan ezt fogja
tenni. Így kezdi meg az utazását, így jut ki észrevétlen a kastélyból? De mégis, miért
akarja elhitetni, hogy meghalt? Hogy Pompa azt higgye, végzett a tanítómmal és utolsó
védelmezőmmel? Mi végre?
Így eltűnődve jutottam el végre Kettricken ajtajához. Megálltam egy pillanatra, hogy
elrendezzem a ruhámat és zilált arcvonásaimat. Ekkor kinyílt az ajtó a terem másik
oldalán és Pompa szaladt egyenesen belém. A lendülete arrébb taszított és még
mielőtt összeszedhettem volna magam, nagyvonalúan megszólalt.
– Semmi baj, Fitz. Nem várok bocsánatkérést egy gyászolótól – megállt a folyosó
közepén, egy rándítással kihúzta az ingét, ahogy néhány fiatalember kilépett mögüle a
szobájából, nevetgélve. Rájuk mosolygott, aztán közelebb hajolt hozzám. – Kinek az
ölébe bújsz most, hogy a vén kurva meghalt? Ó, mindegy! Biztos vagyok benne, hogy
találsz egy másik vénasszonyt aki babusgathat. Vagy mostantól fiatalabbakra hajtasz?
– mosolygott rám, mielőtt sarkon perdült és elviharzott volna surrogó selyemruháiban,
három talpnyalójával a nyomában.
A királynét ért sérelemtől haragra lobbantam. Olyan hirtelenséggel tört rám, amilyet
még nem tapasztaltam. Éreztem, hogy a torkom és a mellkasom is beleremeg.
Hihetetlen erő szállt meg; éreztem, hogy vicsorgok. Távolról Hol? Hol van? Ki az? Mi
az? Öld meg! Tépd szét! tettem egy lépést, tudtam, hogy a következő ugrás lett volna
és tudtam, hogy a nyakába mélyesztettem volna a fogaimat.
– FitzLovag! – hallottam egy megdöbbent hangot a hátam mögül.
Molly hangja! Felé fordultam, a harag helyét öröm váltotta föl, de már fordult is el tőlem.
– Elnézést, uram – mondta és ellépett mellettem, szemeit lesütve, ahogy egy cseléd
s z o k t a .
– Molly? – szóltam utána. Megállt, visszanézett rám, üres, semmitmondó tekintettel.
– Uram? Van valami óhaja?
– Óhajom? – hát persze. Körülnéztem, de a folyosó üres volt. Tettem egy lépést és
halkabban szólaltam meg újból. – Nem. Csak hiányoztál. Molly, én...
– Nem tartom valószínűnek, uram. Kérem, hadd menjek a dolgomra – elfordult,
büszkén és higgadtan.
– Mit csináltam? – fakadtam ki türelmetlenül. Nem számítottam válaszra, de megállt.
Egyenes háttal, büszke fejtartással. Nem fordult felém.
– Semmit. Semmit sem tett, uram. Az égvilágon semmit.
– Molly! – tiltakoztam, de befordult a sarkon és eltűnt. Egy pillanattal később rájöttem,
hogy félig nyüszítő, félig morgó hangot hallattam.
Menjünk vadászni inkább.
Talán, egyeztem bele fáradtan. Talán az lenne a legjobb. Vadászni, ölni, enni és aludni.
És nem tenni semmi mást.
Miért nem most?
Nem is tudom igazán.
Összeszedtem magam és ismét Kettricken ajtaja felé fordultam. A kis Rozmaring
nyitotta ki, rám vetette bűbájos mosolyát és beengedett. Amint beléptem, rájöttem,
hogy mit keresett ott Molly. Kettricken egy vastag zöld gyertyát szagolgatott éppen. Az
asztalon több is állt.
– Mirtuszgyertya – jegyeztem meg.
Kettricken fölnézett és rám mosolygott.
– FitzLovag! Kerülj beljebb. Foglalj helyet. Éhes vagy? Egy kis bort? Álltam és néztem
rá. Más volt. Éreztem az erejét, tudtam, hogy teljesen önmagába mélyedt. Egyszerű
szürke tunikát és nadrágot viselt, nem hivalkodó ékszereket, szőke haja kibontva terült
a vállaira. Nem ezt az asszonyt hoztam vissza Kosvárba pár nappal ezelőtt. Az az
asszony elkeseredett volt, dühös és sértett. Ez a Kettricken boldogságot sugárzott.
– Fenség – kezdtem tétován.
– Kettricken – helyesbített. Körbejárt a szobában és elhelyezte a polcokra a gyertyákat.
Majdnem kihívás volt, hogy nem szólt többet.
Előrébb léptem a szobába, csak Rozmaring és ő voltak ott. Igazság arról panaszkodott,
hogy a szobája olyan volt, mint egy katonai tábor. Nem volt túlzás. Az egyszerű bútorok
makulátlanul tiszták voltak. Egyszerű szalmazsák hevert a földön ágy gyanánt,
fakeretekbe foglalt finoman festett papírok. Egyáltalán nem volt rendetlenség, minden
vagy befejezett volt, vagy még megkezdetlen. Csak így tudom leírni azt a nyugalmat és
mozdulatlanságot, amit ott éreztem.
Kavargó érzelmekkel léptem be a szobába, de most csak álltam szótlanul, szívem
verése lassan csillapult. Szobájának egyik sarkát papírparavánokkal választotta le, ahol
egy zöld gyapjúszőnyeg hevert a földön, körülötte apró ülőzsámolyokkal, amilyeneket a
Hegyvidéki királyságban láttam. Kettricken meggyújtotta az egyik mirtuszgyertyát és
leült az egyik zsámolyra. A vele szemben lévő felé intett.
– Csatlakozol?
Csatlakoztam. A paravánok miatt bensőséges hangulatot árasztott a szoba és megtelt
a mirtusz illatával. Beletelt egy pillanatba, míg eszembe jutott miért is jöttem.
– Fenség, azt gondoltam, talán megtaníthatnám néhány szerencsejátékra, amit errefelé
szokás játszani, hogy csatlakozni tudjon, ha mások ilyesmivel szórakoztatják magukat.
– Talán majd máskor – mondta kedvesen. – Ha mi ketten szórakoztatni akarjuk
magunkat, akkor majd megkérlek, hogy taníts meg rá. De csak ezért. Rájöttem egy ősi
bölcsességre. Csak olyan messzire távolodhatsz el önmagadtól, amennyire a lelked
kötele engedi. Akkor pedig vagy elpattan, vagy visszaránt a testedbe. Végre ismét
önmagamban járok, FitzLovag. Ezt érzed ma körülöttem.
– Nem értem.
Elmosolyodott. – Nem kell értened.
Ismét elcsöndesült. Rozmaring a kandalló mellé telepedett és krétával rajzolgatni
kezdett. Még a kislány szokásos elfoglaltsága is lustábbnak tűnt. Visszafordultam
Kettricken felé, de csak ült és tűnődve mosolygott rám.
Rövid idő múlva megkérdeztem. – Mit csinálunk?
– Semmit – mondta Kettricken.
Én is úgy tettem. Hosszú idő múlva megjegyezte.
– Saját törekvéseink és a feladatok, amiket kijelölünk magunknak, a váz, amelyen meg
akarjuk mintázni a világot, nem több, mint egy fa árnyéka a havon. Változik, ahogy a
nap mozog, elnyeli az éjszaka, ingadozik a széllel és végül, ha a lágy hó elolvad,
torzultan fekszik az egyenetlen földön. De a fa tovább létezik. Érted? – hajolt előre,
hogy a szemembe nézzen.
– Azt hiszem – mondtam kényelmetlenül.
Majdnem sajnálkozó pillantást vetett rám.
– Megértenéd, ha nem akarnád megérteni, ha nem aggasztana tovább, hogy miért
fontos ez nekem és egyszerűen megpróbálnád megérteni, hogy van-e ilyen idea az
életedben. De nem kérem, hogy tedd meg. Nem kívánok senkitől semmit.
Ismét visszaült, ellazította magát és megint nem csinált semmit. Egyszerűen ült velem
szemben és kitárulkozott. Éreztem, ahogy az életereje elsuhan mellettem és körbevesz.
Csak egy halovány érintés volt, és ha nem ismertem volna a Mesterséget és az
Ösztönt, talán nem is éreztem volna. Óvatosan, mintha egy pókhálóból font hídon
kelnék át, megérintettem az érzékeit.
Tapogatózott maga körül, nem úgy ahogy én egy bizonyos állat felé, vagy azért, hogy
érzékeljem mások jelenlétét. Elvetettem azt a szót, amit saját képességemre
használtam. Kettricken nem keresett semmit az Ösztönével. Ahogy mondta, csupán
létezett, mint az egész része. Összeszedte magát és megtapasztalta, ahogy ez a
hatalmas pókháló megérintette és elégedett volt. Törékeny volt és nagyon finom, én
pedig megcsodáltam. Egy pillanatra én is ellazítottam, kilélegeztem és megnyitottam
magam az Ösztönnek. Félretettem minden óvatosságomat és aggodalmamat, hogy
Burrick esetleg észreveszi. Soha nem tettem még ehhez hasonlót. Kettricken
kiterjeszkedése olyan törékeny volt, mint egy csepp harmat egy virágszirmon. Az
enyém pedig olyan, mint egy átkozott árvíz, ami kiszáradt csatornákon zubog végig és
végül kitör.
Vadásszunk! ujjongott a Farkas.
Az istállókban Burrick fölkapta a fejét és felmordult, de senki sem volt a közelében;
Kormos topogott a jószágállásban. Molly megborzongott és megrázta a fejét. Kettricken
felriadt, úgy nézett rám, mintha mondtam volna valamit. Még egy pillanatig tartott,
megragadott ezer oldalról, megnyújtott és széthúzott ez a háló. Mindent éreztem, nem
csak az embereket és jövés-menésüket, de minden galambot az ereszek alatt, minden
egeret, ami észrevétlenül lopózott a sötét zugokban, minden szikráját az életnek, ami
soha nem volt és nem lesz apró szikra, hanem mindig is az élet hálójának egyik
kereszteződése volt.
Semmi sincs egyedül, semmi sem áldott, semmi sem jelentéktelen, semmi sem fontos.
Valahol valaki énekelt, aztán elhallgatott. Egy kórus jött az ének után, távoli és tompa,
Mi? Tessék? Hívtál? Itt vagy? Álmodom? megragadtak, ahogy egy koldus ragadja meg
az elhaladók ruháját, és hirtelen megértettem, hogy ha nem húzódom el, szétbomlok,
mint egy darab szövet. Pislogtam és újból bezárkóztam magamba. Lélegeztem.
Nem telt az idő. Egyetlen lélegzetvétel, egyetlen pislantás. Kettricken gyanakodva
nézett rám a szeme sarkából. Úgy tettem, mint aki nem veszi észre. Megvakartam az
orromat és fészkelődtem.
Ismét elhelyezkedtem. Csak pár perc elteltével sóhajtottam föl és vontam meg a vállam.
– Attól tartok nem értem a játékot – mondtam végül.
Sikerült felbosszantanom. – Ez nem játék. Nem kell megértened, vagy tenned.
Egyszerűen hagyj abba mindent és létezz.
Látványos erőfeszítést tettem. Mozdulatlanul ültem pár pillanatig, aztán az ingujjamat
kezdtem babrálni, amíg észre nem vette. Szégyenkezve lesütöttem a szemem. – A
gyertyának nagyon kellemes az illata – jegyeztem meg.
Kettricken megadóan sóhajtott.
– A cselédlány, aki készíti őket, nagyon ügyes. Mintha a kertemet varázsolná elém.
Pompa hozott nekem néhány méhviasz gyertyát, amit ő csinált, aztán magam kerestem
föl értük. A kastélyban cseléd, nincs túl sok szabadideje, hogy sokat csináljon.
Szerencsésnek tartom magam, hogy sikerül hozzájutnom.
– Pompa – ismételtem meg. Pompa Mollyról beszélt Kettrickennek. Pompa elég jó
ismeri ahhoz, hogy tudja, gyertyákat szokott csinálni. Balsejtelem tört rám.
– Fenség, azt hiszem csak zavarom a dolgában. Nem áll szándékomban.
Engedelmével távoznék, s majd visszatérek, ha társaságra vágyik.
– Nem zavaró a jelenléted, FitzLovag – nézett rám. – Nem próbálod meg esetleg újból?
Egy pillanatig azt hittem... Nem? Ó, rendben, menj csak – sajnálkozást és
magányosságot éreztem a hangjában. Aztán kihúzta magát. Levegőt vett és lassan
kifújta. Éreztem, ahogy a tudata ismét megrezegteti a hálót. Van benne Ösztön,
gondoltam magamban. Nem erősen, de rendelkezik vele.
Halkan elhagytam a szobáját. Eljátszadoztam a gondolattal, hogy mi lenne, ha Burrick
megtudná. Kevésbé volt szórakoztató visszagondolni, ahogy rájött, hogy én
rendelkezem vele. Az éjszakai vadászataimra gondoltam a farkassal. Lehet, hogy
hamarosan a királyné furcsa álmokról fog panaszkodni?
Hűvös határozottság támadt bennem. Rá fognak jönni. Túl óvatlan voltam, túl sokáig.
Tudtam, hogy Burrick megérzi, ha az Ösztönt használom. Mi van, ha akadnak mások
is. Bestiabűbájjal vádolhatnak. Elhatározásra jutottam és megkeményítettem magam.
Holnap cselekedni fogok!
1 1
Magányos farkasok
A BOLOND ÖRÖKRE KOSVÁR nagy rejtélye marad. Azt bizonyossággal állíthatjuk,
hogy semmit sem tudunk róla biztosan. Az eredete, kora, neme és faja mind találgatás
tárgyát képezik. A legelképesztőbb dolog a Bolonddal kapcsolatosan, hogy nyilvános
személy létére titokban tudja tartani a magánéletét. A Bolonddal kapcsolatos kérdések
mindig meghaladják a válaszok számát. Vajon tényleg rendelkezik egyfajta misztikus
képességgel, vagy bármifajta mágiával, vagy csak éles esze és éles nyelve miatt tűnt
úgy, hogy mindent tudott, mielőtt bekövetkezett volna? Ha nem is ismerte a jövőt,
mindig úgy tett, mintha ismerné és kimért feltételezéseivel esetleg minket bírt rá arra,
hogy segítsünk az ő elképzelései szerint alakítani a jövőt.
*
Fehér a fehéren. Megmozdul egy fül és abban a pillanatban mindent elárul.
Látod? mutattam.
Érzem a szagát.
Én látom pillantottam a préda felé. Egy mozdulat is elég volt.
Látom! felugrott, a nyúl is nekiiramodott, Kölyök pedig utána. A nyúl könnyen szaladt a
havon, míg Kölyöknek utat kellett magának csinálnia, csak szökellésekkel tudta követni.
A nyúl jobbra-balra kacsázott és kitért, beszaladt a bokrok közé, tekergőzött az ágak
között. Vajon ott maradt? Kölyök reménykedve szimatolt, de a sűrű tüskék
v i s s z a f o r d í t o t t á k .
Elment mondtam neki.
Biztos? Miért nem segítettél?
Nem tudok utolérni egy nyulat laza hóban. Be kell cserkésznem és csak akkor
ráugranom, ha egy ugrás elég.
Ó, megértés. Megfontolás. Ketten vagyunk. Párban kellene vadásznunk. Én fölriasztom
az áldozatot és feléd terelem. Te várhatnál rá és egy ugrással elkaphatnád és
eltörhetnéd a nyakát.
Lassan megráztam a fejem. Meg kell tanulnod egyedül vadászni, Kölyök. Nem leszek
mindig veled.
Egy farkasnak nem egyedül kell vadásznia.
Talán nem. De sok mégis így tesz. @Akárcsak lefogsz. De nem akartam, hogy nyúllal
kezd. Gyere.
A sarkamban haladt, rám bízta a vezetést. Még napfelkelte előtt elhagytuk Kosvárat. A
nap azóta fölkelt, az ég kék és hideg volt fölöttünk. A csapás, amit követtünk, alig volt
több, mint egy vékony csík a mély hóban. Majdnem a térdemig ért. Körülöttünk az erdő
téli mozdulatlanságba dermedt, csak egy apró madár surrogása, vagy varjak távoli
károgása törte meg a csöndet. Ritkás erdő volt, többnyire facsemetékkel, néhol egy
faóriással, ami túlélte a tüzet, ami errefelé pusztított régebben. Nyáron jó legelő volt a
kecskéknek, az ő éles patáik vágták azt a csapást, amit követtünk. Egy egyszerű
kőkunyhóhoz vezetett egy roskadozó karám mellett, egy jászollal. Csak nyáron
h a s z n á l t á k .
Kölyök repesett az örömtől, amikor reggel érte mentem. Megmutatta a kerülőútját, amin
elkerülhette az őrséget. Egy régi jószágkapu volt a kijárata, amit már régen befalaztak.
Egy darabon megcsúszhatott a föld valamelyik tavasszal olvadáskor és egy keskeny
repedés keletkezett a falon, amelyen bőven átfért. A letaposott hó arról árulkodott, hogy
gyakran használta. Amint kívül kerültünk a falakon, eltávolodtunk a kastélytól, mint
szellemek suhantunk a pirkadati árnyékok közt. Miután biztonságos távolba kerültünk,
Kölyök cserkészési gyakorlatot tartott. Előreszaladt, lelapult és megvárt, aztán rám
rontott, belém kapott vagy föllökött, aztán nagy ívben visszafordult, hogy hátulról
támadjon rám. Hagytam, hogy játszadozzék, legalább bemelegít engem is és élvezze a
céltalan tombolást. Mindig mozgásban voltunk, hogy mire a nap teljesen előbukkant,
mérföldekre járjunk Kosvártól. A fehér nyúl kiszúrása puszta véletlen volt. Egyszerűbb
áldozatot szemeltem ki neki az első alkalomra.
Miért jöttünk ide? kérdezte, amint a kunyhó közelébe értünk.
Vadászni mondtam egyszerűen. Megálltam, távol a kunyhótól. A kölyök mellém
telepedett várakozóan. Gyerünk, keress nyomokat.
Ó, igazán méltó vadászat ez. Szimatolgatni egy ember odújában maradékok után,
m e g v e t é s .
Nem maradékok. Keress.
Előrement, aztán elkezdte megközelíteni a kunyhót. Figyeltem. Az álombéli vadászatok
sok mindenre megtanították, de most azt akartam, hogy tőlem teljesen függetlenül
vadásszék. Nem volt kétségem felőle, hogy képes rá. Rosszallóan gondoltam rá, hogy
ez a bizonyítási feladat csak késlelteti az elkerülhetetlent.
A havas bokrok között maradt, amennyire csak tudott. Óvatosan közelítette meg a
kunyhót, hegyezte a füleit és szünet nélkül szimatolt. Régi szagok. Emberek. Kecskék.
Hidegek és régiek egy pillanatra mozdulatlanná dermedt, aztán óvatos lépést tett előre.
Előrecsapta a füleit, lelapította a farkát, minden érzékével összpontosított. EGÉR!
ugrott és elkapta. Megrázta a fejét, halk reccsenés, aztán elröpítette az egeret. Elkapta
megint. Egér! jegyezte meg lelkesen. Földobta a zsákmányát aztán két lábra
ereszkedve utánakapott. Büszkeséget és helyeslést sugároztam felé. Mire befejezte a
játszadozást az áldozatával, az alig volt több egy szőrcsomónál. Végre lenyelte, aztán
hozzám szökdécselt.
Egerek! Tele van velük a környék. A szaguk és a nyomuk mindenütt ott van.
Gondoltam, hogy itt lesznek. A juhászok panaszkodtak, hogy az egerek ellepik a helyet
és megdézsmálják a nyárra félretett tartalékaikat. Sejtettem, hogy itt telelnek át.
Meglepően kövérek a időhöz képest jegyezte meg Kölyök és egy újabb szökkenéssel
már úton is volt. Eszelős lelkesedéssel vadászott, de csak addig, amíg csillapította az
éhségét. Aztán rajtam volt a sor, hogy megközelítsem a kunyhót. A hó feltorlódott az
ajtó mentén, de némi erőfeszítés árán sikerült kinyitnom. Belül felfordulás volt, a hó
néhány helyen beszivárgott csíkokban borította a fagyos padlót. Volt benne egy
összetákolt kemence és egy kémény, valamint egy asztal egy fa lócával. Maradt még
egy kevés tűzifa is, óvatosan apró tüzet raktam belőle, éppen eleget ahhoz, hogy hőt
sugározzon és megmelegíthessem rajta egy kicsit a húst és a kenyeret, amit
magamnak hoztam. Kölyök is kért egy falatot, inkább az osztozkodás végett, mint
éhségből, aztán lelkesen körülnézet. Sok egér!
Tudom tétováztam, aztán hozzátettem. Itt nem fogsz éhezni.
Hirtelen fölkapta a fejét a sarokból, ahol éppen szimatolt. Pár lépéssel közelebb jött,
aztán megvetette a lábait.
Itthagysz engem nézett a szemembe. Hátborzongató érzés volt.
Igen. Rengeteg itt az ennivaló. Nemsokára visszajövök, hogy biztos legyek benne, hogy
jól vagy. Azt hiszem jó helyed lesz. Megtanítod magadat vadászni. Először egerekre,
aztán nagyobbakra...
Elárulsz engem. Elárulod a falkát.
Nem. Nem vagyunk falka. Szabadon engedlek, Kölyök. Túl közel kerülünk egymáshoz.
Egyikünknek sem tesz jót. Figyelmeztettelek már nagyon régen, hogy nem kötődünk
össze. Nem osztozhatunk egymás életén. Jobb neked egyedül, hogy azzá legyél,
aminek születtél.
Arra születtem, hogy egy falka része legyek. Azt mondod talán, hogy a közelben
vannak farkasok, akik befogadnak egy betolakodót és a falka részévé teszik?
Nem bírtam állni a tekintetét. Nem. Itt nincsenek farkasok. Több napi utazásra találni
csak olyan vad vidékeket, ahol már élnek farkasok.
Akkor mi van itt a számomra?
Élelem. Szabadság. A saját életed, függetlenül az enyémtől.
Egyedüllét vicsorgott rám, aztán elfordult. Nagy ívben elkerült, ahogy az ajtó felé tartott.
Emberek! vicsorogta. Valóban nem vagy falka, csak ember –, megállt az ajtóban. Az
emberek azt hiszik, hogy uralhatják mások életét anélkül, hogy hozzájuk kötődnének.
Gondolod, hogy csak a te döntésed, hogy kötődj? A szívem az enyém. Annak adom,
akinek akarom. Nem adom olyannak, aki félrelök. Nem engedelmeskedem olyannak,
aki megtagadja a falkát és a kötődést. Gondolod, hogy itt maradok és. körbeszimatolom
ezt az odút, hogy egerekre vadásszak, akik a saját piszkukat gyűjtögetik? Olyan legyek,
mint egy egér és az ember hulladékán éljek? Nem. Ha nem vagyunk falka, akkor nem
vagyunk testvérek. Nem tartozom neked semmivel, engedelmességgel főként. Nem
maradok itt. Úgy élek, ahogy akarok.
Ravaszság a gondolataiban. Rejtegetett valamit, de kitaláltam.
Azt teszed, amit akarsz, Kölyök, kivéve egyet. Nem követsz vissza Kosvárba.
M e g t i l t o m .
Megtiltod? TE megtiltod? Tiltsd meg a szélnek, hogy keresztülfújjon a réseken. Vagy a
fűnek, hogy nőjön. Annyi jogod van. Megtiltod.
Horkantott és elfordult tőlem. Megkeményítettem az akaratomat és utoljára szóltam
h o z z á .
– Kölyök! – mondtam emberi hangomon. Visszafordult, riadtan. Hangsúlyom hallatán
hátracsapta a füleit. Majdnem rám vicsorgott, de mielőtt megtehette volna,
eltaszítottam. Ez olyasmi volt, amit ösztönösen tudtam, már régóta, mint azt, hogy
elrántsam a kezemet a tűztől. Ritkán használtam, mert egyszer Burrick ellenem
fordította, ezért nem mindig bíztam benne. Ez nem olyan lökés volt, amit akkor
alkalmaztam rajta, amikor megvásároltam. Ebbe erőt vittem, ami már majdnem
gyakorlati taszítás volt. Elszökkent tőlem, szétterpesztett lábakkal megállt a havon,
harcra készen. A tekintete döbbent volt.
– MENJ! – kiáltottam rá emberi hangomon és taszítottam rajta Ösztönöm minden
erejével. Elszaladt, de nem büszkén, hanem kapálózva és szökellve a hóban.
Magamban tartottam a tudatomat, nem akartam követni, hogy megbizonyosodjam,
hogy nem áll meg. Nem, végeztem vele. A taszítás a kötelék megtörése volt, nem
egyszerű visszahúzódás, hanem minden kapcsolat eltaszítása. Elválasztódás. Jobb, ha
úgy is marad. Mégis, ahogy álltam és bámultam a bokrot, ami mögött eltűnt, olyan
ürességet éreztem, mintha a hideg utat talált volna a bensőmbe, viszkető érzés, ami
valaminek a hiányát jelzi. Mint egy levágott végtag.
Elhagytam a kunyhót és elindultam az én otthonom felé. Minél messzebbre jutottam,
annál jobban fájt. Mint a lenyúzott hús és bőr. Rosszabb volt, mint amikor Burrick
szakított el Kotnyelestől, mert saját magam végeztem. A hanyatló délután hűvösebbnek
tűnt, mint a pirkadat előtti sötétség. Próbáltam elhitetni magammal, hogy amit tettem,
az szükséges volt. Mint Virágó esetében. Félresöpörtem a gondolatot. Nem. Kölyök jól
lesz, jobban, mintha velem maradt volna. Milyen élete lenne egy vad ragadozónak az
örökös lopakodás, a vadászkutyáktól való rettegés árnyékában. Talán egyedül lesz,
talán elszakítva mindentől, de élni fog. A kapcsolatunk megszakadt. Halvány kísértést
éreztem, hogy kinyúljak utána, hogy érzékelem-e még, de keményen visszatartottam
magam és amilyen erősen csak tudtam, elzártam előle a gondolataimat. Vége. Nem fog
követni azután, hogy eltaszítottam. Nem. Tovább csörtettem és nem néztem hátra.
Ha nem mélyedtem volna el a gondolataimban, hogy magamba zárkózzak, talán
figyelmeztethetett volna valami. Kétlem. Az Ösztön soha nem használt a szipolyozottak
ellen. Nem tudom, hogy követtek-e, vagy egyszerűen elhaladtam a rejtekhelyük mellett.
Csak akkor vettem észre őket, amikor hátulról ütés ért és elterültem a hóban. Először
azt hittem, hogy Kölyök az, hogy megkérdőjelezze a döntésemet. A hátamra fordultam
és talpra álltam volna, de egy másik megragadta a vállamat. Három férfi volt, az egyik
fiatalabb, a másik kettő termetes és izmos. Mindent megjegyeztem róluk, mintha
Árnynak, vagy Igazságnak gyűjtöttem volna adatokat. Az egyik, magasabb, kést
markolt, a többiek botokat. Szakadozott, mocskos ruházat. Vörös és fagyfoltos arcok,
mocskos szakállak és kócos hajak. Harcoltak egymás közt, vogy megtámadtak valaki
mást is előttem?
Kiszabadultam a fogásból és hátraszökkentem, hogy minél távolabb legyek tőlük. Volt
egy késem az övemben, nem túl hosszú, de ez volt mindenem. Nem gondoltam, hogy
szükségem lesz fegyverre aznap; azt hittem, nem volt több szipolyozott Kosvár
környékén. Széles kört formáltak, melynek én álltam a közepén. Hagyták, hogy
előrántsam a késemet. Nem tartottak tőlem.
– Mit akartok? A köpenyemet? – lecsatoltam és a hóba dobtam. Az egyik követte a
tekintetével, de egyikük sem, ugrott érte, mint ahogy számítottam. Körbeforogtam, hogy
lássam mind a hármat, igyekeztem, hogy egyik se kerüljön mögém. Nehéz feladat volt.
– Kesztyűt? – levettem és a fiatalabb felé dobtam. Hagyta, hogy lehulljon. Morogtak,
miközben köröztek, engem figyeltek, egyikük sem akart elsőként támadni. Tudták, hogy
késem van; aki először támad, belekóstol. Igyekeztek elzárni a menekülésem útját.
– Mit akartok? – dörrentem rájuk. Megpördültem, az egyiknek elkaptam a pillantását.
Élettelen tekintete volt. Semmi vadság, csak a kényelmetlenség nyomorúsága és a
s z ü k s é g l e t .
– Húst – dünnyögte, mintha fogóval húztam volna ki belőle.
– Nincs nálam hús. Csak harcot foghattok magatoknak!
– Te – lehelte egy másik, egy nevetés hátborzongató paródiájával. – Hús!
Túl hosszú pillanatra torpantam meg, túl sokáig néztem az egyiket, mert valamelyikük a
hátamra vetette magát. Átkulcsolt a karjaival, aztán hirtelen beleharapott a nyakamba.
Hús. Én.
Iszonyú rettegés tört rám, bekebelezett és harcoltam. Harcoltam, akárcsak az első
alkalommal, Pöröly mellett, vak gyűlölettel és vadsággal, ami az övékével vetekedett.
Az elemek az én oldalamon álltak. A fagy kikezdte őket, ujjaik tompák és
ügyetlenebbek voltak, az én túlélési ösztöneim frissebbek, energikusabbak voltak, az
övék pedig kimerült és céltalan. Az első támadó kiharapott belőlem egy darabot, de
kiszabadítottam magam. Ennyire emlékszem, a többi homályos, nem tudom sorrendbe
rakni. Emlékszem, hogy az egyik a szememre döfött és emlékszem a reccsenésre,
ahogy eltörtem az ujjait. Dulakodtam az egyikkel, miközben a másik bottal csapkodott,
amíg sikerült úgy fordulnom, hogy a társa kapja a csapásokat. Nem emlékszem, hogy
éreztem volna az ütéseket, vagy a fájdalmat, a nyakam csak egy meleg pont volt,
ahonnan vér szivárgott. Nem éreztem a sérüléseimet, sem a vágyat, hogy megöljem
mind. Nem győzhettem. Túl sokan voltak. A fiatalabbik a hóban térdepelt és vért
köhögött föl. Megint lefogtak, a másik megvágta a karomat, én pedig kapálóztam és
csapkodtam, többnyire eredménytelenül, de a látásom pereme már kezdett
elhalványulni és az ég forogni kezdett.
T e s t v é r !
Jött, csattogó állkapcsokkal, faltörő kosként robbanva fogva tartómnak. A hóba dőltünk,
a szipolyozott szorítása enyhült rajtam. Kitisztult a fejem, és hirtelen új erőre kaptam,
ismét elfelejtettem a fájdalmat. Meg mernék esküdni rá, hogy kívülről láttam magam,
amint vértől maszatosan vicsorogtam. Aztán Kölyök legyűrte az egyiket; olyan
sebességgel támadt rá, amilyennel ember nem rendelkezett, vicsorgott és a fogait
csattogtatta, torokra támadott. Kicsúszott egy fogásból, aztán újból rajta volt.
Tudom, hogy tudtam, mikor zárult össze az állkapcsa a torkán. Éreztem a haláltusáját a
saját államban és a vér lüktetését és ízét a számban. Megráztam a pofám és a fogam
húst tépett, kiontotta az életét.
A semmi ideje volt.
Aztán a hóban ültem, hátamat egy fának vetve. Kölyök nem messze a hóban feküdt,
mellső mancsai véresek voltak. Tisztára nyalta őket, gondosan, módszeresen.
Az arcom elé emeltem a karomat és vér töröltem le róla. Nem az enyém volt. Hirtelen
előre térdeltem és szőrt köpködtem ki a hóra, aztán okádtam, de még az epe keserű
íze sem tudta elvenni a vér és a hús ízét a számból. Feltépett torok. Egy borzalmas
pillanatra föl tudtam idézni, ahogy a torkának ugrottam és belemélyesztettem a
fogaimat. Szorosan lehunytam a szememet és mozdulatlanul ültem.
Hideg orr érintette meg az arcomat. Kinyitottam a szemem. Mellettem ült és engem
m é r e g e t e t t .
K ö l y ö k .
Éjszem javított ki. Az anyám nevezett el Éjszemnek. Én voltam az utolsó az alomban,
aki kinyitotta a szemét, szusszantott. Körülnézett a holttestekre. Követtem a pillantását.
A késemet a fiatalabbikba döftem, de lassan halt meg. A másik kettő...
Én gyorsabban öltem mondta Éjszem. De nekem nem olyan fogaim vannak, mint a
tehénnek. Jól csináltad a fajtádhoz képest, fölállt és megrázta magát. Hideg és meleg
vér fröcskölt az arcomra. Letöröltem.
Vérzel állapítottam meg.
Te is. Először a te véredet vette a késével, aztán az enyémet.
Hadd nézzem.
M i é r t ?
A kérdés ott lebegett a fagyos levegőben. Lassan beköszöntött az éjszaka. Nem volt
szükségem fényre, hogy lássam. Nem is kellett látnom. Látnia kell valakinek a saját
fülét, hogy tudja, hogy ott van? Hasztalan letagadni az egyik végtagomat, akárcsak
hasztalan letagadni Éjszemet is.
Testvérek vagyunk. Falka vagyunk, mondtam.
V a l ó b a n ?
Éreztem, hogy kinyúl, tapogatózik, a figyelmemet keresi. Emlékeztettem magam, hogy
éreztem már ugyanezt korábban és megtagadtam. Most nem. Rá összpontosítottam
osztatlan figyelmemet. Éjszem ott volt, bunda és fog, izom és mancs én pedig nem
tértem ki. Tudtam, hogy hogyan fúródott a kés a vállába. A mellkasához húzta föl a
mancsát. Tétováztam, aztán éreztem megbántódását, amiért tétováztam. A bizalom
nem bizalom, amíg nem teljes. Nem tudom, melyikünk sugallta a gondolatot. Egy
pillanatra kétszer annyi érzékszervvel szemléltem a világot, ahogy Éjszem érzékszervei
átfedték az enyémeket. Éreztem a holttestek szagát, a fülével hallottam, hogy a dögevő
rókák már közelebb húzódtak a halottakhoz, az ő szemeinek nem volt akadály az
ereszkedő sötétség. Összekötődtünk.
A hideget fagy követte. Éreztem a földben és lassan kezdtem érezni a csontjaimban is.
Megtaláltuk a köpönyegemet, már ellepte a dér. Leráztam róla és a vállamra
kanyarítottam. Nem kapcsoltam össze, távol tartottam a harapástól. Sikerült
fölráncigálnom a kesztyűimet a fájdalom ellenére is.
– Jobb, ha indulunk – javasoltam. – Ha hazaértem, ellátom a sebeinket. De előbb
jussunk el odáig.
Éreztem a beleegyezését. Mellettem, nem mögöttem ment. Egyszer fölemelte a fejét,
hogy beleszagoljon a levegőbe. Hideg szél támadt, havazni kezdett. Ez minden. Az orra
biztosított, hogy nem kellett több szipolyozottól tartanom. A levegő tiszta volt, a hátunk
mögött hagyott holttestek bűzét leszámítva, ami egyre halványult és rókaillattal
k e v e r e d e t t .
Tévedtél jegyezte meg. Egyikünk sem vadászik valami jól egyedül. Hacsak nem hitted
azt, hogy jól boldogultál, mielőtt megérkeztem.
– Egy farkas nem egyedül vadászik – mondtam. Igyekeztem méltóságteljesnek
h a n g z a n i .
Kilógatta a nyelvét. Ne félj, testvér, itt leszek.
Tovább sántikáltunk a ropogós, fehér hóban a fák fekete körvonalai között. Már nem
vagyunk messze sugallta. Éreztem, hogy az ereje elkeveredik az enyémmel, ahogy
tovább botorkáltunk.
*
Lassan délre járt az idő, mikor Igazság térképszobája elé értem. Az alkaromat szorosan
bekötöztem, bő ujjú inggel takartam el. A seb nem volt súlyos, de fájt egy kicsit. A
harapásnyomot már nem tudtam olyan könnyen eltüntetni, hiányzott egy darab a
vállamból és erősen vérzett. Mikor tükörrel megnéztem előző este, felfordult a
gyomrom. A kitisztításától csak még jobban vérzett. Ha Éjszem nem lépett volna közbe,
több harapásnyit is veszthettem volna. Üggyel-bajjal sikerült bekötöznöm, de nem túl
jól. Inget húztam rá és begomboltam a nyakát is, hogy eltakarja. Minduntalan csúszkált
a kötésen, ami kellemetlen volt, de legalább nem látszott. Határozottan kopogtattam az
ajtón és megköszörültem a torkom.
Kharim nyitott ajtót és közölte, hogy Igazság nincsen ott. Aggodalom bujkált a
hangjában. Igyekeztem nem osztozni benne.
– Egy pillanatra sem hagyja békén a hajóácsokat, igaz?
– Nem – rázta meg a fejét Kharim. – Fönn van, a tornyában – mondta kurtán.
Elfordultam, ahogy lassan becsukta az ajtót.
Rémület kúszott föl a gerincemen. Igazságnak nem volt oka rá, hogy a tornyában
legyen. Ilyenkor semmiképp; abból a toronyból szokta nyaranta a Mesterség
segítségével manipulálni a kalózok gondolatait. Télen nem volt szükség rá, különösen,
hogy viharos szél fújt odakint és havazott. Csak a Mesterség függősége lehetett az oka.
Én is éreztem azt a csábítást egyszer, jutott eszembe, ahogy összeszorított foggal
megmásztam a toronyba vezető lépcsőket. Felrémlett egy emlékkép, azokból az
időkből, amikor Galenus a Mesterségre oktatott minket. Ő beszélt először a
Csábításról, ami elragadja az embert, ha gyönge és nem tud ellenállni és tudatlan,
nyáladzó csecsemővé válik tőle. Ezért arra buzdított minket, hogy a világi életben is
gyakoroljunk önmegtartóztatást és kerüljünk mindent, ami a céltalan kényelmet
szolgálja. Ostorral és megalázással verte belénk az elveit, amik túlmutattak minden
ésszerű határon. Fel akart vértezni az érzés ellen, ami mégis magával ragadott
egyszer. Nem olyannak tapasztaltam, ahogy Galenus leírta, ízléstelen gyönyörként,
inkább ahhoz a hirtelen szívdobogáshoz és meginduláshoz hasonlított, amit néha
tapasztaltam, ha zenét hallgattam, vagy a fácán hirtelen fölriadásához a bozótosból,
vagy ahhoz, amit akkor éreztem, amikor sikerült lóval átugratni egy nehéz akadályt.
Abban a pillanatban, amikor minden egyensúlyba kerül és egy pillanatig együtt halad,
ahogy a madárraj vált irányt tökéletes harmóniában. A Mesterség ezt az érzést
nyújtotta, de nem csak egy pillanatig, hanem olyan sokáig amíg az ember el tudta
viselni és csak erősebbé, tisztábbá vált, ahogy fejlődött a Mesterségben. Legalábbis így
hittem. Az én képességeimet maradandó károsodás érte a Galenus elleni tudati
összecsapásban. A mentális védőfalak, amiket ennek hatására emeltem olyan
vastagok voltak, hogy néha még Igazság sem tudott elérni. Én szinte teljesen képtelen
voltam szabályozottan és pontosan kisugározni magamból.
Megálltam Igazság ajtajánál, nagy levegőt vettem aztán kifújtam, hogy elűzzem sötét
gondolataimat. Azok a dolgok már megtörténtek, nincs értelme földühítenem magamat
rajtuk. Szokás szerint kopogás nélkül léptem be, hogy a kopogás ne zavarja meg
Igazság koncentrálását.
Nem kellett volna használnia a Mesterséget, mégis megtette. Az ablaktáblák nyitva
álltak, szél és hó táncolt az ablak körül a szobában. Igazság az ablak előtt állt, a szél
belekapott a hajába és a zekéjébe. Nagyokat lélegzett, egyenletesen, mintha egy
kimerítő nap után mély álomban ringatózna.
– Igazság Herceg? – szólaltam meg halkan.
Felém fordult, a tekintete maga volt a tűz, a fény és az arcomba csapó orkán. Olyan
erővel küldte felém a Mesterséget, hogy úgy éreztem, kitaszít önmagamból és átveszi
az irányítást a testem fölött. Egy pillanatig fuldokoltam a hatalmában, aztán nem volt ott
többé. Olyan gyorsan húzódott vissza, hogy meginogtam, levegő után kapkodva. Egy
lépéssel mellettem termett, megragadta a könyökömet amíg visszanyertem az
e g y e n s ú l y o m a t .
– Sajnálom – mondta. – Nem vártalak. Megleptél.
– Kopognom kellett volna – feleltem. – Mi az, amit olyan elmélyülten szemléltél odakint?
Kinézett. – Semmi különös. Néhány fiú a sziklákon, amint egy bálnacsordát bámulnak.
Két halászhajónk, amik még ilyen időben is kifutottak. Nem élvezik túlzottan.
– Akkor nem Martalócok után kutatsz...
– Ilyenkor nincsenek odakint, de azért figyelek – lenézett a karomra és elengedett. – Mi
történt veled? – kérdezte témát váltva.
– Emiatt jöttem hozzád, hercegem. Szipolyozottak támadtak rám nem messze innen,
azon a gerincen ahol jól lehet fácánra vadászni. A nyári juhászlak közelében.
Bólintott és összevonta a szemöldökét. – Tudom hol van. Hányan voltak? Írd le őket.
Gyorsan fölvázoltam a támadóimat, ő pedig kurtán bólintott, meglepetés nélkül.
– Négy nappal ezelőtt jelentették őket. Nem kerülhettek ilyen közel Kosvárhoz ilyen
rövid idő alatt, hacsak nem céltudatosan haladnak errefelé. Meghaltak?
– Igen. Te számítottál rá? – csodálkoztam. – Azt hittem, mindet elpusztítottuk.
– Elpusztítottuk azokat, akik akkor errefelé voltak. Több csoport is errefelé tart, már egy
ideje nyomon követem őket, de nem számítottam rá, hogy ilyen hamar ideérnek.
Egy pillanatig viaskodtam magamban, de aztán higgadtan szólaltam meg.
– Hercegem, miért követjük őket nyomon, ahelyett, hogy... megoldanánk ezt a
p r o b l é m á t .
Igazság visszafordult az ablak felé.
– Néha meg kell várni, hogy az ellenfél befejezze a lépését ahhoz, hogy megtudjuk, mi
a stratégiája. Értesz engem?
– A szipolyozottak valamiféle stratégiát követnek? Nem hiszem, hercegem. Azok...
– Részletesen mondj el mindent – utasított Igazság anélkül, hogy rám nézett volna.
Tétováztam egy darabig, aztán beszámoltam a történtekről. A harc vége felé
összefüggéstelenebbé vált a beszámolóm.
Nem vette le a tekintetét a tengerről.
– El kellene kerülnöd a csatákat, FitzLovag. Úgy tűnik, mindig te jársz rosszul.
– Tudom, hercegem – ismertem el alázatosan. – Hod kitűnő képzést adott...
– De nem harcosnak taníttattál. Másfajta tehetségeid vannak, nekünk pedig azokra kell
számítanunk, akárcsak neked. Tudom, jól bánsz a karddal, de nem vagy elég
megtermett ahhoz, hogy kézitusába bonyolódj. Legalábbis egyelőre. Mégis mindig oda
lyukadsz ki.
– Nem volt választási lehetőségem – mondtam egy kicsit sértődötten, aztán
hozzátettem –, hercegem.
– Nem, nem volt – mondta, mintha távolról szólt volna. – Mégis, attól tartok ismét ki kell
küldjelek. Talán igazad van. Hosszú ideje figyelem a szipolyozottakat és valóban
Kosvár felé tartanak. Nem tudok rájönni, miért, de talán fontosabb, hogy ne érjék el a
céljukat, mint megtudni, mik is valójában. Ismét az lesz a feladatod, hogy megoldd a
problémát. Talán ezúttal sikerül távol tartanom tőle az úrnőmet. Ha jól tudom, mostantól
saját testőrsége van?
– Ahogy mondod, uram – feleltem átkozva magamat amiatt, hogy nem szóltam róla
korábban. Lapos pillantást küldött felém.
– Azt is hallottam, hogy te hagytad jóvá a megalakulásukat. Nem mintha a
dicsőségedre pályáznék, de mikor a fülembe jutott, azt sugalmaztam, hogy én kértelek
meg rá. Valószínűleg így is volt. Nagyon burkoltan.
– Hercegem – mondtam és volt annyi eszem, hogy ne mondjak többet.
– Hát, ha lovagolni akar, legalább lesz, aki vigyáz rá. Bár jobban örülnék, ha nem
akadna össze több szipolyozottal. Bárcsak találnék neki valamilyen elfoglaltságot –
tette hozzá fáradtan.
– A Királyné Kertje – javasoltam, fölidézve Türelem beszámolóját.
Igazság fölvonta az egyik szemöldökét.
– A régi kert a torony tetején – magyaráztam. – Évek óta kihasználatlanul áll. Láttam,
ami maradt belőle, mielőtt Galenus parancsára el nem takarítottuk az útból. Valaha
kellemes hely lehetett. Kővázák, szobrok, futónövények.
Igazság elmosolyodott. – És vizestálak, vízililiommal és apró békákkal. A madarak
gyakran jártak oda fürödni nyáron. Lovaggal ott szoktunk játszani gyerekkorunkban. Kis
csengettyűk és szögek lógtak egy kötélről, amikor fújt a szél, zengett tőlük az egész
kert. Anyám tartott egy kis vadászmacskát, ami mindig a forró köveken sütkérezett.
Foltos bundája volt és pamacsos fülei. Mindig fonalakkal és tollcsomós csalival
bolondítottuk, ő pedig vadászott ránk a virágok között. Mialatt a növényekről kellett
tanulnunk. Soha nem tanultam meg őket igazán. Túl sok minden tennivaló akadt
akkoriban. Kivétel a kakukkfű. Minden fajtáját ismertem. És a macskamenta –
mosolyodott el.
– Kettricken kedvelné – mondtam. – Sokat kertészkedett a hazájában.
– Valóban? – kérdezte meglepetten. – Azt hittem... gyakorlatiasabb időtöltései voltak.
Egy pillanatra csalódást éreztem iránta. Több volt az, mint csalódás. Hogyan lehet,
hogy többet tudok a feleségéről, mint ő?
– Voltak kertjei – mondtam halkan. – Rengeteg gyógyfűvel és virággal és mindegyikről
tudta, mire lehet használni. Már meséltem róla.
– Igen, azt hiszem meséltél – sóhajtott. – Igazad van, Fitz. Látogasd meg a kedvemért
és beszélj neki a kertről. Télen keveset tud kezdeni vele, de tavasszal csodálatos hely
lehet, ha újra berendezi...
– Talán te személyesen, hercegem – próbálkoztam, de megrázta a fejét.
– Nincs rá időm. De rád bízom. Most pedig menjünk le, mutatni akarok egy-két dolgot a
t é r k é p e k e n .
Az ajtó felé fordultam, Igazság csak lassabban követett. Kinyitottam neki az ajtót, ő
pedig még visszafordult a küszöbről és kipillantott az ablakon.
– Hívogat – vallotta be. – Csábít minden pillanatban, amikor nem vagyok elfoglalt. Ezért
el kell foglalnom magamat valamivel. Sok mindennel.
– Értem – mondtam lassan, bár nem voltam biztos benne.
– Nem, nem érted – mondta határozottan. – Olyan, mintha hatalmas magányosság
lenne. Kinyúlhatok és megérinthetek másokat. Némelyeket könnyedén. De soha senki
nem válaszol. Mikor Lovag még élt... még mindig hiányzik, fiú. Néha nagyon
magányosnak érzem magam nélküle, mintha én lennék az egyedüli dolog valamiből a
világon. Mint a legutolsó farkas, amelyik egyedül vadászik.
Megborzongtam. – És mi van Elmés királlyal? – próbálkoztam mással.
Megrázta a fejét.
– Ritkán használja mostanság. Elszállt az ereje, most már a testét is kimeríti, nem csak
a szellemét – lelépett pár lépcsőfokot. – Csak te és én tudjuk ezt – tette hozzá halkan.
Bólintottam.
Lassan sétáltunk lefelé.
– Látta már a felcser a karodat? – kérdezte.
Megráztam a fejem.
– Burrick sem.
Megállapítás volt, nem kérdés.
Megráztam a fejem. Éjszem harapásának a nyomai túl észrevehetőek voltak,
bármennyire is játék közben osztotta. Nem tudtam volna megmutatni Burricknak úgy,
hogy nem árulom el a farkast.
Igazság felsóhajtott.
– Hát akkor tartsd tisztán. Azt hiszem, tudod olyan jól, mint bárki a kastélyban.
Legközelebb, ha kimész, emlékezz erre és felkészülten menjél. Nem mindig lesz
melletted valaki, hogy közbeavatkozzék.
Megtorpantam. Igazság tovább sétált. Nagy levegőt vettem.
– Igazság – kérdeztem halkan. – Mennyit tudsz... erről?
– Kevesebbet, mint te – mondta derűsen. – De többet, mint hinnéd.
– Úgy beszélsz, mint a Bolond – jegyeztem meg keserűen.
– Igen. Néha. Ő is jól megérti a magányosságot és tudja, mire viheti rá az embert –
újabb levegőt vett, én pedig azt hittem, hogy kimondja, kimondja, hogy tudja mi vagyok,
de nem kárhoztat érte. – Ha jól tudom, a Bolond váltott veled pár szót a minap.
Némán követtem és eltöprengtem, hogy honnan tud ilyen sokat. Persze, a Mesterség.
Elértünk a dolgozószobájához és beléptünk. Kharim, mint mindig, már várt ránk. Forralt
bor és némi ennivaló állt előkészítve. Nem voltam éhes, de látva, milyen jó étvággyal
kezdett falatozni, nekem is megjött az étvágyam. Ebben még mindig emlékeztetett a
katonára: megbecsüli ezt az apró örömöt is, és élvezi, amíg lehet. Elégedettségemre
szolgált, hogy láttam, jól táplálkozik és teli van energiával. Eltöprengtem azon is, hogy
hogy fog kinézni jövő nyáron, amikor naphosszat a szobájában fog ücsörögni, hogy a
Mesterséggel a tengert lesse a Martalócok után. Eszembe jutott az az Igazság, akit
tavaly aratáskor hagytam itt, mikor a Hegyvidéki Királyságba utaztunk. Beesett arc,
étvágytalanság, Árny erős serkentő teái. Mire eljön a nyár, a Mesterség utáni éhség
elnyom minden más vágyat az életében. Hogyan viseli majd Kettricken?
Miután ettünk, a térképek fölé hajoltunk. Többé már összetéveszthetetlen volt a
mintázat. A terep akadályaitól függetlenül a szipolyozottak Kosvár felé közeledtek.
Számomra semmi értelme nem volt, akikkel eddig találkoztam, szinte semmilyen
érzékkel nem rendelkeztek, föl sem fogták, hogy hol vannak és miért és mit jelent.
Hihetetlennek találtam, hogy gyalogosan Kosvár felé tartsanak, ráadásul ilyen gyorsan.
– Minden jegyzeted azt jelzi, hogy mégis. Minden azonosított szipolyozott Kosvár felé
t a r t .
– Mégsem látod át, hogy egy terv szerint mozognak? – kérdezte halkan.
– Nem látom be, hogyan lehetnek terveik egyáltalán. Hogyan léptek kapcsolatba
egymással? Nem összehangolt próbálkozásnak tűnik. Nem találkoznak egymással,
hogy együtt közeledjenek. Egyszerűen úgy tűnk, hogy mindegyik a maga módján,
önállóan tart erre, néhányan pedig összeverődnek kis csoportokba.
– Mint a molylepkék a gyertyafény felé – jegyezte meg Igazság.
– Vagy legyek a dögre – tettem hozzá keserűen.
– Egyeseket vonz valami, mások táplálkozni akarnak – tűnődött. – Bárcsak tudnám,
hogy mi az, ami hozzám vonzza őket. Talán teljesen más indoka van.
– Miért gondolod, hogy tudnod kell az indokukat? Gondolod, hogy te vagy a célpontjuk?
– Nem tudom. De kitalálom és akkor megértem az ellenséget. Nem tartom véletlennek,
hogy minden szipolyozott Kosvár felé tart. Azt hiszem, ellenem jönnek, Fitz. Talán '6Eem
önszántukból, de ellenem. Meg kell tudnom, hogy miért.
– Hogy megértsd őket, olyanná kell lenned, mint ők.
– Ó – mondta hűvösen. – Most ki beszél úgy, mint a Bolond?
Kényelmetlenül éreztem magam a kérdéstől.
– Hercegem, amikor a Bolond gúnyt űzött belőlem a minap... – tétováztam, még mindig
megrázva egy kicsit az emléktől. Mindig azt hittem, hogy a Bolond a barátom.
Félresöpörtem az érzést. – Bogarat ültetett a fülembe a maga módján. Azt mondta, ha
jól értelmezném a rébuszait, akkor elindulnék megkeresni azokat, akik használták a
Mesterséget régebben, akiket még Magány tanított Galenus előtt. És úgy tűnt, azt
sugallja, hogy tudjak meg többet az Elődökről. Hogyan hívhatóak, mit tudnak tenni? Mik
ő k ?
Igazság hátradőlt a székében és összefűzte az ujjait a mellkasán.
– Ezek a feladatok egyenként tucatnyi embert kívánnak. És mégis, egyik sem elég egy
embernek, mert olyan kevés a válasz. Az elsőre igen a válasz, kell lennie olyanoknak,
akiket tanítottak a Mesterségre, akik idősebbek, mint az apám, akik a régebbi
háborúkban segédkeztek a kalózok ellen. Kevesen tudták, hogy kik voltak ezek az
emberek. A tanítás bizalmas volt, még egy kotérián belül is kevesen tudták, hogy
léteznek-e más csoportok. Mégis, kell, hogy legyen feljegyzés róluk. Biztos vagyok
benne, hogy volt egy időben. Gondolom Magány Galenusnak adta tovább. De nem volt
nyoma a szobájában a dolgai közt, miután... meghalt.
Igazságon volt a sor, hogy elhallgasson. Mindketten tudtuk, hogyan halt meg Galenus,
bár soha nem beszéltünk róla. Árulóként halt meg, miközben megpróbálta megcsapolni
Igazság erejét, hogy teljesen kiszívja és megölje. Ehelyett Igazság az én erőm
segítségével facsarta ki Galenust. Egyikünk sem szívesen emlékezett rá. Ennek
ellenére bátran kiböktem, amire gondoltam, érzelemmentes hangon.
– Gondolod, hogy Pompa tudna róla, ha léteznének ilyen iratok?
– Ha tud is róluk, nem szólt – mondta kurtán, lezártnak tekintve a témát. – De volt
néhány apró sikerem, hogy felleljek néhányat. A neveiket, legalább. Vagy meghaltak,
vagy nem tudni, hogy merre vannak.
– Ühüm – eszembe jutott, hogy hallottam valamit erről Árnytól régebben. – Hogyan
tudtad meg a neveket?
– Néhányat az apám mondott. Az utolsó kotéria neveit, akik Nagylelkű királyt szolgálták.
Másokat én ismertem halványan még nagyon fiatal koromból. Kérdezősködtem az
idősebbektől a kastélyban, hátha emlékeznek még valakire. Bár természetesen nem
ilyen nyíltan kérdezgettem és még mindig ugyanúgy faggatózom, hogy ne sejtsék az
igazi célomat.
– Megkérdezhetem, hogy miért?
Felhorkant és a térképei felé biccentett.
– Nem vagyok olyan éles eszű, mint az apád volt, fiú. Lovag olyan ugrásokkal haladt a
feltételezések és a megérzések között, amit föl nem foghattam. Amit én látok, azok a
mintázatok. Valószínűnek tűnik a számodra, hogy mindenki halott, vagy eltűnt, aki
valaha rendelkezett a Mesterséggel? Nekem úgy tűnik, ha találok egy nevet és
megtalálom a hozzá kapcsolódó személyt, akkor az nem biztonságos a számára.
Egy darabig némán ültünk. Hagyta, hogy levonjam a saját következtetéseimet. Volt elég
eszem hozzá, hogy ne mondjam ki hangosan.
– És az Elődök? – kérdeztem végül.
– Újabb talány. Abban az időben, amikor írtak róluk, mindenki tudta, hogy mik voltak.
Így veszem ki. Olyan lehetett, mintha ma olyan tekercset keresnél, ami elmagyarázza,
mi egy ló. Találnál említést róluk, arról, hogyan kell idomítani, vagy megpatkolni, de
senki sem veti papírra, mire használják.
– Értem.
– Ez az oka, hogy hiányos a kép róluk. Nem jutott még rá időm, hogy belemélyedjek a
feladatba – egy pillanatig ült és nézett rám. Aztán kinyitott egy kis kődobozt és kivett
egy kulcsot. – Van egy faliszekrény a szobámban – kezdte lassan. – Oda gyűjtöttem
minden tekercset, amiben akár csak említés történik az Elődökről. Van ott néhány, ami
a Mesterségről szól. Engedélyt kapsz rá, hogy átrágd magadat rajtuk. Kérj papírt
Fedrentől és jegyzeteld le, amit fölfedezel. Keress mintázatokat és havonta számolj be
r ó l u k .
A kezembe vettem a kis rézkulcsot. Különösen nehéz volt, mint maga a feladat, amit a
Bolond javasolt és Igazság rám bízott. Keressek mintázatot, javasolta Igazság. Hirtelen
megláttam egyet, egy hálót, ami tőlem a Bolondig, onnan Igazságig és vissza hozzám
ért. Akárcsak Igazság korábbi mintázatai, nem tűnt véletlennek. Eltöprengtem, hogy
kinél lehet a sablon. Ránéztem Igazságra, de a gondolataiba merült. Halkan fölálltam,
hogy induljak.
Ahogy az ajtóhoz értem, megszólalt.
– Gyere el hozzám. Holnap kora reggel a tornyomba.
– Hercegem?
– Talán akad még egy Mesterségben jártas a sorainkban, akiről eddig nem is
feltételeztük.
1 2
Feladatok
A VÖRÖS MARTALÓCOKKAL vívott háború talán legelkeserítőbb része a
tehetetlenség érzése volt, ami elhatalmasodott rajtunk. Mintha egy szörnyű bénulás
kerítette volna hatalmába a földeket és az uralkodókat. A Martalócok taktikája olyan
érthetetlen volt, hogy az első évben a döbbenettől mozdulatlanná dermedt mindenki. A
második év során igyekeztünk megvédeni magunkat, de a képességeink berozsdálltak,
túl sokáig csak az elszórt kalóztámadások, az opportunisták és az elkeseredettek
fenyegettek bennünket. Olyan kalózok ellen, akik szervezett támadásokat vezettek
ellenünk, tanulmányozták a partvidékünket, az őrtornyok helyzetét, az apály-dagály
mozgásokat és az áramlatainkat, mintha kisgyerekek lettünk volna. Csak Igazság
herceg Mestersége nyújtott némi védelmet. Hogy pontosan hány hajót vezetett félre,
hány kormányost zavart össze, soha nem fogjuk megtudni. Mivel a nép nem tudta
megragadni, hogy mit tesz értük, mindenki azt hitte, hogy a Látnokok nem lépnek az
ügyben. Az emberek csak a sikeres támadásokat látták, azt soha, hogy hány vörös hajó
futott zátonyra, vagy sodródott el túl messzire egy viharban. Elvesztették a hitüket. A
belföldi Hercegségek zsörtölődtek az adók miatt egy olyan partszakasz védelméért,
amin nem osztoztak; a partvidéki Hercegségek olyan adók súlya alatt nyögtek,
amelyeknek nem érezték a hasznát. Ezért nem is hibáztathatjuk az embereket, amiért
az Igazság hajói iránti lelkesedésük olyan ingadozó volt, mint a dagály. Úgy éreztem,
életem leghosszabb tele volt.
*
Igazság szobájából Kettrickenhez mentem. Kopogtattam és ugyanaz a cselédlány
engedett be, aki korábban. Vidám kis arcával és göndör, sötét hajával Rozmaring egy
vidám kis tavi tündérre emlékeztetett. A szobában komor hangulat uralkodott.
Kettricken néhány udvarhölgye volt ott, zsámolyokon, székeken ücsörögve,
hímzőkereteket tartottak az ölükben és különböző, mintás szegélyeket varrtak. Mintha
Hirtelen asszonyság társaságában lettek volna, de hiányzott a szokásos társalkodás,
csevegés, ami az ilyen összejöveteleket jellemezni szokta. Kettricken szobájában
majdnem teljes csönd honolt, az asszonyok lehajtott fejjel varrogattak, ügyesen és
biztos kézzel, de vidám csevej nélkül. Illatosított rózsaszín és zöld gyertyák égtek a
szoba sarkaiban.
Kettricken a saját munkája fölé hajolt, ugyanolyan fürge kézzel dolgozott, mint bárki
más a szobában. Úgy tűnt, ő a komorság középpontja. Csaknem látni véltem a falait,
amiket maga köré húzott. Arca udvarias volt, tekintete meleg, de nem úgy tűnt, mint aki
lélekben is jelen van. Mintha egy mozdulatlan, hideg vízzel teli dézsa lett volna. Hosszú,
egyszerű zöld ruhát viselt, inkább a hegyvidék stílusát idézve, mint Kosvárét. Nem viselt
ékszereket. Fölnézett és kérdően rám mosolygott. Illetéktelen behatolónak éreztem
magam, mintha egy tanárt és magoló diákjait zavartam volna meg. Igyekeztem
alkalmazkodni a hangulathoz. Hivatalosan, a jelenlévőkre tekintettel válogattam meg a
s z a v a i m a t .
– Kettricken úrnő. Igazság herceg megbízott, hogy adjak át egy üzenetet.
Valami megvillant a szemében, aztán újra mozdulatlanná lett.
– Igen – mondta formálisan. Egyetlen tű sem csökkentette az iramát, de biztos voltam
benne, hogy mindenki a következő szavakra hegyezte a fülét.
– Az egyik torony tetején volt egyszer egy kert, amit a Királyné Kertjének hívtak.
Igazság herceg szerint egykoron kis tavacskák és földdel teli kőtálak álltak ott, virágzó
növényekkel, halakkal és szélharangokkal volt teli. Az édesanyjáé volt. Fenség, a
herceg azt kívánja, hogy legyen az öné.
A várakozás még feszültebbé vált az asztal körül. Kettricken szemei elkerekedtek.
Óvatosan megkérdezte – Biztos vagy benne, hogy ezt üzente?
– Természetesen, úrnőm – feleltem zavarodottan. – Azt mondta, hogy nagyon
megörvendeztetné, ha újból életre kelne. Nagy lelkesedéssel beszélt róla, különösen a
kakukkfű ágyásokról.
Az öröm úgy ült ki Kettricken arcára, ahogy egy virág szirmai kinyílnak. A szájához
kapta a kezét és szaggatottan vette a levegőt. Az arca elpirult és felcsillantak a szemei.
– Látnom kell – jelentette ki. – Látnom kell most! – állt föl hirtelen. – Rozmaring? A
köpenyemet és a kesztyűmet, kérlek – ráragyogott az udvarhölgyeire. –
Csatlakoznának hozzám, hogy megtekintsük?
– Fenség, ma nagyon nagy a vihar... – kezdte az egyik tétován.
Egy másik, idősebb asszony anyai vonásokkal lassan fölállt. Mértéklet úrnő volt az.
– Csatlakozom önhöz a torony tetején. Cseréb! – egy apró fiú, aki eddig a kandalló
mellett bóbiskolt, hirtelen fölpattant. – Eridj és hozd a köpenyem és a kesztyűm! –
visszafordult Kettricken felé. – Jól emlékszem a kertre Konstancia királyné idejéből. Sok
kellemes órát töltöttem ott a társaságában. Örömmel segítek a felújításában.
Egy szívdobbanásnyi szünet következett, aztán a többi hölgy is követte, a példát. Mire
visszatértem a saját köpenyemmel, mindannyian indulásra készen álltak. Kicsit furcsán
éreztem magam, ahogy fölvezettem a kis seregletet a torony tetejére. Addigra az
apródokkal együtt vagy húszan követtek. Kettricken szorosan a nyomomban jött, a
többiek kissé lemaradva. Ahogy nekifeszültem a behavazott ajtónak, Kettricken
közelebb hajolt és halkan megszólalt.
– Megbocsátott nekem, igaz?
Megálltam egy pillanatra összeszedni az erőmet. Az ajtónak feszíteni a sérült vállamnak
nem tett jót. – Fenség? – kérdeztem kissé szétszórtan.
– Az uram, Igazság herceg megbocsátott nekem. Ezzel fejezi ki. Ó, micsoda öröm lesz
létrehozni egy kertet kettőnknek. Soha többé nem hozok rá szégyent – amíg értetlenül
bámultam széles mosolyát, fürgén nekifeszült az ajtónak és kinyitotta. Míg én csak
álltam és pislogtam a vakító fehér hótól, kilépett a kertbe. Majdnem térdig süppedt a
hóba, de észre sem vette. Körülnéztem a sivár toronytetőn és azon tűnődtem, hogy hol
hagytam az eszem. Semmi sem volt ott, csak a hó, amit a szél a falak tövébe
tornyozott. Felkészültem Kettricken csalódottságára, de ő megállt a közepén és
boldogan széttárta a kezét.
– Gyönyörű! – jelentette ki.
Én is kiléptem, a többiek a nyomomban. Kettricken a feltornyozott kőtálak, szobrok
mellett termett, lesöpörte a havat egy angyal arcáról, olyan lágyan, mintha egy
csecsemő lett volna. Letakarított egy kőlócát és nézegette, mit mire használhat.
Kissé távolabb húzódtam tőle és a köréje gyűlt hölgyektől. A szél ráébresztett sajgó
vállamra és arra a fájdalomra, amit itt éltem át. Éppen azon a helyen álltam, ahol
akkoriban, mikor Galenus a Mesterségre oktatott minket, félmeztelenül, fagyos
hidegben. Keserű emlékek fűztek a helyhez. Eltűnődtem, vajon megváltozik-e, ha
Kettricken újból kertté varázsolja. Ha a peremhez léptem volna és lenéztem volna a
mélységbe, tudtam, hogy sziklaszirteket látnék és azok újból magukhoz csábítanának.
Félresöpörtem Galenus régi Sugallatát. Visszafordultam, hogy szemmel tartsam
K e t t r i c k e n t .
A fehér háttér előtt életre keltek a színei, mintha egy hóvirág nyílt volna a puszta
kövekből. Sápadt haja hirtelen aranyszínű volt a zöld köpenye fölött, ajkai vörösek, arca
rózsaszín, akár a virágok, amik majd itt fognak nyílni. Szemei ide-oda cikázó kék
drágakövek voltak, ahogy szemügyre vett minden kincset, amit a hó rejtett. Vele
ellentétben a hölgyek, sötét hajukkal és sötét szemeikkel, barna és fekete
köpönyegekbe burkolóztak. Némán álltak, helyeseltek a királynénak, örültek, hogy örül,
de a karjaikat dörzsölgették, vagy tenyerükbe lehelltek. Így kellene látnia őt Igazságnak,
gondoltam, ragyogva, tele élettel. Akkor nem tehetne mást, mint imádná. Életereje
sugárzott, akárcsak Igazságé, amikor vadászott. Régebben.
– Persze, hogy gyönyörű – próbálkozott Remény úrnő. – De nagyon hideg. Keveset
tehetünk, amíg a hó elolvad és alábbhagynak a szelek.
– Ó, dehogy! – magyarázta Kettricken. Hangosan kacagott, ahogy fölegyenesedett és
ismét a torony közepére sétált. – Egy kert a szívben keletkezik. Holnap reggel elsöpröm
a havat és a jeget, aztán el kell helyezni a padokat és a kőládákat. De hogyan? Mint
egy kerék küllői? Vagy egy kis labirintus? Ezer-egy módon el lehet helyezni. Hacsak az
uram nem emlékszik rá, hogy milyen volt régebben. Akkor fölállíthatnám úgy, ahogy
gyermekkorából emlékszik.
– Holnap, fenség. Esteledik már és egyre hidegebb a levegő – javasolta Mértéklet úrnő.
Láttam rajta, hogy megviselte a lépcsőzés és a hideg, de mosolygott tovább. – Talán
elmondhatnám az este, amire emlékszem a kertből.
– Megtenné? – ujjongott Kettricken. A mosoly, amit Mértéklet úrnőre vetett, fölért egy
égi áldással.
– Örömmel.
Azzal lassan lesétáltunk a toronyból. Én voltam az utolsó, behúztam az ajtót és álltam
egy darabig, amíg a szemem hozzászokott a sötéthez. '4Cassan követtem a menetet, a
vállam és a karom lüktetett a fájdalomtól. Kettricken boldogságára gondoltam és némi
bűntudatot éreztem hamis feltételezése miatt. Igazság megkönnyebbült, amikor
javasoltam, hogy a királyné foglalja el magát a kerttel, de számára nem bírt akkora
jelentőséggel, mint Kettrickennek. Olyan lelkesedéssel fogja belevetni magát a kert
felújításába, mintha a szerelmüknek építene oltárt. Nem csodálkoztam volna, ha
Igazság másnapra elfelejti, hogy megajándékozta vele. Árulónak és ostobának éreztem
m a g a m .
Mire eljött a vacsora, úgy éreztem, egyedül akarok lenni. Elkerültem hát a nagytermet
és inkább a konyha melletti őrszobába mentem. Burrick és Fürge éppen ott evett, s
amikor maguk mellé invitáltak, mégsem tudtam ellenállni és leültem közéjük. Nem
zártak ki a társaságukból, de úgy beszélgettek a napi dolgaikról, mintha ott sem lettem
volna. Egyre gyakrabban vettem észre, hogy csak bólogatok a szavaikra, de nem
tettem hozzá semmit. Burrick nem fölényesen beszélt Fürgével, Fürge pedig nem
titkolta tiszteletét iránta. Fürge sokat tanult Burricktól rövid idő alatt, előző ősszel még
egyszerű istállófiúként hagyta el Kosvárat, most pedig úgy beszélt a sólymokról és a
kutyákról, mint egy szakértő és fontos kérdéseket tett föl Burricknak a lovak
pároztatását illetően. Még mindig ettem, amikor fölálltak, hogy távozzanak. Fürge egy
kutya miatt aggódott, amit megrúgott az egyik ló. Jó éjszakát kívántak nekem, aztán
még mindig beszélgetve kisétáltak az ajtón.
Némán ültem ott. Többen voltak körülöttem, őrök és katonák, iszogattak, falatoztak,
beszélgettek egymással. A társalgás kellemes moraja, az edények csörömpölése
mintha muzsikaszó lett volna. A szobának ember- és ételillata volt, és a kemencékben
égő tűz füstjének halvány szaga. Nyugodtnak kellett volna éreznem magam, ehelyett
türelmetlen voltam. Melankolikus. Magányos.
T e s t v é r ?
Jövök. Találkozzunk a régi disznóólnál.
Éjszem távolabb vadászott. Én értem oda elsőnek, a sötétségben állva várakoztam.
Egy kis zsáknyi csont volt nálam és kenőcs. A hópelyhek számtalan fehér szikraként
kavarogtak körülöttem. A sötétséget kémleltem, éreztem, hogy közeledik, de mégis
sikerült rám ijesztenie hirtelen megjelenésével. Könyörületes volt, csak egy kis lökést
éreztem, tekintettel volt sérült kezemre. Bementünk a kunyhóba, gyertyát gyújtottam és
megnéztem a sebét. Fáradt voltam előző este és mindenem fájt, de jó munkát
végeztem rajta. Lenyírtam a bundáját a seb körül és friss hóval kitisztítottam, a heg
sötét volt és vastag. Láttam rajta, hogy még ma is vérzett egy kicsit. Vastagon rákentem
a kenőcsöt, Éjszem csak egyszer rándult össze, egyébként jól viselte. Utána
megszimatolta a sebét.
Libazsír jelentette ki és elkezdte nyalogatni. A keverékből semmi sem árthatott neki, a
nyelve pedig csak bedörzsöli a sebbe, ami jót tesz. Hagytam, hogy nyalogassa.
Éhes vagy?
Nem nagyon. Rengeteg egér van a régi fal mentén – aztán, ahogy megszimatolta a
zsákot, hozzátette. De egy kis marhacsont sosem árt.
Kiborítottam a csontokat elé. Megszimatolta őket, aztán kiválasztott egy húsosabbat.
Megyünk vadászni? – szipolyozottakat képzelt elém.
Pár napon belül. Legközelebb szeretnék kardot vinni magammal.
Nem hibáztatlak. A tehénfog nem valami nagy fegyver. De ne várj túl sokáig.
M i é r t ?
Mert láttam ma néhányat. Érzéketleneket. Találtak egy halálra fagyott kost egy patak
partján és azt ették. Büdös hús volt, de ők ették. Nem tartja föl őket sokáig. Holnapra
közelebb érnek.
Akkor holnap vadászunk. Mutasd meg, hogy hol láttad őket –, lehunytam a szemem és
felismertem a patakpartot. Nem tudtam, hogy olyan messzire jársz. Egészen odáig
elmentél sérült vállal?
Nincs olyan messze – hencegett. És tudtam, hogy keresni fogjuk őket. Sokkal
gyorsabban utazok egyedül. Könnyebb egyedül megtalálnom őket, aztán elvezetni
téged vadászni.
Ez aligha vadászat, Éjszem.
Nem. Ez olyan, amit a falkáért teszünk.
Egy darabig üldögéltünk megértő némaságban, figyeltem, ahogy eszi a csontokat.
Szépen növekedett a tél ellenére. Izmos volt, erős csontozatú és egészséges szaga
volt, nem egy rosszul táplált úri kutya bűze, hanem vad, tiszta illatok.
Tegnap megmentetted az életemet.
Megmentettél a haláltól abban a ketrecben.
Azt hiszem túl sokáig voltam egyedül. Elfelejtettem milyen egy barát.
Abbahagyta a csont rágcsálását és némi vidámsággal a tekintetében nézett föl.
Egy barát? Túl keveset jelent, testvér. És rossz irányban. Ne nézz úgy rám. Az leszek
neked, ami te vagy nekem. Testvér és falka. De nem csak rám lesz szükséged.
Tovább rágcsálta a csontot én pedig azon rágódtam, amit mondott.
Aludj jól, testvér – mondtam indultomban.
Felhorkant. Aludni? Aligha. Ha a hold előbújik a felhők mögül, akkor lesz elég fény
ahhoz, hogy vadásszak.
Bólintottam és otthagytam a csontjaival. Ahogy visszafelé tartottam a kastélyhoz, kicsit
jobban éreztem magam, de egy kis bűntudatot is éreztem, amiért Éjszem olyan
könnyen hozzászokott az én életemhez. Nem éreztem tisztességesnek, főleg, hogy
szipolyozottakat szimatolt ki nekem.
A falkáért. A falka érdekében. Az érzéketlenek be akarnak törni a területünkre. Ezt nem
h a g y h a t j u k .
Elégedettnek tűnt a válaszával, engem pedig meglepett, hogy egyáltalán aggasztott.
Bólintottam magunknak és beléptem a konyhaajtón a sárga fénybe és melegségbe.
A szobámba igyekeztem, közben végiggondoltam, mit cselekedtem az elmúlt pár nap
alatt. Úgy döntöttem, hogy szabadon engedem a farkaskölyköt, ehelyett testvérek
lettünk. Nem bántam meg. Figyelmeztetni akartam Igazságot, hogy újabb
szipolyozottak kószálnak a környéken és azt kellett tapasztalnom, hogy már tud róluk,
és megbízott azzal, hogy tanulmányozzak egy rakás tekercset az Elődökkel és a
Mesterségben jártasokkal kapcsolatban. Javasoltam neki, hogy adja Kettrickennek a
Királyné Kertjét, hogy elfoglalja magát. Ehelyett megtévesztettem és még inkább
szerelemre lobbantottam Igazság iránt. Megálltam az egyik lépcsőfordulóban. Talán
mind a Bolond nótájára ropjuk a táncot. Nem ő maga javasolta ezeket a dolgokat?
Megéreztem a rézkulcs súlyát a zsebemben. Akár el is mehetek a tekercsekért,
gondoltam. Igazság nem volt a szobájában, de Kharim igen, akinek nem voltak
fenntartásai a feladatommal kapcsolatban. Felnyaláboltam a tekercseket – több volt,
mint gondoltam – és a szobámba vittem őket. Megraktam a tüzet, aztán megnéztem a
kötést a vállamon. Csúnyán átvérzett, tudtam, hogy át kellene kötnöm, de nem mertem
levenni. Kicsit később. Még több fát raktam a tűzre. Végignéztem a tekercseken.
Pókhálószerű írás, elhalványult illusztrációk. Aztán fölemeltem a tekintetem és
körbenéztem a szobámban.
Egy ágy. Láda. Asztal és éjjeliszekrény. Egy vizeskancsó és egy mosdótál. Egy igazán
undorító faliszőnyeg Bölcsesség királyról, amint egy sárgás Előddel társalog. Egy köteg
gyertya a kandallópárkányon. Alig változott valamit az eltelt évek során, sivár, üres
szoba volt, személyes tárgyak és fantázia nélkül. Hirtelen magamat is ilyennek éreztem.
Cserkésztem, vadásztam, öltem. Engedelmeskedtem. Inkább kutya voltam, mint
ember. Ráadásul nem is egy kedvelt kutya, amit simogatnak és megdicsérnek, csak
egyike a dolgozó falkának. Mikor hallottam utoljára Árnyról, vagy Elmésről? Kinek
voltam több, mint egy egyszerű szerszám? Akadt valaki, aki törődött velem? Hirtelen
nem tudtam tovább elviselni a saját társaságomat. Letettem a tekercset, amit
nézegettem és elhagytam a szobámat.
Mikor kopogtattam Türelem ajtaján, egy darabig csönd volt.
– Ki az? – kérdezte Füze.
– Csak Fitz.
– Fitz! – meglepetés. Késői látogatás volt a részemről, általában fényes nappal szoktam
megjelenni. Aztán meghallottam, hogy elcsúszik a retesz. Tehát hallgattak arra, amit
mondtam. Az ajtó lassan kinyílt és Füze jelent meg, lassan hátrébb lépve, bizonytalanul
m o s o l y o g v a .
Beléptem, üdvözöltem Füzét, aztán körülnéztem, Türelem úrnőt keresve. A másik
szobában volt, de az egyik sarokban, lesütött szemmel Molly varrogatott. Nem nézett föl
rám, nem is akart észrevenni. A haját hátrafogta egy csipkeszalaggal. Bárki máson
egyszerűen mutatott volna a kék szolgálóruha, de Mollyn szürkének, egyhangúnak tűnt.
Füzére pillantottam, aki lapos pillantásokat küldött felém. Ismét Mollyra néztem és
valami elpattant bennem. Négy lépéssel átszeltem a szobát és letérdeltem mellé.
Elhúzódott tőlem, de én megfogtam a kezét és a számhoz emeltem.
– FitzLovag! – hallottam Türelem felháborodott hangját a hátam mögül. Ránéztem,
csípőre tett kézzel állt a szobája ajtajában, aztán visszafordultam Molly felé.
Molly elfordította az arcát, de én továbbra is fogtam a kezét.
– Nem bírom tovább. Nem érdekel, milyen ostobaság, nem érdekel, milyen veszélyes,
az sem, hogy mások mit gondolnak. Nem lehetek mindig távol tőled.
Elhúzta a kezét, én pedig engedtem, nehogy fájdalmat okozzak neki, de megfogtam a
szoknyája szélét. – Legalább szólj hozzám – könyörögtem neki, de Türelem szólalt
m e g .
– FitzLovag, ez nem ildomos! Azonnal hagyd abba!
– Nem volt ildomos, sőt elfogadható sem, ahogy az apám udvarolt önnek. De ő sem
tétovázott. Azt hiszem, úgy érezhetett, ahogy én most – mindvégig Mollyra néztem.
Nyertem egy pillanatnyi döbbent csöndet Türelemtől, de Molly fölkelt és ellépett, nekem
pedig el kellett engednem a szoknyáját.
– Ha Türelem úrnő megengedi, visszavonulnék ma estére.
– Természetesen – mondta Türelem bizonytalanul.
– Ha elmégy, nem marad számomra semmi – tudtam, hogy túl drámaian hangzott. Még
mindig a szék mellett térdeltem.
– Ha maradok, akkor sem marad a számodra semmi – felelte Molly ridegen. – Én egy
cselédlány vagyok, te pedig egy királyi nemes. Soha nem lehet semmi kettőnk közt. Az
elmúlt pár hét alatt rá kellett jönnöm.
– Nem – fölkeltem és felé léptem, de nem mertem megérinteni. – Molly vagy, én pedig
Ú j f i ú .
– Talán. Régebben – mondta, aztán sóhajtott. – De nem most. Ne nehezítse meg a
dolgomat, uram. Kérem hagyjon békén. Nincs más hova mennem, itt kell maradnom,
legalább addig, amíg eleget keresek... – hirtelen megrázta a fejét. – Jó éjszakát, úrnőm.
Füze. Uram – elfordult tőlem. Füze némán állt, észrevettem, hogy nem nyitotta ki az
ajtót Mollynak, de Mollyt ez nem tartotta vissza. Határozottan csukta be maga mögött.
Súlyos csönd telepedett a szobára.
– Hát – mondta végül Türelem. – Örülök, hogy legalább egyikőtöknek megjött az esze.
Mi az ördögöt képzelsz, FitzLovag, hogy berontasz ide és letámadod a cselédemet?
– Azt képzeltem, hogy szeretem – mondtam nyersen. Leroskadtam egy székbe és a
tenyerembe temettem a fejem. – Azt képzeltem, hogy belefáradtam abba, hogy egyedül
v a g y o k .
– Ezért jöttél ide? – Türelem majdnem megsértődött.
– Nem. Önhöz jöttem. Nem tudtam, hogy itt lesz. Amikor megláttam, egyszerűen rám
tört. Így igaz, Türelem. Nem bírom tovább.
– Pedig jobb lenne, mert muszáj – a szavak kemények voltak, de sóhajtva mondta ki.
– Szokott beszélni rólam... Molly? Tudnom kell. Kérem – fölnéztem. – Tényleg azt
akarod, hogy hagyjam békén? Hát nem tettem meg mindent, amit kértél tőlem? Vártam,
Türelem. Elkerültem, ügyeltem rá, hogy ne legyen pletyka tárgya. De mikor ér véget?
Vagy ez is a terved része? Hogy távol tarts minket egymástól, amíg elfelejtjük egymást?
Nem fog menni. Nem vagyok csecsemő, Molly nem egy játék, amit elrejthetsz előlem,
vagy elterelheted a figyelmemet más játékokkal. Ő Molly. És én nem engedem el.
– Attól tartok meg kell tenned – mondta Türelem határozottan. Nem háborodott fel rajta,
hogy nem magáztam tovább.
– Miért? Mást választott?
Türelem elhessegette a szavaimat.
– Nem. Ő nem az a fajta. Okos, értelmes, erős az akarata és a szelleme. Megértem,
miért szeretted meg. De van büszkesége is. Megértette, amit te nem fogadsz el.
Mindketten máshonnan származtok, túl távol egymástól, hogy át lehessen hidalni. Még
ha Elmés bele is egyezne a házasságotokba, amit kétlek, hogyan élnétek? Nem
hagyhatod el a kastélyt, hogy leköltözz a városba és egy szatócsboltban dolgozz.
Tudod, hogy nem teheted. És ő milyen rangot élvezne a kastélyban, ha itt tartanád? A
jelleme ellenére túl sokan nem látnának mást, mint a rangbéli különbségeteket. Úgy
veszik majd, hogy rossz az ízlésed. „Ó, a fattyú, szemet vetett a mostohája cselédjére.
Biztos túl sokszor nyúlt a szoknyája alá és most el kell vennie.” Tudod, miről beszélek.
Tudtam. – Nem érdekel, hogy mit mondanak az emberek.
– Te talán el tudnád viselni. De mi a helyzet Mollyval? Mi lenne a gyermekeitekkel?
Elnémultam. Türelem az ölében nyugtatta a kezét, az ujjait bámulta.
– Még fiatal vagy, FitzLovag – mondta halkan, megnyugtatóan. – Tudom, hogy most
nem hiszed el, de talán találkozol másvalakivel. Aki közelebb áll a rangodhoz. Talán
Molly is. Talán megérdemli azt az esélyt a boldogságra. Adj magadnak egy évet. Ha
még akkor sem gondoltad meg magad, akkor...
– Nem fogom meggondolni magam.
– Attól félek ő sem – mondta Türelem. – Sokat jelentettél neki, Fitz. Nem tudta, hogy ki
vagy valójában, neked adta a szívét. Ennyit mondott. Nem akarom eljátszani a belém
vetett bizalmát, de ha úgy teszel, ahogy kéri és békén hagyod, soha nem tudja
elmondani neked. Ezért nyíltan beszélek, remélem nem engem okolsz majd a kínért,
amit okozhat. Tudja, hogy soha nem történhet meg, amire vágysz. Nem egy cseléd
akar lenni, aki hozzámegy egy nemeshez. Nem akarja, hogy a gyermekei egy cseléd
kölykei legyenek. Ezért félreteszi azt a keveset, amit tudok adni neki. Viaszt és füveket
vásárol rajta és foglalkozik a szakmájával, amennyire csak tud. Össze akar kuporgatni
annyit, amennyit csak lehet, hogy újra megnyissa a szatócsboltját. Sokára lesz az még.
De ez a célja – elhallgatott. – Nem lát neked helyet az életében.
Sokáig ültem és gondolkoztam. Sem Füze, sem Türelem nem szólt. Füze lassan
elsétált, hogy teát készítsen nekünk. A kezembe nyomott egy csészét. Fölnéztem rá és
megpróbáltam mosolyogni. Óvatosan félretettem a teát.
– Kezdettől fogva tudtad, hogy ez lesz belőle? – kérdeztem.
– Tartottam tőle – mondta egyszerűen. – De azt is tudtam, hogy nem tehetek ellene
semmit. És te sem.
Mozdulatlanul ültem, nem gondoltam semmire. A régi kunyhó alatt Éjszem egy csont
fölött bóbiskolt. Lágyan megérintettem, még föl sem ébredt. A lélegzése lehorgonyzott
és hozzá igazítottam a sajátomat.
– Fitz? Mit fogsz csinálni?
Könnyek szöktek a szemembe. Pislogtam párat, amíg eltűntek.
– Amit mondanak – mondtam keserűen. – Mikor is tettem máshogy?
Türelem nem szólt, így lassan fölkeltem. A seb lüktetett a vállamon. Hirtelen nem
akartam mást, csak aludni. Bólintott, amikor elbúcsúzkodtam. Az ajtóban megálltam.
– Ami miatt jöttem, azon kívül, hogy lássalak. Kettricken úrnő helyreállítja a Királyné
Kertjét a torony tetején. Megemlítette, hogy szeretné tudni, hogyan nézett ki korábban,
Konstancia királyné idején. Gondoltam talán emlékszel rá.
Türelem tétovázott. – Emlékszem rá. Nagyon is jól – egy darabig hallgatott, aztán
feltalálta magát. – Lerajzolhatom neked és elmagyarázom. Akkor elviheted a
k i r á l y n é n a k .
A szemébe néztem. – Azt hiszem, személyesen kellene elmenned hozzá. Nagyon
örülne neki.
– Fitz, én sosem bántam túl jól az emberekkel – megremegett a hangja. – Biztos
vagyok benne, hogy furcsának találna. Unalmasnak. Nem tudnám... – elcsuklott a
h a n g j a .
– Kettricken úrnő nagyon egyedül érzi magát – mondtam halkan. – Vannak
udvarhölgyei, de nem hiszem, hogy vannak igazi barátai. Régebben te is voltál királyné.
Nem emlékszel rá, hogy milyen volt?
– Azt hiszem, teljesen más volt.
– Valószínű – egyeztem bele. Elfordultam, hogy induljak. – Neked például figyelmes és
szerető férjed volt – mögöttem Türelem meglepett hangot hallatott. – És azt sem
hiszem, hogy Pompa herceg olyan... ravasz volt, mint mostanában. És itt volt Füze,
hogy segítsen. Igen, Türelem úrnő. Biztos vagyok benne, hogy teljesen más volt. Neki
sokkal nehezebb.
– FitzLovag!
Megálltam az ajtóban. – Igen, úrnőm?
– Fordulj felém, ha hozzád beszélek!
Lassan megfordultam. Türelem dühösen toppantott.
– Ez rossz modorra vall. Meg akarsz szégyeníteni! Gondolod, hogy nem tudom a
kötelességem? Hogy nem teszem meg?
– Úrnőm?
– Elmegyek hozzá holnap. Ő pedig furcsának talál majd és szórakozottnak. Rám un és
azt kívánja, bár ne találkozott volna velem. Akkor pedig bocsánatot kérsz majd tőlem,
amiért rábírtál.
– Biztos vagyok benne, hogy úrnőm jobban tudja.
– Vidd a nyájas modorodat és menj! Kiállhatatlan fiú! – toppantott egyet, sarkon perdült
és elviharzott a hálószobájába. Füze kinyitotta nekem az ajtót. Összeszorította a száját
és levertnek tűnt.
– Nos? Milyen voltam? – kérdeztem, ahogy kifelé tartottam, mert tudtam, hogy van
valami mondanivalója számomra.
– Arra gondoltam, hogy mennyire hasonlítasz az apádra – jegyezte meg csípősen. –
Kivéve, hogy nem vagy olyan makacs. Ő nem adta volna föl ilyen könnyen – határozott
mozdulattal csukta be az ajtót.
Egy darabig bámultam a csukott ajtót, aztán visszatértem a szobámba. Tudtam, hogy
kötést kellene cserélnem a nyakamon. Megmásztam a lépcsőket, a seb minden
lépésnél lüktetett. Megálltam a lépcsőfordulóban, egy ideig a gyertyákat bámultam a
falikarokban. Megmásztam a következő emeletet.
Pár percig határozottan kopogtattam. Eleinte még gyertyafény szivárgott ki az ajtó alól,
de aztán elaludt. Elővettem a késemet és a zárral próbálkoztam, de kicserélte. Ezzel a
késsel nem tudtam kinyitni. Föladtam és elmentem.
Lefelé mindig könnyebb, mint fölfelé. Éppenséggel sokkal könnyebb lehet, ha az
embernek az egyik keze sérült. Lenéztem a hullámokra, amint fehér csipke gyanánt
törtek meg a fekete sziklákon. Éjszemnek igaza volt. A hold előbújt egy kicsit. A kötél
megcsúszott kesztyűbe bújtatott kezem közt, felnyögtem, ahogy sérült kezemmel is
kénytelen voltam erősebben megkapaszkodni.
Molly ablakának párkánya keskenyebb volt, mint vártam. A kötelet ép karom köré
tekertem. A késem könnyen csúszott be az ablaktáblák közé. Már sikerült
kiakasztanom a fölsőt, amikor meghallottam a hangját.
– Ha bejössz, sikoltok. Jönni fognak az őrök.
– Akkor készíts nekik egy kis teát – feleltem komoran és tovább babráltam az alsó
k a m p ó v a l .
A következő pillanatban Molly kicsapta a zsalukat és megvetette a lábát. Már a
hálóruhájában volt, de még nem fésülte ki a haját éjszakára, ragyogni látszott a
kandalló fényében.
– Menj innét – mondta harciasan. – Menj vissza.
– Nem tudok – lihegtem. – Nincs erőm visszamászni, a kötél pedig nem ér le.
– Nem jöhetsz be – ismételte makacsul.
– Hát jó – elhelyezkedtem az ablakpárkányon, egyik lábammal a szobában, másikkal a
mélység felé. Nem szóltunk semmit. Hamarosan vacogni kezdett.
– Mit akarsz? – kérdezte dühösen.
– Téged. Azt akarom mondani, hogy holnap elmegyek a királyhoz és engedélyt kérek
rá, hogy nőül vehesselek – a szavak csak úgy kibuktak a számon. Hirtelen ráébredtem,
hogy mindent mondhatok és mindent megtehetek. Mindent.
Molly rám meredt. Halkan szólalt meg. – Én nem akarok hozzád menni.
– Ezt nem is akartam megmondani neki – vigyorogtam rá.
– Arcátlan vagy!
– Igen. És fázom. Kérlek, legalább a hidegből hadd jöjjek be.
Nem adott rá engedélyt, de hátrébb lépett. Beugrottam, nem törődve a vállamba nyilalló
fájdalommal. Bezártam az ablaktáblákat, aztán keresztülsétáltam a szobán és a
kandalló elé térdeltem. Megraktam a tüzet, aztán fölálltam, és a kezeimet melengettem
fölöttük. Molly egy szót sem szólt, egyenesen állt, karba tett kézzel. Ránéztem és
e l m o s o l y o d t a m .
Nem mosolygott vissza. – El kellene menned.
Lekonyult a mosolyom. – Molly, kérlek, legalább beszélgess velem. Legutóbb azt
hittem, hogy megértjük egymást. Most pedig nem szólsz hozzám, csak elfordulsz... nem
tudom, mi változott. Nem értem, hogy mi történik kettőnk közt.
– Semmi – hirtelen nagyon törékenynek tűnt. – Semmi sem történik. Volt időm
gondolkodni. Ha eljöttél volna hozzám egy héttel, vagy egy hónappal ezelőtt,
meggondolatlanul és mosolyogva, másként alakultak volna a dolgok – egy mosoly
árnyéka suhant át az arcán. – De nem jöttél. Gyakorlatias voltál és visszafogott,
mindent úgy tettél, ahogy kellett. És bármilyen ostobán hangozzék is, ez fájt nekem. Azt
mondogattam magamban, hogy ha tényleg annyira szeretsz, mint mondtad, akkor
semmi sem állhat az utadba, hogy eljöjj hozzám. Aznap éjszaka, amikor eljöttél,
amikor... de nem változott semmi. Nem jöttél vissza.
– De hát érted tettem, a jó híred miatt... – kezdtem kétségbeesetten.
– Csitt. Mondtam, hogy ostobaság. De az érzelmeknek nem kell bölcseknek lenniük. Az
érzelmek csak úgy vannak. A szerelmed nem bölcs dolog. Sem az én érzelmeim
irántad. Idővel rájöttem, és megtanultam, hogy a bölcsességnek mindig felül kell
bírálnia az érzelmeket – felsóhajtott. – Nagyon dühös voltam, amikor a nagybátyád
először eljött hozzám, hogy beszéljen velem. Felháborodtam. Dacossá tett,
elhatároztam, hogy maradok minden érv ellenére, ami ellenünk szólt. De nem vagyok
k ő b ő l .
– A nagybátyám? Pompa herceg? – hitetlenkedtem.
Lassan bólintott. – Azt kérte, hogy maradjon köztünk, hogy meglátogatott. Semmi sem
származik belőle, ha megtudod. A családja érdekei szerint kell cselekednie. Azt
mondta, hogy meg kellene értenem. Értettem, de csak feldühödtem tőle. Csak később
értette meg velem, hogy az én érdekeimet is szolgálja – elhallgatott, egyik kezével
letörölte az arcát. Sírt.
Átsétáltam a szobán, gyengéden a karjaimba zártam. Nem tiltakozott, ami meglepett.
Óvatosan tartottam, mintha törékeny pillangó lett volna. A mellkasomra hajtotta a fejét.
– Még pár hónap és elég pénzt gyűjtök össze, hogy újrakezdhessem. Talán csak arra
futja, hogy béreljek egy helyet és saját boltra kezdjek kuporgatni. Ez a szándékom.
Türelem úrnő kedves hozzám, Füze pedig jó barátommá vált, de nem szeretek cseléd
lenni. És nem csinálom tovább, mint kellene – remegett egy kicsit, úgy tűnt, kifogyott a
s z a v a k b ó l .
– Mit mondott neked a nagybátyám? – kérdeztem óvatosan.
– Ó – nyelt egyet és azt hiszem, beletörölte könnyes arcát az ingembe. – Csak amire
számíthattam volna. Mikor először jött el hozzám, hűvös volt és fölényes. Azt hiszem...
valami szajhának hitt. Figyelmeztetett, hogy a király nem tűrne el még egy botrányt.
Tudni akarta, hogy állapotos vagyok-e. Természetesen dühös voltam. Mondtam neki,
hogy lehetetlen, hogy állapotos lennék... – elhallgatott és megértettem, micsoda
szégyen lehetett neki, hogy valaki ilyet kérdezett tőle. – Akkor azt mondta, hogy ha ez
igaz, akkor rendben van. Aztán megkérdezte, hogy mit gondolok, mit érdemlek
kárpótlásul amiért félrevezettél.
Mintha kést döftek volna belém. Egyre dühösebbnek éreztem magam, de uralkodtam
m a g a m o n .
– Azt mondtam, hogy nem számítok kárpótlásra, hogy ugyanannyira megtévesztettem
magam, mint te engem. Akkor pénzt ajánlott, hogy menjek el és soha ne beszéljek
rólad, vagy arról, hogy mi történt kettőnk közt.
Nehezére esett beszélni róla. Tudtam, hogy a büszkesége alig visel el ilyesmit. –
Elegendő pénzt kínált, hogy nyithassak egy gyertyakészítő boltot. Mérges voltam. Azt
mondtam, hogy nem lehet megfizetni, hogy ne szeressek valakit, ha a pénz rábírna,
hogy szeressek, vagy ne szeressek valakit, akkor valóban szajha volnék. Nagyon
feldühödött, de elment – szaggatottan felsóhajtott, aztán elnémult. A vállára
csúsztattam a kezem, éreztem, hogy ott a legfeszültebb. Megsimogattam lágyan leomló
h a j á t .
– Pompa nagy bajkeverő – mondtam. – Azzal akar ártani nekem, hogy elzavar téged.
Hogy megszégyenítsen azzal, hogy téged megbánt – megráztam a fejemet saját
ostobaságomon csodálkozva. – Sejthettem volna. Csak arra gondoltam, hogy ellened
szervezkedik majd. Vagy ártani akar neked. De Burricknak igaza van. Pompának
nincsenek erkölcsei, nem kötik semmilyen szabályok.
– Először csak hűvös volt, de sohasem nyers. Azt mondta, csak mint a király hírnöke
jött, hogy elkerülje a botrányt. Később, miután többször beszéltünk, azt mondta, hogy
sajnálja, hogy ennyire szorult a helyzetem és megmondja a királynak, hogy nem én
idéztem elő a helyzetet. Még gyertyát is hozott nekem és többeknek elmondta, hogy
mivel foglalkozom. Azt hiszem, segíteni próbál, FitzLovag. Legalábbis így látja.
Hallani, ahogy Pompát védte, fájdalmasabb volt, mint bármi, amit a fejemhez vághatott
volna. Pompa. Az a rengeteg idő, amit egyedül töltöttem, elkerültem, nem beszéltem
vele, hogy ne okozzak botrányt. Egyedül hagytam, Pompa pedig belophatta magát a
szívébe, hogy mézesmázos szavaival tönkretegye a képet, amit Molly alkotott rólam.
Kihasználta a helyzetet, a szövetségesének állította be, amíg én nem szóltam hozzá és
rossz színben tüntethetett föl. Visszafogtam magam, hogy ne szóljak több rosszat róla
Mollynak. Csak úgy tűnne, hogy vissza akarok vágni.
– Beszéltél Pompa látogatásairól Türelemnek, vagy Füzének? Ők mit mondtak róla?
Megrázta a fejét, amitől szétterült a haja a vállán. – Figyelmeztetett, hogy ne szóljak
róla senkinek. Még neked sem lett volna szabad beszélnem róla. Azt mondta, hogy
Türelem és Füze jobban megbecsülnek, ha azt hiszik, hogy magamtól jutottam erre az
elhatározásra. Azt is mondta, hogy... nem eresztenél el, ha... megtudnád, hogy ő
javasolta. Azt kell hinned, hogy saját akaratomból fordultam el tőled.
– Ismer ennyire – jegyeztem meg.
– Nem kellett volna elmondanom – dünnyögte. Elhúzódott az ölelésemből, hogy a
szemembe nézhessen. – Nem tudom, miért mondtam el.
A szeme és a haja az erdő színei voltak. – Talán te sem akarsz elereszteni – mondtam.
– El kell eresztened – mondta. – Mindketten tudjuk, hogy nincs jövő a számunkra.
Egy pillanatig minden mozdulatlan volt. A tűz magának pattogott. Egyikünk sem
mozdult, de valahogy olyan helyre kerültem, ahonnan minden érintését és illatát
fájdalmasan részletesen érzékeltem. A szemei és bőrének, hajának fűszeres illata
egyek voltak testének lágyságával és melegével. Úgy érzékeltem Mollyt, mintha új szín
lett volna, amit addig még nem látott a szemem. Minden aggodalom, minden gondolat
megtorpant abban az éber pillanatban. Tudtam, hogy remegek, mert kezét a vállamra
tette, hogy csillapítsa. Melegség árasztott el a kezeitől. Lenéztem a szemeibe és
eltűnődtem azon, amit láttam bennük.
M e g c s ó k o l t .
Az az egyszerű mozdulat, mintha egy áradatot indított volna el. Ami ezután következett,
az csókjának végtelen folytatása volt. Nem álltunk meg, hogy eltöprengjünk a
bölcsességen, vagy az erkölcsökön. Egyáltalán nem tétováztunk. Együtt merültünk bele
az újdonságba és el sem tudok képzelni annál nagyobb teljességet, mint amit
megosztott csodálkozásunk nyújtott. Mindketten egésszé váltunk azon az éjszakán,
megszabadulva elvárásainktól és korábbi emlékeinktől. Ugyanannyi jogunk volt
egymáshoz, elvettem és adtam, és esküszöm rá, hogy soha nem fogom megbánni.
Annak az éjszakának az ügyetlensége lelkem egyetlen igazi tulajdona. Reszkető
kezeim nem tudták kibontani hálóingét. Molly tapasztaltnak tűnt és határozottnak,
ahogy megérintett, de hirtelen lélegzetvétele elárulta, amikor hozzám ért. Nem
számított. Tudatlanságunk mindkettőnknél ősibb tudássá vált. Igyekeztem gyengéd
lenni és erős egyszerre, de elcsodálkoztam Molly erején és gyengédségén is.
Egyszer hallottam, hogy valaki táncnak nevezte, másvalaki csatának. Vannak férfiak,
akik mindent tudó kacagással beszélnek róla, mások vicsorogva. Hallottam a piaci
asszonyokat kuncogni róla, voltak, akik portékaként kínálták. Számomra bizonyos
dolgok elmondhatatlanok. A kék színt csak tapasztalni lehet, akárcsak a jázmin illatát,
vagy a furulya hangját. Egy csupasz váll íve, a kebel különös nőies lágysága, a riadt
hang, amikor engednek az utolsó határok, a nyak illata, bőrének íze csak apró
részletek, és bármilyen édesek, nem írják le az Egészet. Ezernyi részlet sem lenne
képes ábrázolni.
A kandalló sötétvörös parázzsá hamvadt, a gyertyák kialudtak, úgy tűnt olyan helyre
érkeztünk, ami idegennek tűnt és kiderült, hogy az otthonunk. Azt hiszem, odaadtam
volna az egész világot, hogy ott maradhassak az összegyűrt lepedők és paplanok közé
bújva, Molly mozdulatlanságát lélegezve.
Testvér! Ez jó!
Fölpattantam, mintha darázs csípett volna belém, fölriasztva Mollyt bóbiskolásából. – Mi
a z ?
– Görcs állt a lábikrámba – hazudtam, ő pedig elhitte, nevetve. Oly egyszerű füllentés,
de hirtelen elszégyelltem magam, szégyelltem minden kimondott hazugságomat. Szóra
nyitottam a szám, hogy elmondjak mindent. Hogy a király orgyilkosa vagyok, a gyilkos
szerszáma, hogy azt a tudást, amit éjszaka szereztünk, akaratlanul is megosztottam
egy farkassal. Hogy önként adta oda magát egy embernek, aki másokat ölt és
megosztotta az életét egy állattal.
Elképzelhetetlen volt. Ha elmondanám, megbántanám és megszégyeníteném. Örökre
bepiszkítva érezné magát. Arra gondoltam, hogy el tudnám viselni, ha megvetne, de azt
nem, hogy magát is megvesse. Arra gondoltam, hogy jobb, ha összeszorítom a számat,
hogy megtartsam magamnak ezeket a titkokat, mint hagyni, hogy az igazság pusztítsa
el őt. Hazudtam tehát magamnak?
Nem tesszük ezt mindannyian?
Feküdtem az ágyában, meleg karjai körém fonódva, testének vonala az oldalam mellett
és megígértem magamnak, hogy megváltozom. Nem leszek többé, ami voltam és akkor
soha nem kell elmondanom neki. Holnap, ígértem meg magamnak, holnap elmondom
Árnynak és Elmésnek, hogy többet nem gyilkolok nekik. Holnap elmagyarázom
Éjszemnek, hogy miért kell elválnunk. Holnap.
De ma, ezen a napon, amikor már hajnalodott, ki kellett lovagolnom a farkassal az
oldalamon, hogy szipolyozottakra vadásszunk. Mert Elmés elé friss győzelemmel kell
járulnom, hogy jó hangulatban legyen, amikor engedélyt kérek tőle. Ezen az estén,
amikor véget ért a gyilkolás, megkérem, hogy engedjen összeházasodnom Mollyval.
Megígértem magamnak, hogy az engedélyével új életet kezdek, mint egy férfi, akinek
nem kell titkolóznia szeretett asszonya előtt. Megcsókoltam a homlokát.
– El kell mennem – suttogtam, ő pedig mocorogni kezdett. – De remélem hamarosan
visszatérek. Ma elmegyek Elmés királyhoz, hogy az engedélyét kérjem.
Megmozdult és kinyitotta a szemét. Csodálkozva nézte, ahogy meztelenül kiszálltam az
ágyából. Megraktam a pislákoló tüzet a kandallóban, aztán kerültem a tekintetét, amíg
összeszedtem szétszóródott ruháimat és felöltöztem. Ő nem volt félénk, mert ahogy
fölnéztem, miközben becsatoltam az övemet, magamon éreztem a tekintetét és
mosolygott. Elvörösödtem.
– Úgy érzem, máris házasok vagyunk – suttogta. – Nem tudom elképzelni, milyen eskü
köthetne össze jobban minket.
– Én sem – leültem az ágy szélére, hogy megfogjam a kezét. – De nagy
elégedettségemre fog szolgálni, hogy mindenkivel tudassam. Az pedig, hölgyem,
menyegzőt kíván. De most mennem kell.
– Maradj még. Biztos van még egy kis időnk, mielőtt mindenki fölkel.
Előrehajoltam, hogy megcsókoljam. – Vissza kell szereznem egy bizonyos kötelet, ami
a bástyákról lóg le az úrnőm ablakához.
– Maradj legalább addig, míg kötést cserélek a válladon. Hogyan sérültél meg? Meg
akartam kérdezni az éjszaka, de...
Rámosolyogtam. – Tudom. Érdekesebb dolgok adódtak. Nem, kedvesem, de ígérem, a
szobámban ellátom a sebemet még ma reggel – kedvesemnek nevezni férfiasabb
dolognak tűnt, mint bármi más, amit addig mondtam, vagy tettem. Megcsókoltam és
megígértem magamnak, hogy utána már indulok is, de azon kaptam magam, hogy
vonakodok elhúzni a vállamat az érintésétől. Felsóhajtottam. – Mennem kell.
– Tudom. De nem mondtad el, hogyan sérültél meg.
Hallottam a hangján, hogy nem aggasztották a sebeim, csak remélte, hogy tovább
tartóztathat. Mégis elszégyelltem magam és igyekeztem a legártatlanabb hazugságot
k i ö t ö l n i .
– Kutyaharapások. Egy szuka kölykedzett a minap. Lehajoltam, hogy fölvegyem az
egyiket, de a szuka rám ugrott. Azt hiszem, nem ismertem olyan jól, mint gondoltam.
– Szegény fiú. Biztos, hogy jól kitisztítottad? Az állatok harapásai könnyen
e l f e r t ő z ő d n e k .
– Kitisztítom újra, amikor átkötözöm. De most mennem kell – betakartam a paplannal. –
Aludj még egy keveset, mielőtt fölkel a nap.
– FitzLovag!
Megálltam az ajtóban és visszafordultam. – Igen?
– Gyere el hozzám ma éjjel. Mindegy, hogy mit mond a király.
Tiltakozásra nyitottam a szám.
– Ígérd meg! Különben nem élem túl a napot. Ígérd meg, hogy visszatérsz. Mert
mindegy, hogy mit mond a király, tudnod kell: most már a feleséged vagyok. És mindig
az leszek. Örökké.
Megdobbant a szívem e szavak hallatán és nem tudtam mást tenni, mint bután
bólintani. A tekintetem kielégíthette, mert a mosoly, amit rám vetett, fényesebb volt a
delelő nyári napnál. Kinyitottam az ajtót és körülnéztem a sötét folyosón.
– Zárkózz be utánam – suttogtam vissza, aztán kisurrantam a hajnali sötétségbe.
1 3
Vadászat
A MESTERSÉG, MINT MINDEN MÁS tudás, számos módon tanítható. Galenus, Elmés
király udvari Oktatója a nélkülözés és a kényszerített nehézségek árán törte át
tanítványai belső védelmeit. Miután a legalapvetőbb túlélésig lealacsonyította diákjait,
az védtelen és fogékony lett Galenus sugalmazásaival szemben és a rá erőltetett
Mesterségbeli technikák iránt. Azok a diákok, akik átvészelték a tanításait
megbízhatóan tudták használni a Mesterséget és végül Galenus kotériájává váltak,
nem voltak különösebben erős talentumok. Galenus szinte nyilvánosan is elégedett volt
magával, amiért kis tehetségű diákokat képes volt megbízható képességű
Mesterséghasználóvá nevelni. Lehet, hogy ez az igazság. Vagy talán a nagy
potenciállal rendelkező tanítványokat tökéletes szerszámmá rombolta le.
Sokan szembeállítják Galenus technikáit elődjével, Magánnyal. Ő volt az, aki kezdetben
tanította a fiatal Igazság és Lovag herceget. Igazság beszámolói szerint Magány sokat
ért el azzal, hogy kedvességgel, gyengédséggel bírta rá diákjait, hogy leeresszék a
védőfalaikat. Igazság és Lovag herceg erős Mesterségbeli képességeket fejlesztettek ki
magukban. Magány halála sajnos még azelőtt bekövetkezett, hogy befejezte volna a
tanításukat és mielőtt Galenus olyan szintre jutott volna, hogy teljes jogú Oktató
lehessen. Csak találgatni lehet, hogy mekkora tudás szállt a sírba Magánnyal és milyen
potenciális adottságok maradtak rejtve a királyi mágiában, amit talán soha nem
fedeznek föl újra.
*
Kevés időt töltöttem a szobámban aznap reggel. A kandallóban kialudt a tűz, de nem
csak ez volt az oka, hogy borzongtam. Körülnéztem sivár, kietlen szobámban, amit
hamarosan magam mögött hagyok. Sivárabbnak tűnt, mint valaha. Vacogva, hideg
vízzel mosakodtam meg és mostam ki a sebeimet, melyek már szebben néztek ki és
lassan gyógyultak.
Vastagon felöltöztem, a kötött hegyvidéki ing fölé bőrzekét vettem és vastag
bőrnadrágot öltöttem föl. A derekamra csatoltam a kardomat és a biztonság kedvéért
magamhoz vettem egy kisebb kést is. Kifinomultabb fegyvereim közül apró tasakot
választottam, barnás porral. Mindezek ellenére védtelennek és ostobának éreztem
magam, ahogy elhagytam a szobámat.
Egyenesen Igazság tornyába mentem. Tudtam, hogy várni fog rám, hogy finomítsa
Mesterségbeli silány tudásomat. Valahogy meg kell győznöm, hogy szipolyozottakra
kell vadásznom. Fürgén másztam meg a lépcsőket és azt kívántam, hogy legyen már
vége a napnak. Egész életemet arra a pillanatra tettem föl, amikor Elmés király előtt
állva engedélyt kérek rá, hogy nőül vegyem Mollyt. A puszta gondolatra ismeretlen
érzések rohantak meg olyan gyorsan, hogy lassítanom kellett a lépcsőkön. – Molly –
suttogtam magamnak és a szó megerősítette elhatározásomat és tovább hajtott.
Hangosan kopogtam Igazság ajtaján.
Inkább éreztem, mint hallottam Igazság válaszát. A szoba mozdulatlannak tűnt, hűvös
levegő áramlott be az ablakon át, Igazság előtte ült régi székében és a hidegtől kipirult
arccal bámult a tenger felé. A mozdulatlanság látszólagos volt, olyan érzésem támadt,
mintha forgószél közepében álltam volna, ahogy Igazság gondolatai a Mesterség
segítségével megérintettek. Szédítő utat tettünk meg hajótól hajóig, ami a közeli
vizeken csak elérhető volt. Elsuhantunk egy kereskedő gondolatai mellett, aztán egy
hálójavító asszonyhoz érkeztünk, aki magában dünnyögött, ahogy a kapitány sürgette.
Találtunk egy kormányost, aki állapotos felesége miatt aggódott, és három családot,
akik rákokat és kagylókat kerestek a hideg fövenyen. Egy tucatnyi másikat is
meglátogattunk még, mielőtt Igazság visszaterelt minket a saját testünkbe. Szédültem.
Közelebb léptem az ablakhoz, hogy Igazság mellett álljak. Még mindig a horizontot
bámulta, de hirtelen megértettem a térképeit és azt, hogy miért készítette őket. Az
életek csodálatos hálója, amiket a kedvemért megérintett, olyan volt, mintha kinyitotta
volna a tenyerét, hogy megmutassa legdrágább kincseit. Az embereket. Az ő népét.
Nem sziklás partvonal, vagy gazdag legelők fölött vigyázott, hanem az emberek fölött,
ezek fölött az apró életszikrák fölött, amik nem az ő életei voltak, de megbecsülte őket.
Ez volt Igazság királysága. A papíron behúzott természetes határok fogták körbe őket.
Egy pillanatig éreztem értetlenségét, amiért valaki ártani akar ezeknek az embereknek
és osztoztam heves elhatározásában, hogy nem enged át még egy életet a Vörös
M a r t a l ó c o k n a k .
A világ újból megszilárdult körülöttem, ahogy az örvénylés elcsitult és minden
mozdulatlanná vált a toronyszobában.
– Tehát. Vadászni akarsz ma.
Bólintottam, bár tudtam, hogy nem látja a gesztust. Nem számított.
– Igen, a szipolyozottak még közelebb járnak, mint gondoltuk.
– Számítasz rá, hogy meg kell küzdened velük?
– Javasoltad, hogy felkészülten menjek. Először megpróbálom a mérget, de ha nem
vennék be, lehet, hogy rám akarnak támadni. Mindenesetre magammal viszem a
k a r d o m a t .
– Gyanítottam. De vidd inkább ezt – emelt föl egy kardot, ami hüvelyében állt a
székének támasztva. A kezembe adta, én pedig egy darabig csak bámulni tudtam. A
bőr szépen volt megmunkálva, a markolat díszítése pedig azt a szépséget és
egyszerűséget követte, amit csak egy mesterember tud elkészíteni. Igazság
biccentésére kihúztam a kardot. A penge csillogott és ragyogott, a kovácsolás és az
edzés vízszerű fényt adott neki. Várakozva és szinte súlytalanul gubbasztott a
kezemben. Finomabb kard volt, mint amilyet megérdemeltem. – Szertartásosan és
nyilvánosan kellene átadnom, de odaadom most, hogy biztosabban visszatérj a
vadászatodról. Télbúcsúztató ünnepén majd visszakérem, hogy hivatalosan is átadjam
n e k e d .
Visszacsúsztattam a tokjába, aztán kirántottam, fürgén és könnyedén mint egy
l é l e g z e t v é t e l .
– Úgy érzem, esküt kellene tennem a karddal a kezemben – mondtam zavartan.
Igazság megengedett magának egy mosolyt.
– Kétségtelen, hogy Pompa elvárná tőled, de én nem hiszem, hogy szükséges a
kardoddal fölesküdni rám, amikor az életeddel már megtetted.
Bűntudat ébredt bennem. Összeszedtem minden bátorságomat.
– Igazság, hercegem. Ma orgyilkosként indulok szolgálni téged.
Még Igazság is meglepődött. – Egyenes beszéd – csodálkozott.
– Azt hiszem, eljött az ideje. Ma így szolgállak téged, de már belefáradt a lelkem. Az
életemmel esküdtem föl neked és ha megparancsolod, folytatnom is kell. De az a
kérésem, hogy találj számomra más elfoglaltságot.
Igazság sokáig hallgatott. Az öklére támasztotta az állát, úgy szólalt meg.
– Ha csak nekem esküdtél volna föl, talán gyorsan és egyszerűen tudnék válaszolni rá.
De én csak a trónörökös vagyok. Ezt a királyodtól kell kérned. Akárcsak a házasodási
s z á n d é k o d a t .
A csönd még jobban megsűrűsödött. Nem találtam szavakat, végül Igazságnak kellett
m e g t ö r n i e .
– Megmutattam, hogy hogyan őrizd az álmaidat. Ha nem teszed meg, ne hibáztass
másokat, amiért kiszivárognak.
Legyűrtem a haragomat. – Mennyit? – kérdeztem ridegen.
– Olyan keveset, amennyit csak lehet. Hozzászoktam már, hogy őrizzem a saját
gondolataimat, de kevésbé ahhoz, hogy másokét kizárjam. Különösen olyasvalakiét, aki
olyan erős, még ha képzetlen is a Mesterségben, mint te. Nem állt szándékomban
leskelődni a... légyottodon.
Hallgatott. Nem bíztam a saját szavaimban. Nem csak a saját magánéletemet árultam
el, hanem Mollyét is. Hogyan magyarázom ezt el neki? El sem tudtam képzelni, mint
ahogy azt sem, hogy újabb titok fúrja be magát kettőnk közé. Mint mindig, Igazság hű
volt a nevéhez. Az óvatlanság az én bűnöm. Igazság nagyon halkan szólalt meg.
– Az igazat megvallva, irigyellek, fiú. Ha rajtam múlna, már ma megházasodhatnál. Ha
Elmés visszautasítja a kérésed, vésd az eszedbe, sőt megmondhatod Pirosszoknyás
Kisasszonynak is: ha király leszek, szabadon házasodhatsz. Nem teszem meg azt, amit
velem tettek.
Azt hiszem, akkor értettem meg, hogy mit vettek el Igazságtól. Más dolog együtt érezni
egy férfival, akinek nem ő maga választotta a feleségét és más dolog, ha valaki
kedvese mellől fölkelvén rájön, hogy a másik férfi soha nem élheti át azt a teljességet,
ami nekem jutott. Milyen keserű is lehetett neki belepillantani abba, amin Mollyval
o s z t o z t u n k .
– Igazság. Köszönöm – mondtam.
Egy pillanatra a szemembe nézett, aztán rám mosolygott.
– Nos. Azt hiszem, igen – tétovázott. – Ez még nem ígéret, ne úgy vedd. Talán többet
tudok tenni a másik ügy érdekében mostanság. Talán nem tudsz majd... diplomataként
szolgálni, ha más teendőid adódnak. Olyan teendőket, amik sokkal értékesebbek.
– Mint például? – kérdeztem óvatosan.
– Gyarapodnak a hajóim, napról napra alakulnak az ácsok kezei alatt. És mégis,
megtagadtatott nekem, amire leginkább vágyom. Nem hajózhatok ki velük. Persze van
benne némi igazság, innen talán könnyebben át tudom látni és irányítani őket. Itt nincs
veszélyben az életem, innen talán több hajó támadását tudom vezényelni –
megköszörülte a torkát. – Másrészről, nem fogom érezni a szelet, a vitorla surrogását, a
lapátok csobbanását és soha nem fogok harcolni a Martalócokkal, pedig vágyom rá,
hogy vérüket vegyem a vérünkért – visszafojtott düh torzította el az arcvonásait, egy
pillanatra elhallgatott, hogy összeszedje magát. – Ezért, hogy a hajók minél
hatékonyabbak legyenek, mindegyik fedélzetére kell valaki, aki legalább venni tudja az
üzeneteimet. Még jobb lenne, ha az a valaki vissza is tudna küldeni részletes
információt arról, hogy mi történik a hajó fedélzetén. Ma láthattad, mik a korlátaim. Igen,
olvasok bizonyos emberek gondolataiban, de nem tudom irányítani, hogy mire
gondoljanak. Néha sikerül találnom valakit, aki fogékonyabb a Mesterségre és
befolyásolhatom a gondolatait. De az nem ugyanaz, mintha gyors válasz történik az
u t a s í t á s a i m r a .
– Gondolkoztál már a hajózáson, FitzLovag?
A megdöbbenés nem írja le azt, amit akkor éreztem. – Én... most emlékeztettél rá, hogy
bizonytalan a Mesterségbeli tudásom, uram. És tegnap fölhívtad rá a figyelmemet, hogy
harcban inkább a kézitusára vagyok hajlamos, mint a kardforgatásra, még Hod
kiképzése ellenére is...
– Most pedig emlékeztetlek rá, hogy télközepet írunk. Már nincs túl sok idő hátra
tavaszig. Említettem azt is, hogy ez csak egy lehetőség, semmi több. Csak a
legegyszerűbb dolgokra tudlak megtanítani addig. A többi rajtad múlik, attól tartok.
FitzLovag, képesnek érzed magadat arra, hogy tavaszra megtanuld irányítani a
Mesterséget és a fegyveredet?
– Ahogy te mondtad, hercegem, nem ígérhetem meg, de szándékomban áll.
– Remek – Igazság határozottan méregetett. – Elkezded ma?
– Ma? Ma vadásznom kell. Nem merem elhanyagolni, még emiatt sem.
– A kettő nem zárja ki egymást. Vigyél magaddal.
Egy darabig értetlenül néztem aztán bólintottam. Azt hittem, hogy fölkel, veszi a
csizmáját, köpönyegét, kesztyűjét és lemegyünk az istállóba. Ehelyett megérintette a
h o m l o k o m a t .
Ahogy a jelenléte beszivárgott a fejembe, az első reakcióm az volt, hogy harcoljak
ellene. Nem olyan érzés volt, mint korábban, amikor csak megérintette a gondolataimat,
hogy átlapozza őket, hanem helyet foglalt az elmémben. Azóta nem rontott így rám
senki, mióta Galenus rám támadt. Igyekeztem kiszabadulni a fogásából, de mintha
vasbéklyók tartottak volna. Minden megállt.
Bíznod kell bennem. Bízol bennem? – álltam, izzadtan és reszketve, mint egy ló,
aminek kígyó kúszott a karámjába.
Nem tudom.
Gondolkozz rajta – javasolta és visszahúzódott.
Még éreztem a jelenlétét, ahogy várakozik, de tudtam, hogy elzárja magát a
gondolataim elől. Járt az agyam, túl sok mindent kellett elrendeznem. Ez olyan dolog
volt, amit meg kellett tennem, ha nem akartam többé orgyilkos lenni. Esély volt arra,
hogy a titkokból régi titkok legyenek, ne folytonos rejtegetnivalók Molly elől. Meg kellett
tennem. De hogyan? Hogyan engedelmeskedjek és rejtsem el egyúttal Éjszemet és a
kapcsolatunkat. Kinyúltam Éjszem felé.
A kötelékünk titok. Annak kell maradnia. Ezért ma egyedül kell vadásznom.
M e g é r t e t t e d ?
Nem. Ostobaság és veszélyes. Ott leszek én is, de bízhatsz bennem. Láthatatlan
leszek és érzékelhetetlen.
– Mit csináltál éppen? – kérdezte Igazság hangosan. A keze a csuklómon volt.
Lenéztem a szemébe. Nem volt durvaság a kérdésében, inkább gyermeki kíváncsiság.
Minden porcikám mozdulatlan volt, várakozott. Vágytam rá, hogy megosszam valakivel
a terhet, hogy legalább egyvalaki legyen a világon, aki mindent tud rólam.
Már van – tiltakozott Éjszem.
Igaza volt. Nem sodorhattam veszélybe.
– Neked is bíznod kell bennem – mondtam a hercegemnek. Töprengő tekintettel nézett
rám. – Hercegem. Bízol bennem?
– Igen.
Egyetlen szóval nekem adta a bizalmát és vele a meggyőződését, hogy bármit is
tettem, nem fog ártani neki. Egyszerű dolognak tűnik, de ha egy trónörökös hagyja,
hogy az orgyilkosa titkoljon előle valamit, akkor óriási kockázatot vállal. Évekkel azelőtt
az apja megvásárolta a hűségemet, ételt, fedőt a fejem fölé, tudást és egy ezüst kitűzőt
ajánlva föl cserébe. Igazság egyszerű kijelentése hirtelen többet jelentett, mint minden
más. Mindig is kedveltem, de hirtelen minden más elenyészőnek tűnt. Hogyan is ne
bízhatnék benne?
Elmosolyodott. – Akkor tudod használni a Mesterséget, mikor szívből teszed – ezzel
ismét belépett az elmémbe. Amíg az érintésünk tartott, a kapcsolatot fenntartani nem
került semmibe. Éreztem a kíváncsiságát és egy csipetnyi szomorúságot, ahogy az én
szemeimmel látta önmagát.
Egy tükör könyörületesebb. Megöregedtem.
Szükségtelen volt tagadni, amikor az elmémben volt.
Szükséges áldozat volt – mondtam.
Elengedte a kezemet. Egy pillanatig duplán láttam, ahogy láttam, ahogy lát engem,
ahogy látom őt, aztán lecsillapodott. Lassan elfordult, hogy újból a horizontot bámulja,
és elzárta a látását előlem. Érintés nélkül teljesen más érzés volt. Lassan kiléptem a
szobából és úgy mentem le a lépcsőkön, mintha egy üvegpoharakkal teli tálcával
e g y e n s ú l y o z n é k .
Pontosan. És mindkét esetben könnyebb, ha nem nézed és nem gondolsz rá olyan
erősen. Csak vigyed.
Lesétáltam a konyhába, megreggeliztem és igyekeztem természetesen viselkedni.
Igazságnak igaza volt. Könnyebb volt fönntartani a kapcsolatunkat, ha nem
koncentráltam rá. Míg mások elfoglalták magukat a saját dolgaikkal, sikerült egy
maréknyi teasüteményt csúsztatnom a zsebeimbe.
– Vadászni mégy? – kérdezte Sára, mikor felém járt. Bólintottam.
– Hát, légy óvatos. Mit akarsz fogni?
– Vadkanra lesek – rögtönöztem. – Nem igazán levadászni, csak kilesni egyet.
Gondoltam Télbúcsúztatóra kiváló fogás lenne.
– Kinek? Igazság hercegnek? Hét lóval sem tudnád ki vontatni a várból, kedveském.
Túl sokat van manapság a szobájában, biz' ám, és szegény öreg Elmés király már
hetek óta nem evett igazán. Nem is tudom, miért sütöm a kedvenceit, ha érintetlenül
jönnek vissza. No, Pompa herceg talán veled tartana, ha nem kócolódik össze a haja –
a konyhalányok közt kuncogás támadt az utolsó szavak hallatán. Az arcomat elöntötte
a vér Sára szavai hallatán.
Nyugalom. Nem tudják, hogy veled vagyok, fiú. Amit pedig mondanak neked, azt nem
róhatod a szemükre. Ne árulj el minket.
Éreztem Igazság csodálkozását és az aggodalmát, hát elvigyorodtam, megköszöntem
Sárának a süteményt, amit rám tukmált útravalónak és kimentem a konyhából.
Kormos türelmetlen volt, izgatottan várta, hogy fölszerszámozzam. Burrick haladt el
mellettem, amíg a nyerget tettem föl. Sötét szemeivel végigmérte a ruházatomat, az új
kardhüvelyt és a markolatot. Megköszörülte a torkát, mint aki mondani akar valamit, de
aztán állt némán. Sohasem tudtam, hogy mennyit ismer az igazi munkámból. A
Hegyvidéki királyságban elmondtam neki, de aztán kapott egy akkora ütést a fejére,
amibe más belehalt volna. Mikor felgyógyult, azt mondta, nem emlékszik mindenre, ami
akkor történt, de én néha eltűnődtem. Talán a maga bölcs módján így tartotta meg a
titkot, hogy még azok se beszéljék meg, akik tudnak róla.
– Légy óvatos – mondta végül dünnyögve. – Nehogy valami baja essék a kancának.
– Óvatosak leszünk – ígértem meg, aztán kivezettem Kormost.
Még mindig korán reggel volt, éppen elég fény ahhoz, hogy kivezessem Kormost a
kapuig. Megeresztettem, hadd válassza meg azt a tempót, ami kényelmes volt neki,
hogy bemelegítse magát anélkül, hogy kiizzadna. Úgy határoztam, kerülő úton
megyünk el a patakig, nem akartam letérni a kitaposott utakról, amíg csak lehetett.
Igazság minden másodpercben velem volt. Nem társalogtunk, de tudatában volt belső
párbeszédeimnek. Élvezte a reggeli friss levegőt, a lovaglás örömét, de minél távolabb
kerültünk Kosvártól, annál inkább tudatában voltam, hogy kapaszkodnom kell
Igazságba. A kezdeti érintés után közös erőfeszítéssé vált a feladat, mintha kezet
fogtunk volna. Vajon fönn tudja tartani?
Ne gondolj rá. Csak engedd. Még a légzés is komoly feladat, ha figyelsz rá.
Pislogtam, hirtelen rádöbbenve, hogy a dolgozószobájában volt, mindennapos teendőit
végezte. Mint távoli méhek zümmögése, tudatában voltam Kharimnak, amint éppen
valamiről tárgyaltak.
Éjszemnek semmi nyomát sem láttam. Igyekeztem nem gondolni rá, nem keresni a
nyomait, ami ugyanolyan erőfeszítés volt, mint Igazság tudatát magammal tartani.
Olyan gyorsan hozzászoktam, hogy kinyúlok a farkas felé, aki várja az érintésemet,
hogy elszigeteltnek, bizonytalannak éreztem magam, mintha a kedvenc késem
hiányzott volna az övemről.
Az egyetlen kép, képes lett volna teljesen kiűzni őt az agyamból, Molly volt, akire
szintén igyekeztem nem gondolni. Igazság nem szidott meg az előző éjszaka miatt, de
tudtam, hogy nem tartotta túl becsületesnek. Az a kényelmetlen gondolatom támadt,
hogy ha adtam volna magamnak egy kis időt, hogy végiggondoljam, akkor igazat adtam
volna neki. Gyáva módon attól a gondolattól is távol tartottam magam.
Ráébredtem, hogy komoly erőfeszítést fektetek abba, hogy ne gondolkodjak.
Megráztam a fejem és az előttem álló napra koncentráltam. Az út ritkán járt csapás volt
csupán, ami a Kosvár mögötti dombok közt kanyargott és több juh és kecskecsapás
szelte át, mint emberi út. Pár évtizeddel ezelőtt egy villám okozta tűz lekopaszította az
egész környéket. Az első fák, amik ismét megjelentek a dombokon nyárfák voltak, a
tűzvész óta csak nyári legeltetésre használták, mivel kevés más dologra volt alkalmas.
Néhanapján prémvadászok, favágók telepedtek meg a környéken pár hónapra. Kis,
elszigetelt tanyákból állt, szerény népek lakták.
Az út elkeskenyedett, a fák pedig megváltoztak, ahogy beértünk az erdő öregebb
részébe. Ott már sötét örökzöldek hajoltak közelebb az úthoz, vastag törzsük,
terebélyes lombozatuk volt, tövüket egyenetlen hótakaró borította. Az aljnövényzet
ritkás volt, az ágakat még vastagon borította a télen leesett hó, így Kormossal könnyen
letérhettünk az útról. Hófödte, lehajló ágak burája alatt haladtunk, félhomályban, ahová
még a nappali zajok is csak tompán jutottak el.
Egy bizonyos helyet keresel. Információid vannak arról, hogy merre jártak
s z i p o l y o z o t t a k ?
Egy patakparton látták őket, egy őzből lakmároztak. Éppen tegnap volt. Azt gondolom,
onnan nyomon tudom követni őket.
Ki látta őket?
Tétováztam. Egy barátom. Félénk alak, de megnyertem a bizalmát és néha, ha furcsa
dolgokat lát, eljön és elmondja nekem.
Ühüm éreztem Igazság fenntartásait a történetemmel kapcsolatban. Nos, akkor nem
kérdezek többet. Attól tartok bizonyos titkok szükségesek. Emlékszem egy félbolond
kislányra, aki anyám lábánál szokott ücsörögni. Mindig adott neki ennivalót és ruhákat,
meg édességet. Senki sem figyelt rá túlságosan. De egyszer, amikor nem vettek észre,
hallottam, ahogy a kislány elmeséli anyámnak, hogy látott egy férfit egy tavernában, aki
csinos nyakláncokat és karpereceket árult. Azon a héten a királyi őrség letartóztatott
egy hírhedt útonállót ugyanabban a tavernában. A csendes népek gyakran többet
t u d n a k .
B i z o n y .
Barátságos hallgatásba burkolózva lovagoltunk tovább, néha emlékeztetnem kellett
magam, hogy Igazság nem volt velem.
De kezdem azt kívánni, bárcsak ott lennék. Túl rég volt már, fiú, hogy csak a lovaglás
végett jártam volna errefelé. Nem is emlékszem mikor csináltam utoljára valamit
pusztán azért, hogy megtegyem.
Éppen bólintottam a gondolatára, amikor sikoly törte meg az erdő csöndjét. Egy fiatal
teremtmény éles sikolya volt, ami hirtelen hallgatott el és mielőtt észbe kaptam volna,
kinyúltam felé. Az Ösztön szótlan pánikot érzett, halálfélelmet és hirtelen rémületet
Éjszem felől. Elzártam a tudatomat, de Kormost a hang irányába fordítottam. A
nyakába kapaszkodva siettünk a fák labirintusában, dombnak föl, lassabban, mint
szerettem volna. Megmásztuk a gerincet és olyan látvány tárult elém, amit sosem fogok
e l f e l e j t e n i .
Hárman voltak, rongyosak, bűzösek és szakállasok. Vicsorogtak és morogtak egymás
közt, ahogy harcoltak. Az Ösztönöm nem érzékelt életjeleket felőlük, de felismertem a
szipolyozottakat, akiket Éjszem az előző éjszaka mutatott. A kislány nagyon apró volt,
hároméves talán, gyapjútunikája sárga színű, szerető anya keze munkája. Úgy
harcoltak fölötte, mintha egy csapdába esett nyúl lett volna, a végtagjait cibálták, mint
egy groteszk kötélhúzó versenyen, nem is törődve az aprócska élettel, ami még
pislákolt benne. Felmordultam dühömben és kirántottam a kardomat, éppen abban a
pillanatban, amikor az egyik szipolyozott határozott rándítása hangos reccsenést
okozott a kislány nyakában. Kiáltásomra egyikük rám nézett, a szakálla csillogott a
vértől. Nem várta meg a halálát, máris evett.
Megsarkantyúztam Kormost és úgy zúdultunk le a domboldalról, mint a megtestesült
bosszú lóháton. Balról az erdőből Éjszem robbant a helyszínre, már rajtuk is volt,
egyenesen az egyik válla közé hátulról és kitátotta a pofáját, hogy belemarjon a férfi
nyakába. Egyikük felém fordult és maga elé kapta a kezét, hogy védekezzen a
kardcsapás elől. Haszontalanul. Olyan erős csapást mértem rá, hogy elválasztottam a
fejet a testétől, mielőtt beleakadt volna a pengém az egyik csigolyába. Előrántottam a
tőrömet és leugrottam Kormos hátáról, arra a férfira, aki Éjszembe próbálta vágni a
kését. A harmadik szipolyozott fölkapta a kislány testét és a fák közé szaladt vele.
A férfi veszett medveként küzdött, még azután is csapkodott és szúrt felénk, hogy
fölnyitottam a hasát. A belei kilógtak az öve fölött és még mindig utánunk jött. Nem is
volt időm elborzadni. Tudván, hogy úgyis meghal, otthagytam és a harmadik után
vetettem magam. Éjszem egy felborzolt szürke csík volt a fehér hóban, én pedig
átkoztam lassú lábaimat, ahogy követtem. A nyom egyértelmű volt, letaposott hó,
vérnyomok és a bűz. Az agyam rosszul működött azokban a percekben, valamiért azt
hittem, ha följutok a dombtetőre, valahogy képes leszek visszacsinálni a halálát és újból
életre kelteni. Értelmetlen cél hajtott.
A hátunkba került. Egy vastag farönk mögül rontott ránk, Éjszem felé hajítva kislány
tetemét és rám vetve magát. Nagydarab volt és izmos, mint egy kovács. A többi
szipolyozotthoz képest a méretei és az ereje megmaradt, képes volt elegendő ételhez
jutni. Egy űzött vad határtalan haragjával ugrott nekem. Megragadott, elemelt a földtől
és ledöntött a hóba, bütykös könyökét a torkom köré fonta. Rám zuhant, hordómellkasa
a hátamon landolt és kiszorította belőlem a szuszt. Hátranyúltam, kétszer döftem a
tőrömet húsos combjába. Felordított dühében és még jobban rám nehezedett, arcomat
a fagyott földbe nyomta. Fekete foltok ugráltak a szemem előtt, Éjszem pedig újabb
súlytöbbletként ugrott a szipolyozottra. Azt hittem, elroppan a hátam. Éjszem karmokkal
és fogakkal mart a hátába, de az csak belefúrta az arcát a hóba és megfeszítette a
hátát. Tudta, hogy fojtogatott. Ráér majd később foglalkozni a farkassal, ha halott
v a g y o k .
A dulakodástól fölszakadt a seb a vállamon, meleg vér csordult végig a nyakamnál. Az
újabb fájdalom csak egy kis tüske volt a kapálózásom mellett. Vadul megráztam a
fejemet a szorításában, a vértől csúszóssá vált bőr elég volt, hogy elfordítsam egy kicsit
a nyakam és szabad legyen a gégém. Sikerült újabb kétségbeesett levegőt vennem,
mielőtt fogást váltott volna rajtam. Elkezdte hátrahúzni a fejem. Ha nem tud megfojtani,
eltöri a nyakam. Volt hozzá ereje.
Éjszem taktikát változtatott. Nem tudta elég nagyra tátani a száját, hogy beleférjen a
férfi feje, de bele tudta vájni a koponyájába, hogy csíkonként skalpolja meg. Vér
zuhogott rám, ahogy a szipolyozott artikulátlanul felüvöltött és a hátamba térdelt. Egy
kézzel elengedett, hogy a farkas felé kapjon, én pedig meg tudtam fordulni a
szorításában, felrántottam a térdem az ágyékába és jócskán belemélyesztettem a
tőrömet az oldalába. Iszonyú lehetett a fájdalma, de nem eresztett, helyette lefejelt,
amitől egy pillanatra elsötétedett minden, aztán mindkét kezével átkarolt, hogy
összeroppantsa a bordáimat.
Ennyire emlékszem összefüggően a küzdelemből. Nem tudom, mi tört rám ezután,
talán a legendák harci dühe volt, amiről annyit beszélnek. Fogak, körmök, kés, ezekkel
a fegyverekkel rontottam rá, belemartam, ahol csak értem. Mégis, tudtam, hogy nem
lett volna elég, ha Éjszem nem ugyanolyan hévvel támadja. Később valahogy
kimásztam mozdulatlan teste alól. Fémes ízt éreztem a számban, koszos szőrt és vért
köptem ki. A hóba dörzsöltem a kezem, de semmi sem tudta volna megtisztítani.
Jól vagy? kérdezte Éjszem a hóban fekve pár lépéssel arrébb. Az ő pofája is véres volt.
Harapott egyet a hóból, hogy kimossa a száját. Fölálltam és pár lépést botorkáltam felé,
aztán megláttam a kislány testét és leroskadtam mellé. Azt hiszem, akkor fogadtam el,
hogy elkéstem, már abban a pillanatban, hogy megpillantottam őket a dombtetőről.
Aprócska volt, sűrű fekete haja és sötét szemei voltak. A teste még mindig meleg volt
és ernyedt. Aprócska arc, gyöngysornyi apróságú fogak, kerek pofi. A halál még nem
ködösítette el a tekintetét; szemei mintha rám néztek volna, felfoghatatlan dolog után
kutatva. Kis keze kerek és lágy volt, vértől csíkos, ami egy harapásból szivárgott. Ültem
a hóban, ölemben a halott gyermekkel. Ilyen érzés volt hát gyereket tartani a
karjaimban. Olyan kicsi és valaha meleg. Mozdulatlan. Lágy hajába fúrtam a fejem és
zokogtam. Remegések futottak végig rajtam. Éjszem az arcomat szimatolta és
nyüszített. A vállamat kaparászta a mancsaival és hirtelen rájöttem, hogy kizártam őt.
Megérintettem, de nem tudtam kinyitni neki az elmémet. Megint felnyüszített és akkor
végre meghallottam a lódobogást. Bocsánatkérően megnyalta az arcomat aztán eltűnt
az erdőben.
Talpra álltam, kezemben a gyermekkel. A lovasok fölértek a dombtetőre, Igazsággal az
élen, Burrick mögötte és Penge, meg egy fél tucat katona mögöttük. Rémületemre volt
köztük egy nő is, durva öltözékben, Penge mögött ülve a lován. Felkiáltott, amikor
meglátott és lecsúszott a lóról, a gyermek felé nyújtott karokkal szaladva felém. Nem
tudtam elviselni a szemében megcsillanó reményt és örömöt. A tekintete megtalálta az
enyémet és az arca kiürült. Szinte kitépte a kezemből a kislányt, kezébe fogta ernyedt
fejét és sikítani kezdett. Térdre rogytam a hóban. A hangjából áradó elkeseredettség
elviselhetetlen volt, áttört a falaimon és magával ragadott. Soha nem ért véget.
Órákkal később, Igazság szobájában ülve még mindig hallottam. Beleremegtem a
hangba, néha borzongás futott végig rajtam. Derékig levetkőztettek, a tűzhely előtt egy
széken ültem. A gyógyító tüzet rakott, míg Burrick síri csöndben fenyőtüskéket és földet
tisztított ki a vállamból.
– Ezek nem friss sérülések – jegyezte meg egyszer, a karomra mutatva. Nem mondtam
semmit. Elhagytak a szavak. Egy tál meleg vízben íriszlevelek áztak egy másik növény
szárított levelével együtt. Beáztatta a ruhát és lemosta a horzsolásnyomokat a
nyakamon. – A kovácsnak nagy kezei voltak – jegyezte meg hangosan.
– Ön ismerte? – kérdezte a gyógyító Burrick felé fordulva.
– Nem beszéltem vele, de láttam egyszer-kétszer Tavaszünnep alatt a városban. Szép
ezüstmíveket árult lószerszámokhoz. Magam is vettem nála kantárhoz valót.
Ismét elnémultak. Burrick tovább munkálkodott. A meleg vízben elkeveredő vér nagy
része nem az enyém volt. Horzsolásokon és zúzódásokon kívül épen megúsztam, de
egy kicsit szégyelltem, hogy nem esett bajom. A kislány meghalt, nekem szinte semmi
bajom. Figyeltem, ahogy Burrick szép fehér kötést tesz a karomra. A gyógyító felém
nyújtott egy bögre teát. Burrick elvette tőle, beleszagolt aztán átadta nekem.
– Én kevesebb valeriánt használtam volna – csak ennyit mondott. A gyógyító hátrébb
lépett és leült a kandalló mellé.
Kharim lépett be egy tálcányi étellel, megtisztított egy kisebb asztalt és megterített. Egy
pillanattal később Igazság robogott be a szobába. Lekanyarította a köpönyegét és egy
szék támlájára dobta.
– A piacon találtam meg a férjét – mondta. – Most már vele van. Az asszony az ajtóban
hagyta a gyereket, hogy játszadozzék, amíg elment a patakhoz vízért. Mire visszaért a
kislány eltűnt – rám nézett, de nem tudtam a szemébe nézni. – Útközben találtunk rá,
az erdőben sétált és hívogatta. Tudtam... – hirtelen ránézett a gyógyítóra. – Köszönöm,
Dem. Ha végeztél FitzLovaggal, eltávozhatsz.
– De még rá sem néztem a...
– Jól van – dünnyögte Burrick. A mellkasomon keresztül próbálta a kötéssel rögzíteni a
vállsebemen lévő gyolcsot, de nem sikerült. A harapás a vállam és a nyakam közötti
izmot csonkította meg. Igyekeztem valami szórakoztatót fölfedezni a gyógyító bosszús
tekintetében, amit Burrickra vetett távoztában. Burrick észre sem vette.
Igazság egy széket húzott elém. A számhoz emeltem a bögrét, de Burrick kivette a
k e z e m b ő l .
– Miután beszéltél. Elég valerián van benne, hogy lefordulj a székről – megfogta és
arrébb ment, kiöntötte a felét és feltöltötte meleg vízzel. Miután megvolt vele, karba
fonta a kezét és a kandallópárkánynak támaszkodott.
Igazságra emeltem a tekintetem és vártam, hogy megszólaljon.
F e l s ó h a j t o t t .
– Láttam a gyermeket a szemeddel. Láttam, ahogy harcoltak fölötte. Aztán hirtelen
eltűntél. Elveszítettük a kapcsolatot és minden erőmmel sem sikerült megtalálnom
téged. Tudtam, hogy bajban vagy, ezért amint lehetett utánad indultunk. Sajnálom,
hogy nem értünk oda hamarabb.
El akartam mondani mindent Igazságnak. De talán többet jelentene, mint amennyi
biztonságos. Burrickra pillantottam, a falat tanulmányozta. Formálisan szóltam.
– Köszönöm, hercegem. Nem értetek volna oda hamarább. Már abban a pillanatban
késő volt, hogy megpillantottam őket.
Igazság lenézett a kezeire.
– Tudtam. Jobban tudtam, mint te magad. Érted aggódtam – rám nézett és megpróbált
mosolyogni. – A legsajátosabb módja a harci stílusodnak az, ahogy túléled.
A szemem sarkából láttam, hogy Burrick mondani akart valamit, de nem tette.
Megfagyott az ereimben a vér. Látta a szipolyozottak testét, látta a nyomokat. Tudta,
hogy egyedül nem boldogultam volna. Ez volt a legrosszabb, ami még történhetett
aznap. Jeges kéz markolta meg a szívem. Az, hogy Burrick még nem szólalt meg, azt
jelentette, hogy későbbre, négyszemköztre hagyja a vádjait, amitől még rosszabb lett.
– FitzLovag? – Igazság hangja riasztott föl a töprengésemből.
– Elnézést, hercegem.
Fölnevetett, keserűen. – Elég legyen a „hercegemből”. Légy nyugodt, sem én, sem
Burrick nem várjuk el tőled. Burrickkal régóta ismerjük egymást, nem „hercegem”-ezte a
bátyámat sem, ilyen helyzetekben. Emlékezz, ő a bátyámnak volt a király embere.
Lovag merített az erejéből és volt amikor nem túl gyengéden. Biztos vagyok benne,
hogy Burrick tudja, hogy én is hasonlóképp tettem. És azt is tudja, hogy láttam a
szemeiddel ma délelőtt. Legalábbis a dombtetőig.
Burrickra néztem, aki lassan bólintott. Egyikünk sem tudta, hogy miért van jelen.
– Elvesztettem veled a kapcsolatot, amikor elkapott a harci düh. Ha úgy szeretnélek
használni, ahogy terveztem, ez nem történhet meg – ujjaival az asztalon dobolt, amíg
töprengett valamin. – Az a meglátásom, csak gyakorlással tudod elsajátítani. Burrick.
Lovag egyszer azt mondta nekem, hogy szorult helyzetben mindig jobb voltál fejszével,
mint karddal.
Burrick riadtnak tűnt. Nem számított rá, hogy Igazság tudta ezt róla. Ismét lassan
b ó l i n t o t t .
– Ezzel szokott ugratni néha. Hogy a fejsze nem úri fegyver, azzal verekedni szoktak.
Igazság megengedett magának egy halvány mosolyt. – Akkor illik Fitz stílusához.
Megtanítod neki használni a fejszét. Nem hiszem, hogy Hod általában foglalkozik
ilyesmivel, bár nem kétlem, hogyha megkérem megtenné. Jobb szeretném, ha te
tanítanád, mert azt akarom, hogy Fitz megtanuljon velem maradni a gondolataiban,
miközben gyakorol. Ha össze tudjuk kötni a két leckét, talán egyszerre lesz ura
mindkettőnek. Ha pedig te tanítod meg rá, nem kell titokban tartania a jelenlétemet és
ez nem vonja el a figyelmét. Meg tudod tenni?
Burrick nem tudta teljesen palástolni a rémületét. – Igen, hercegem.
– Akkor tedd azt, kérlek. Holnaptól kezdve, minél korábban. Tudom, hogy neked is sok
dolgod van. Bízd csak Fürgére a munkát, amíg ezzel foglalkozol. Tehetséges fickónak
látszik.
– Igen, az – egyezett bele Burrick óvatosan. Újabb információ, amit Igazság tudott.
– Rendben – dőlt hátra a székében. Úgy mért végig minket, mintha egy tucatnyi
embernek tartott volna eligazítást. – Van valaki, akinek ez nehézségbe ütközik?
A kérdést udvarias lezárásnak szánta.
– Uram? – kezdte Burrick. A hangja elmélyült és elbizonytalanodott. – Ha szabad...
Van... Nem akarom megkérdőjelezni a hercegem ítéletét, de...
Visszatartottam a lélegzetem. Az Ösztön.
– Mondd csak, Burrick. Azt hittem, világosan megmondtam, hogy itt nem kell
„hercegemnek” nevezned. Mi aggaszt?
Burrick kihúzta magát és Igazság szemébe nézett.
– Helyes ez? Fattyú vagy sem, mégiscsak Lovag fia. Amit ma odafenn láttam... – a
szavak egyre könnyebben buktak ki belőle. Igyekezett visszafojtani a dühét. –
Odaküldte... Egy mészárszékbe, egyedül. A legtöbb korabeli fiú rég belehalt volna.
Igyekszem nem... beleszólni abba, ami nem az én dolgom. Tudom, hogy rengeteg
módja van, hogy szolgáljuk a királyunkat. De a Hegyvidéki Királyságban... és amit ma
láttam. Nem találhatna mást erre a feladatra az unokaöccsén kívül?
Visszanéztem Igazságra. Életemben először láttam igazán dühösnek. Nem vicsorgott,
vagy morgott, hanem két izzó fénypont volt a tekintetében. De kimérten szólalt meg.
– Nézd meg jól, Burrick. Ez nem egy gyermek. És gondold meg újra. Nem küldtem oda
egyedül. Vele voltam, olyan helyzetben, amikor nem számítottunk rá, hogy harcolnia is
kell. De túlélte és túlélt már hasonló dolgokat korábban is. És valószínűleg túl is fog
m é g .
Igazság hirtelen fölállt. Az egész szoba megtelt az érzelmeivel, még talán Burrick is
érezte, mert rám pillantott, aztán kihúzta magát, mint egy katona, aki vigyázzban
hallgatja a hercegét.
– Nem. Nem ezt a feladatot választanám neki. És nem ezt a feladatot választanám
magamnak. Ha jobb időkben született volna. Ha hitvesi ágyban született volna és a
bátyám lenne a trón örököse! De nem én választottam ezt a helyzetet és nem is ő. Sem
te! Ezért szolgál, akárcsak én. Az ördögbe is, Kettrickennek ebben igaza volt. A király a
népe Áldozata. Akárcsak az unokaöccse. Ma reggel mészárlás volt odafönn. Tudom
miről beszélsz; láttam, hogy Penge félrevonul öklendezni azután, amit látott és
messzire elkerülte Fitzet. Nem tudom, hogy élte túl. Azt tette, amit tennie kellett,
gondolom. Hát mit tehetnék, ember? Mit tehetnék? Szükségem van rá. Szükségem van
rá ebben az undorító, titkos csatározásban, mert csak ő elég képzett rá. Akárcsak az
apám, aki felküld a tornyomba és utasít, hogy égessem ki az agyamat a Martalócok
után kutatva, alattomosan manipulálva. Bármit is kell Fitznek tennie, bármilyen
tehetséget kell használnia...
(A szívem kihagyott pár dobbanást, a levegő megfagyott a tüdőmben)
– ...akkor használja. Mert most erről szól a történet. A túlélésről. Mert...
– Ők az én népem is – nem is vettem észre, hogy én beszélek, amíg mindketten felém
nem kapták a fejüket. A hirtelen beállt csendben nagy levegőt vettem. – Sok évvel
ezelőtt egy öregember azt mondta nekem, hogy ha idősebb leszek, megértek valamit.
Azt, hogy a Hat Hercegség népe az én népem, a véremben van, hogy vigyázzak rájuk,
hogy érezzem a fájdalmukat – egy pillanatra összeszorítottam a szemem, hogy
kirázzam a fejemből Árnyat és azt a napot ott Pörölyben. – Igaza volt – mondtam
nemsokára. – Ma megölték a gyermekemet, Burrick. És a kovácsomat, és még két
embert. Nem a szipolyozottak, hanem a Vörös Martalócok. A vérüket kell vennem
cserébe, el kell űznöm őket a partjaimtól. Olyan egyszerű ez, mint a lélegzés, vagy az
evés. Valami, amit meg kell tennem.
A tekintetük összetalálkozott a fejem fölött.
– A vér nem válik vízzé – jegyezte meg Igazság halkan, de volt a hangjában egy kis tűz,
egy kevés büszkeség, ami kiűzte a reszketést a tagjaimból. Mély nyugalom szállt meg.
Helyesen cselekedtem ma. Hirtelen megértettem és olyan szilárd volt, amilyen csak
lehetett. Undorító, embertelen feladat, de az enyém volt és jól végeztem. A népemért.
Burrick felé fordultam, aki azzal a tekintettel méregetett, ahogy egy olyan almot szokott,
amelyik szokatlanul ígéretesnek látszott.
– Megtanítom – mondta Igazságnak. – Arra a kevésre, amit tudok, megtanítom. Meg
még néhány dologra. Kezdhetjük holnap, pirkadatkor?
– Kiváló – egyezett bele Igazság, mielőtt tiltakozhattam volna. – Most pedig együnk.
Hirtelen rám tört az éhség. Fölkeltem, hogy az asztalhoz lépjek, de Burrick hirtelen
mellettem termett. – Mosd meg az arcod és a kezed, Fitz – emlékeztetett finoman.
Mire befejeztem, Igazság illatosított vízzel teli tálja elsötétedett a kovács vérétől.
1 4
Télbúcsúztató
A TÉLBÚCSÚZTATÓ az év legsötétebb részének ünnepe, egyúttal a visszatérő
világosság dicsérete. Az ünnepségek első három napján tiszteletünket tesszük a
sötétség előtt. Az ilyenkor regélt történetek és bábjátékok mindig boldogan végződnek.
Sózott hal és füstölt hús kerül az asztalokra és az előző évi szüret gyümölcsei. Az
ünnepségek középső napján vadászatot tartunk. Friss vér folyik, hogy megünnepeljük
az év fordulópontját és friss húst eszünk az előző év gabonájából készült tésztával. A
következő három nappal az elkövetkezendő nyár elé nézünk. A rokkákra melegebb
színű fonalak kerülnek, a takácsok pedig elfoglalják a nagyterem egyik végét és
egymással versengenek, hogy ki tud szebb és vidámabb ruhát készíteni. A történetek
kezdetekről szólnak és arról, mivé lettek azok.
*
Megpróbáltam látogatást tenni a királynál azon a délutánon. A történtek ellenére sem
felejtettem el, amit ígértem. Wallace elzavart, mondván hogy a király rosszul érzi magát
és nem fogad senkit. Kedvem támadt dörömbölni az ajtón és a Bolondot hívni, hogy
bírja rá Wallace-t, hogy beengedjen. De nem tettem. Nem voltam olyan biztos a
Bolondhoz fűződő barátságomban, mint azelőtt. Nem is találkoztunk '61zóta, hogy
kigúnyolt. Az emlék hatására eszembe jutottak a szavai, így mikor visszatértem a
szobámba, ismét átböngésztem a tekercseket.
Az olvasástól elálmosodtam, még a felhígított valerián is erős adag volt. Lehangoltság
tört rám. Félretoltam a tekercseket és más dolgokon kezdtem töprengeni. Talán ha a
Télbúcsúztatón ki kürtölnénk, hogy mindenki jelentkezzék, aki taníttatott a Mesterségre,
talán az segítene. Vagy célponttá válna minden jelentkező? Eszembe jutottak az
egyértelmű jelöltek, azok akik velem együtt tanultak. Egyikük sem kedvelt igazán, de
attól még hűségesek lehetnek Igazsághoz. Talán Galenus viselkedése megfertőzte
őket, de miért ne lehetne kigyógyítani őket belőle? Augustust azonnal kihúztam a
listáról. A Jhaampéban történtek kiégették belőle a képességeit. Fűzfaligetbe vonult
vissza, a Szől folyó mellé. Nyolcan éltük túl a kiképzést, heten tértünk vissza a próbáról.
Én megbuktam, Augustus kiégett. Öten maradtak.
Nem igazi kotéria. Eltűnődtem, vajon mind annyira gyűlölnek, mint Szeréné? Engem
vádolt Galenus halálával és nem is titkolta. A többiek vajon mennyit tudtak? Felidéztem
őket. Justin. Magába forduló típus, túl büszke a Mesterségére. Carrod. Régebben
álmatag, kedves fiú volt, azóta, ha nagy ritkán láttam, úgy tűnt, üres a tekintete, mintha
nem maradt volna semmi benne. Burl erejét és izmait hájra cserélte, miután nem kellett
többé kárpitossággal foglalkoznia. Will mindig jelentéktelen volt, a Mesterség sem
változtatott rajta. Mégis, bizonyítottan rendelkeznek a Mesterséggel. Vajon Igazság át
tudja képezni őket? Talán. De mikor? Mikor volna ideje ilyen feladatra?
Jön valaki.
Fölébredtem. Hason feküdtem az ágyamban, körülöttem tekercsek szerteszét. Nem
akartam aludni és ritkán merültem ilyen mély álomba. Ha Éjszem nem használta volna
az érzékeimet, hogy vigyázzon rám, készületlenül ért volna. Figyeltem, ahogy az ajtó
lassan kinyílik. A tűz csak pislákolt a kandallóban, az egész szoba félhomályba borult.
Nem zártam be az ajtómat. Mozdulatlanul feküdtem, azon töprengve, hogy ki az, aki
ilyen halkan osont be a szobámba, hogy meglepjen. Vagy arra számított, hogy üresen
találja a szobámat és a tekercsre volt kíváncsi? Meglazítottam a tőrömet az övemben
és fölkészültem egy ugrásra. Az alak lassan becsukta maga mögött az ajtót.
A nőstényed az – valahol Éjszem ásított és nyújtózkodott. Nagy levegőt vettem az
orromon át. Megéreztem az illatát, aztán hirtelen erő áramlott a végtagjaimba.
Mozdulatlanul feküdtem, lehunyt szemmel, hagytam, hogy az ágyhoz jöjjön. Hallottam
elsuttogott rosszallását, aztán összeszedte a tekercseket és az asztalra rakta őket.
Tétován megérintette az arcomat.
– Újfiú?
Nem tudtam ellenállni a kísértésnek, hogy alvást tettessek. Mellém ült, az ágy
lenyomódott a súlya alatt. Fölém hajolt és finoman megcsókolt. Átkaroltam és
magamhoz húztam. A csók után mellém bújt és hozzám simult, némán, kedvesen.
Belélegeztem az illatát és igyekeztem nem mozdulni, különösen azokon a helyeken,
ahol a testünk összeért. Az érzés olyan volt, mint egy szappanbuborék; még lélegezni
sem mertem, nehogy elpattanjon.
Szép ismerte el Éjszem. Itt aztán nincs magány. Akár egy falkában.
Megdermedtem, egy kicsit elhúzódtam Mollytól.
– Újfiú? Mi baj?
Enyém. Ő az enyém és nem osztom meg veled. Megértetted?
Önző. Ez nem olyan, mint a hús, ami több, vagy kevesebb, ha megosztjuk.
– Egy pillanat, Molly. Görcs állt az izmomba.
Melyikbe? – vicsorgás.
Nem. Ez nem olyan, mint a hús. A húst mindig megosztom veled, akárcsak a
menedéket és mindig melletted fogok harcolni, ha szükséged van rá. Mindig
megengedem, hogy csatlakozz a vadászatomhoz és mindig segítek vadászni neked.
De ez az én... nőstényem. Csak az enyém, egyedül.
Éjszem fölhorkant, megvakarta a füle tövét. Mindig olyan határokat próbálsz meghúzni,
amik nem léteznek. A hús, a vadászat, a terület védelme és a nőstények... ez mind a
falka. Mikor vemhes lesz, talán nem fogok neki vadászni? Neki, meg a kölyköknek?
Nem védelmezem majd őket?
Éjszem... Ezt most nem tudom elmagyarázni neked. Már beszélnem kellett volna róla
korábban. Most kérlek húzódj vissza. Ígérem, később megbeszéljük.
Vártam. Semmi. Eltűnt.
– Újfiú! Jól vagy?
– Igen... csak egy pillanat – azt hiszem ez volt a legnehezebb dolog az életemben.
Molly mellettem feküdt, hirtelen elbizonytalanodva, azon a ponton, hogy elhúzódjon
tőlem. Koncentrálnom kellett, hogy megtaláljam a testem határait és ismét a helyére
tereljem az elmémet. Egyenletesen lélegeztem. Mint a gyeplő. Mindig ez jutott róla az
eszembe és mindig ezt a képet hívtam segítségül. Nem elég laza, hogy kicsússzak
belőle, és nem is túl szoros. A testemhez rögzíteni magam, különben fölébresztem
Igazságot.
– Hallottam a szóbeszédet – kezdte Molly, aztán elhallgatott. – Sajnálom, nem kellett
volna eljönnöm. Azt hittem, hogy talán szükséged van... de talán egyedül akarsz
m a r a d n i .
– Ne, Molly, kérlek, gyere vissza – utána vetettem magam az ágyon keresztül és
sikerült megragadnom a szoknyája szélét, amikor fölállt.
Visszafordult felém, bizonytalansággal telve.
– Mindig pontosan rád van szükségem. Mindig.
Halovány mosoly jelent meg az arcán, ahogy visszaült az ágy szélére. – Olyan távolinak
t ű n t é l .
– Igen. Néha ki kell tisztítanom a fejem – elhallgattam, bizonytalanul, hogy mit
mondhatnék még anélkül hogy hazudnék. Megfogadtam, hogy többé nem hazudok
neki. Megfogtam a kezét.
– Ó – mondta nemsokára. Rövid kínos csend telepedett közénk, amiért nem mondtam
többet. – Jól vagy? – kérdezte végül óvatosan.
– Jól vagyok. Nem jutottam el a királyhoz. Megpróbáltam, de nem érezte jól magát és...
– Az arcod... Megsérültél. A szóbeszéd...
– Szóbeszéd? – Igazság hallgatásra kötelezte az embereit. Burrick nem beszélt és
Penge sem. Talán egyik katona sem beszélt másnak, de meg szokták tárgyalni egymás
közt a látottakat, ami könnyen mások fülébe juthatott.
– Ne bújócskázz velem. Ha nem akarod elmondani, akkor mondd azt!
– Igazság herceg megkért, hogy ne beszéljünk róla. Az nem ugyanaz, mintha nem
akarnám elmondani.
Molly eltöprengett egy pillanatig. – Azt hiszem tényleg nem ugyanaz. Nekem pedig nem
kellene hinnem a pletykáknak. De olyan furcsákat beszéltek... és holttesteket hoztak
vissza a kastélyba, hogy elégessék őket. És volt ott egy furcsa asszony, aki egész nap
zokogott a konyhában. Azt mondta, hogy szipolyozottak rabolták el a kislányát és
megölték. Azt is mondták, hogy harcoltál velük, hogy visszaszerezd a gyermeket, egy
másik pedig azt mondta, hogy éppen akkor törtél rájuk, amikor egy medvével harcoltak.
Vagy valami ilyesmi. Olyan kusza. Valaki azt mondta, hogy mindet megölted, egy másik
aki segített elhamvasztani őket úgy mondta, hogy legalább kettőt valamilyen állat
marcangolt meg – elhallgatott és rám nézett. Nem akartam felidézni a történteket, de
nem akartam hazudni sem. A valóságot pedig nem mondhattam el. Így csak a szemébe
néztem és azt kívántam, bárcsak egyszerűbbek lennének a dolgok.
– FitzLovag?
Soha nem fogok hozzászokni, hogy ezen a néven szólítson. Felsóhajtottam.
– A trónörökös megkért, hogy ne beszéljünk róla. De igen... egy kislányt megöltek a
szipolyozottak. Én is ott voltam, de elkéstem. A legborzasztóbb és legszomorúbb dolog
volt, amit valaha is láttam.
– Sajnálom. Nem akartam tolakodni, csak olyan szörnyű nem tudni.
– Megértem – simítottam végig a haján. A tenyerembe támasztotta az arcát. – Egyszer
meséltem neked, hogy álmodtam rólad, amikor Iszapgátban voltál. Úgy tettem meg az
utat a Hegyvidéki Királyságból egészen Kosvárig, hogy nem tudtam, mi történt veled.
Néha azt hittem, hogy rád zuhant az égő ház; máskor azt, hogy az a nő végzett veled...
Molly lesütötte a szemét. – Mikor a ház összedőlt, szikra és füst borult ránk.
Megvakította, de én háttal álltam a tűznek. Meg... megöltem a fejszével – hirtelen
reszketni kezdett. – Senkinek sem beszéltem róla. Honnan tudtad?
– Álmodtam róla – lassan az ágyra húztam. Átkaroltam és még mindig éreztem a
reszketését. – Néha, nagyon ritkán vannak igaz álmaim – suttogtam.
Egy kissé elhúzódott tőlem, szemei az arcomat kutatták. – Nem hazudnál nekem erről,
ugye, Fitz?
A kérdés fájt, de megérdemeltem. – Nem, ez nem hazugság, esküszöm. És esküszöm,
hogy soha többé nem hazudok...
Ujját az ajkamra tette. – Remélem, hogy veled töltöm az életem hátralévő részét. Ne
tégy olyan ígéretet, amit nem tudsz betartani – másik kezével kigombolta az ingemet.
Rajtam volt a reszketés sora.
Megcsókoltam az ujjait, aztán az ajkát. Valamikor Molly fölkelt és bezárta az ajtómat.
Emlékszem, hogy magamban imádkoztam, hogy ne ez legyen az éjszaka, amikor Árny
visszatér az utazásából. Nem az volt. Ehelyett messzire utaztam aznap éjszaka, egy
olyan helyre, ami egyre ismerősebbé vált, de nem kevésbé volt csodálatos.
Az éjszaka közepén ébresztett föl, hogy zárkózzak be utána. Vissza akartam kísérni a
szobájába, de elutasította, mondván, hogy erre a dologra még képes nélkülem. Mély
álomba merültem.
Dübörgésre és kiabálásra ébredtem. Talpra ugrottam, támolyogva és zavartan. A
dübörgés az ajtó felől jött, a kiáltás pedig Burricktól, aki engem szólongatott.
– Egy pillanat! – kiáltottam vissza. Mindenem sajgott. Magamra kaptam a ruháimat és
ajtót nyitottam. Beletelt egy időbe, mire sikerült megküzdenem a zárral. – Mi a baj? –
k é r d e z t e m .
Burrick csak bámult rám, frissen mosakodott, tiszta ruhákban volt, a haját és a szakállát
kifésülte és két fejszét tartott a kezében.
– Ó.
– Igazság tornya. Siess, már amúgy is elkéstünk. Mosakodj meg elébb. Mi ez az illat?
– Illatosított gyertyák – rögtönöztem. – Állítólag nyugodt álmot hoznak.
Burrick felhorkant. – Hát ez a fajta illat aztán nem hoz álmot. Az egész szobádnak
parfümillata van. Találkozunk a toronyban.
Ezzel már el is indult, végigcsörtetett a folyosón, én pedig visszamentem a szobámba
és zúgó fejjel állapítottam meg, hogy ezt jelentette Burricknak a kora reggel. Hideg
vízzel megmosakodtam, friss ruhákat ástam elő, és éppen magamra öltöttem őket,
amikor újból kopogtattak az ajtómon. – Mindjárt megyek! – kiáltottam. A dörömbölés
folytatódott, ami azt jelentette, hogy Burrick nagyon dühös. Hát én is az voltam.
Megérthette volna, milyen rosszul érezhettem magam a tegnapi nap után. Föltéptem az
ajtót, hogy a szemébe nézzek, de a Bolond surrant be, akár a füst. Újfajta fekete-fehér
öltözetet viselt, felsőrészének ujjait borostyánszerűen futották be a virágminták. A
fekete gallér fölött az arca sápadt volt, mint a telihold télen. Télbúcsúztató, gondoltam.
Aznap volt az ünnepségek kezdete. A tél már amúgy is hosszabbnak tűnt, mint öt
másik. De aznap éjjel végre elérkezik a fordulópont.
– Mit akarsz? – kérdeztem. Nem voltam kíváncsi az ostobaságaira.
Nagyot szimatolt a szobám levegőjéből.
– Egy kevés abból, ami neked jutott, jól jönne – javasolta, aztán kecsesen hátratáncolt
a tekintetemtől. Dühbe gurultam. Fölugrott az ágyamra, aztán átszökkent a túloldalára.
– De nem tőled – mondta udvariasan, aztán szégyenlős, kisasszonyos pukedlit vágott.
– Nincs időm rád – mondtam undorodottan. – Igazság vár a tornyában és már
késésben vagyok. Kifelé.
– Ah, micsoda modor. Volt idő, amikor jobban viselted a tréfákat, Fitz – piruettezett a
szobám közepén. – Tényleg igazán dühös vagy rám? – kérdezte aztán egyenesen.
Nyíltsága megdöbbentett. Fontolgattam a kérdést. – Az voltam – mondtam óvatosan,
azon tűnődve, hogy mit forralhat. – Bolonddá tettél aznap, azzal az énekkel annyi
ember előtt.
Megrázta a fejét. – Ne osztogass rangokat magadnak. A Bolond én vagyok és mindig
én vagyok a Bolond. Különösen aznap, azzal a dallal annyi ember előtt.
– Kétségbe vontad a barátságunkat – mondtam kurtán.
– Ah, kiváló. Ne legyenek kétségeid, mások is kétségbe vonják, ha azt hiszik, hogy azt
h i s z e d .
– Értem. Tehát te szőtted a pletykákat, hogy haragban vagyunk. Most már értem, de
akkor is mennem kell.
– Ég veled hát, jó szórakozást a favágáshoz a fejszékkel. Próbálj meg ne ügyetlenkedni
Burrick előtt – két farönköt dobott a tűzre és látványosan lekuporodott a kandalló elé.
– Bolond – kezdtem kényelmetlenül. – A barátom vagy, tudom. De nem szeretném, ha
itt maradnál a szobámban, amíg távol vagyok.
– Én sem szeretem, ha mások belépnek a szobámba, ha nem vagyok ott.
Elvörösödtem. – Az régen volt, és bocsánatot kértem a kíváncsiságomért.
Biztosíthatlak, hogy többet nem is csináltam.
– És én sem fogom ezután. És mikor visszatérsz, bocsánatot kérek majd én is. Így
m e g f e l e l ?
Késésben voltam. Burrick nem fog örülni. Leültem az ágyam szélére, amiben az
éjszaka Molly feküdt mellettem. Hirtelen személyessé vált. Elkezdtem rendezgetni a
p á r n á k a t .
– Miért akarsz itt maradni? Veszélyben vagy?
– Veszélyben élek, Ficce-ficc. Akárcsak te. Mind veszélyben vagyunk. Itt szeretnék
maradni egy darabig, hogy kiutat találjak ebből a veszélyből. Vagy legalább csillapítani
azt – jelentőségteljesen biccentett a tekercsek felé.
– Igazság rám bízta azokat – mondtam kényelmetlenül.
– Nyilvánvalóan azért, mert megbízik az ítéletedben. Talán te is megbízhatsz bennem
e l é g g é .
Más dolog rábízni valakire a személyes holmimat és megint más dolog másra bízni azt,
amit rám bíztak. Rájöttem, hogy eléggé megbízom a Bolondban, de...
– Talán meg kellene kérdeznem Igazságot előbb – javasoltam.
– Minél kevesebb közöm van Igazsághoz, annál jobb mindkettőnknek – mondta a
Bolond ridegen.
– Nem kedveled Igazságot? – rémültem meg.
– Én a király Bolondja vagyok. Igazság a trónörökös. Várjon csak. Majd ha ő lesz a
király, örökölhet engem is. Hacsak addig nem okozza a vesztünket.
– Nem tűröm, hogy valaki rosszat mondjon Igazság hercegről – mondtam halkan.
– Akkor igazán elviselhetetlenek lehetnek a napjaid mostanság a kastélyban.
Az ajtóhoz mentem és rátettem a kezem a kilincsre.
– El kell mennünk, Bolond. Elkéstem – Igazságra tett megjegyzését mintha nekem
célozta volna.
– Ne légy Bolond, Fitz. Az az én szerepem. Gondolkozz csak. Egy ember csak egy urat
szolgálhat. Mindegy, hogy mit mond a szád, Igazság a te királyod. Nem hibáztatlak érte.
Te talán hibáztathatsz azért, mert Elmés az én királyom?
– Nem, nem hibáztatlak. De nem is gúnyolom előtted.
– És nem is látogatod meg, bármennyire kérlek is.
– Éppen tegnap jártam az ajtaja előtt, de elzavartak. Azt mondták, nincs jól.
– És ha ez Igazság ajtaja előtt történt volna, akkor is ilyen jámboran tűrted volna?
Ez elgondolkoztatott. – Nem, azt hiszem nem.
– Miért adtad föl olyan könnyedén? – kérdezte a Bolond szomorúan. – Miért nem tesz
valamit Igazság az apjáért, ahelyett, hogy elcsábítja tőle az embereit?
– Nem csábított el. Egyszerűen Elmés nem tartotta szükségesnek, hogy magához
rendeljen. Ami pedig Igazságot illeti, hát róla nem beszélhetek. De mindenki tudja, hogy
Pompa Elmés kedvesebbik fia.
– Tudja ezt mindenki? Akkor talán azt is tudják, hogy hova húz Pompa szíve?
– Van aki tudja – mondtam kurtán. Kezdett veszélyessé válni a beszélgetés.
– Gondold csak át. Mindketten azt a király szolgáljuk, akit a legjobban szeretünk, de
van egy másik, akit a legkevésbé sem szeretünk. Fitz, nem hiszem, hogy hűségbeli
ellentéteink lennének, amíg egyetértünk abban, hogy kit nem szeretünk. Gyere. Valld
be, hogy alig volt időd rá, hogy átnézd ezeket a tekercseket, én pedig emlékeztetlek,
hogy az az idő, amit ráfordítottál túl gyorsan elszállt. Ez nem olyan feladat, ami várhat a
k e d v e d r e .
Eltöprengtem a hallottakon. A Bolond hirtelen közelebb jött, a szemeiből mindig nehéz
volt olvasni, de a szája elárulta elszántságát.
– Üzletet ajánlok. Olyan alkut, amit sehol sem találsz. Egy titok, amit én tudok és neked
ígérem, miután elolvashattam a tekercseket egy titokért, ami talán bennük sincs.
– Milyen titkot? – kérdeztem vonakodva.
– Az én titkomat – elfordult és a falat bámulta. – A Bolond titkát. Honnét jött ő, s miért?
– szeme sarkából rám nézett, de nem mondott többet.
Sok-sok év kíváncsisága bújt belém. – Önként adod? – kérdeztem.
– Nem. Alkut kínálok, ahogy mondtam.
Eltöprengtem. – Később találkozunk. Zárd be az ajtót, ha elmész – ezzel kiléptem a
f o l y o s ó r a .
A folyosón cselédek sürgölődtek. Sokat késtem, ezért előbb kocogni, majd futni
kezdtem. Nem lassítottam a lépcsőkön sem, egy lendületből fölszaladtam, kopogtattam
egyszer, aztán beléptem az ajtón.
Burrick egy mordulással üdvözölt. A szoba egyszerű berendezését már a fal mellé tolta,
kivéve Igazság székét, ami az ablaknál maradt. Igazság már benne ült, lassan fordította
felém a fejét, még mindig elrévedt tekintettel. A Mesterség iránti függőség jegyei túl
nyíltan ültek ki az arcára. Attól féltem, hogy amit nekem akar tanítani, csak még jobban
növeli az éhségét. De hogyan is mondhattam nemet? Tegnap megtanultam valamit,
ami nem volt kellemes lecke, de ha egyszer megtanultam, többé nem feledtem.
Tudtam, hogy bármit megteszek azért, hogy elűzzem a Vörös Martalócokat a
partjaimtól. Nem én voltam a király, soha nem is leszek az, de a Hat Hercegség népe
az enyém is volt, akárcsak Árnyé is. Megértettem, miért emészti magát Igazság
látszólag meggondolatlanul.
– Elnézést a késésért, föltartottak. Készen állok.
– Hogy érzed magad? – kérdezte Burrick őszinte kíváncsisággal. Olyan határozottan
méregetett, mint korábban, de egy kis zavarodottság is keveredett bele.
– Kicsit mereven, uram. A lépcsőmászás fölmelegített kissé. Még sajgok a tegnapi
naptól, de egyébként minden rendben.
Csodálkozás ült ki az arcára. – Semmi reszketés, FitzLovag? Nem homályosodik el a
látásod? Nem szédülsz?
Egy pillanatig gondolkoztam rajta. – Nem.
– Az ördögbe – jegyezte meg derűsen. – Végül csak kigyógyultál belőle. Emlékezni
fogok rá, ha legközelebb gyógyítóra lesz szükséged.
Az elkövetkező órában azon fáradozott, hogy újfajta gyógymóddal verje ki belőlem a
betegségeket. A fejszék életlenek voltak, még rongyba is bugyolálta a fejeket, de a lila
foltoknak ez sem szabott gátat. Valójában az ütések többségét saját ügyetlenségemmel
szereztem. Burrick nem próbált meg igazán megütni, csak meg akarta tanítani, hogyan
kell az egész fegyvert használni, nem csak a nyelét. Igazság tudatát magammal tartani
nem került semmilyen erőfeszítésembe, mivel egy szobában voltunk. Nem szólt
semmit, nem adott tanácsot, nem tett megjegyzéseket, csak a szemeimmel látott.
Burrick azt mondta hogy a fejsze nem egy bonyolult fegyver, de kielégítően
eredményes, ha szakszerűen használják. A lecke végén kijelentette, hogy óvatos volt
velem, tekintettel a sebeimre. Igazság elbocsátott minket, mi pedig lementünk a
lépcsőkön, én egy kicsit óvatosabban, mint fölfelé menet.
– Holnap időben gyere – javasolta Burrick amikor elbúcsúztunk a konyhaajtóban. Ő az
istállóba indult, én reggelizni. Farkasétvágyam volt, már régóta nem ettem olyan
jóízűen, mint akkor, miközben eltűnődtem, honnan az új keletű élénkségem. Burrickkal
ellentétben én nem a gyógyfüveknek, hanem Molly érintésének tulajdonítottam, ami
többet ért számomra, mint bármilyen gyógymód. Az előttem álló nap hirtelen nagyon
hosszúnak tűnt, telve elviselhetetlenül hosszú órákkal, amíg a sötétség beálltával ismét
egymást ölelhettük.
Elhessegettem a gondolatot és a napi teendőimet vettem számba. Egy tucatnyi ugrott a
fejembe. Elhanyagoltam Türelmet, megígértem, hogy segítek Kettricken kertjével,
magyarázattal tartoztam Éjszem testvérnek és meg kellett látogatnom Elmés királyt.
Igyekeztem fontossági sorrendbe tenni őket, de Molly valahogy mindig a lista élére
k e r ü l t .
Határozottan utoljára hagytam. Elmés király, döntöttem el. Összeszedtem a tányérokat
és visszavittem a konyhába. A nyüzsgés és a csörömpölés fülsiketítő volt, egy darabig
értetlenül álltam, aztán eszembe jutott, hogy este van az ünnepség első vacsorája.
Sára, az öreg szakács fölnézett a kenyérdagasztásból és intett, hogy menjek oda. Mellé
álltam, ahogy kisgyerekként szoktam és csodáltam fürge kezeit, ahogy a tésztát gyúrja.
Könyékig lisztes volt, mint rendszeresen, az arcára is ragadt egy kevés. A konyha
sürgés-forgása sajátos bensőséget teremtett, hegyeznem kellett a fülem, hogy halljam,
amit mond a zsivajon át.
– Csak azt akarom, hogy tudd – dünnyögte, ahogy újabb tésztának esett neki –, hogy
tudom, ha egy pletyka ostobaság. És meg is mondom, ha valaki az én konyhámban
mond ilyet. A mosóudvaron azt fecsegnek, amit akarnak, de nem hagyom, hogy a
konyhában rosszat mondjanak rólad – éles fekete szemekkel nézett föl rám. A
szívverésem megugrott a rémülettől. Pletykák? Mollyról és rólam?
– Ettél az asztalomnál és kiskorodban gyakran álltál mellettem, hogy kevergesd a levest
a tűzön. Azt hiszem, jobban ismerlek, mint a legtöbben. Ha valaki azt mondja, úgy
harcolsz, mint egy szörnyeteg, mert félig az vagy magad is, rosszindulatú ostobaság.
Azokat a testeket rendesen fölszaggatták, de láttam már szörnyűbbet is feldühödött
e m b e r t ő l .
Egy pillanatra megszédültem. Félig szörnyeteg... Nem volt még olyan rég, hogy az
Ösztönnel rendelkezőket nyilvánosan megégették.
– Köszönöm – nyögtem ki és igyekeztem lehiggadni. – Nem mind az én művem volt.
Egymás közt harcoltak a... az áldozatuk fölött.
– Ginna lánya. Nem kell rejtegetned előlem, Fitz. Nekem is vannak csemetéim, már
felnőttebbek, de ha valaki megtámadná őket, hát kívánom, hogy olyasvalaki védje meg
őket, mint te, mindegy hogyan teszi. Vagy megbosszulja őket, ha ez minden, amit tenni
l e h e t .
– Attól tartok nekem is csak ennyi jutott – a borzongásom valódi volt. Ismét magam előtt
láttam véres kezeit... Kiráztam a fejemből a gondolatot. – Sietnem kell, meg kell
látogatnom Elmés királyt.
– Valóban? Ez jó hír. Akkor vidd föl magaddal ezt is – egy fedett tálcát nyújtott felém,
amelyen kis sajtos és ribizlis sütemények sorakoztak. Egy bögre forró teát tett mellé és
szeretettel elrendezgette a sütiket. – És ügyelj rá, hogy megegye. A kedvence, tudom,
ha egyet megkóstol, megeszi mind. És jót tesz neki majd.
Az enyém is.
Fölugrottam, mintha belém csíptek volna. Igyekeztem köhögéssel álcázni, mintha
valami a torkomon akadt volna, de Sára furcsán méregetett. Megint köhögtem párat és
biccentettem neki.
– Biztos, hogy ízleni fog neki – mondtam rekedten és kisétáltam a tálcával. Néhány
szempár követett, én pedig igyekeztem kellemesem mosolyogni és úgy tenni, mintha
nem tudnám az okát.
Nem tudtam, hogy még mindig velem vagy mondtam Igazságnak. Tudatom egy apró
része sorra vette, hogy min töprengtem el, mióta lejöttem Igazság tornyából.
Szerencse, hogy nem Éjszemet akartam meglátogatni előbb, de ezt a gondolatot is
gyorsan félresöpörtem.
Tudom. Nem akartam kémkedni utánad, csak meg akartam mutatni, hogy ha nem
koncentrálsz rá olyan erősen, akkor képes vagy rá.
Inkább a te erőfeszítésed, mint az enyém jegyeztem meg, miközben fölfelé tartottam.
Érzem, hogy zavar. Elnézést. Mostantól ügyelek rá, hogy mindig tudjál róla, ha veled
vagyok. Magadra hagyjalak?
Gorombaságomtól csak még jobban zavarba jöttem. Ne, még ne. Tarts velem, amíg
meglátogatom Elmés királyt. Lássuk meddig tart ki.
Éreztem a beleegyezését. Megálltam Elmés ajtaja előtt és egy kézen egyensúlyoztam a
tálcát, amíg sietve kisimítottam a hajamat és megigazítottam az ingemet. A hajam
egyre problémásabbá vált az utóbbi időben. Jonqui rövidre nyírta a betegségem alatt,
mostanra kezdett ismét megnőni, de nem tudtam, hogy hátrafogjam-e varkocsba,
ahogy Burrick és az őrök, vagy hagyjam a vállamig érni, mintha még mindig apród
v o l n é k .
Fogd hátra, fiú. Azt mondom, kiérdemelted, hogy úgy viseld, mint a harcosok. Csak ne
kezdj panaszkodni miatta és ne göndörítsd be, mint Pompa tette.
Elvigyorodtam, aztán megkomolyítottam az arcvonásaimat és kopogtattam az ajtón.
Vártam egy keveset, aztán hangosabban kopogtam még egyszer.
Jelentsd be magad és nyiss be – javasolta Igazság.
– FitzLovag vagyok, fenség. A szakácstól jövök, hoztam egy kis süteményt – megtoltam
az ajtót, de belülről zárva volt.
Ez különös. Soha nem volt szokása belülről bezárni az ajtót. Őrt állíttat elé, de nem
zárja be és nem hagyja figyelmen kívül a kopogtatást. Ki tudod nyitni?
Valószínűleg. De előbb megpróbálok még egyszer kopogtatni – kis híján dörömböltem.
– Egy pillanat! Egy pillanat! – suttogta valaki odabentről. Ám mégis jóval több volt annál
mire résnyire kinyílt az ajtó. Wallace pislogott kifelé, mint egy patkány a falrepedésből.
– Mit akarsz? – követelte.
– Audienciát a királynál.
– Alszik. Legalábbis aludt, mielőtt idejöttél dörömbölni és ordibálni. Menj el innét.
– Egy pillanat – betoltam csizmás lábamat a résbe, hogy ne tudja becsukni és szabad
kezemmel fölfedtem a vörös kővel díszített kitűzőt, ami nélkül ritkán mozdultam ki. Az
ajtóval szilárdan szorította a lábamat. Fél vállal nekifeszültem, amennyire csak a
tálcától tudtam. – Ezt Elmés király adta nekem évekkel ezelőtt azzal az ígérettel, hogy
ha fölmutatom az ajtajánál beengednek és találkozhatok vele.
– Még akkor is, ha alszik? – kérdezte sandán Wallace.
– Nem szabott korlátokat. És te? – a szemébe néztem. Egy darabig töprengett, aztán
h á t r a l é p e t t .
– Akkor kerülj beljebb. Gyere és lásd a saját szemeddel, a király alszik, mert szüksége
van a pihenésre az ő állapotában. De te megzavarod, én pedig, mint a gyógyítója
megmondom neki, hogy vegye el tőled a csinos kis kitűződet.
– Azt mondasz neki, amit akarsz. Ha pedig a királyom óhajtja, nincs ellenvetésem.
Félrelépett az utamból kis meghajlást produkálva, én pedig nagyon vágytam rá, hogy
letöröljem az arcáról a vicsort, de fékeztem magam.
– Csodálatos – jegyezte meg, ahogy elhaladtam mellette. – Édes sütemény, hogy
fölkavarja a gyomrát és még jobban megerőltesse. Milyen figyelmes fiú!
Uralkodtam magamon. Elmés nem volt a nappalijában. Talán a hálószobában?
– Tényleg megzavarnád odabenn? Hát, miért is ne? Eddig sem mutattál tiszteletet,
miért pont most várnám el? – Wallace hangja tele volt megvető lekezeléssel.
Összeszorítottam a fogam.
Ne viselj el ilyet tőle. Fordulj meg és teremtsd le – nem javaslat, utasítás volt Igazságtól.
Óvatosan letettem a tálcát egy kis asztalra. Nagy levegőt vettem és szembefordultam
W a l l a c e - s z a l .
– Talán nem kedvelsz? – kérdeztem egyenesen.
Hátrált egy lépést, de igyekezett fönntartani a vicsorát.
– Nem kedvellek? Miért kellene nekem, egy gyógyítónak törődnie azzal, aki csak úgy
beront és megzavar egy beteg embert pihenés közben?
– A szobának Füst szaga van. Miért?
F ü s t ?
Egy fűféle, amit a Hegyvidéki Királyságban használnak. Nem gyógyszerként, mert a
fájdalmon kívül mást nem enyhít. Leggyakrabban kiszárítják és elégetik, a füstjét pedig
belélegzik élvezetből. Olyasmi, mint a keriszmag a Tavaszünnepen. Az öcséd is
r á k a p o t t .
Akárcsak az anyja, ha ugyanarról a növényről beszélünk. Ő mirtuszlevélnek hívta.
Majdnem ugyanaz, csak a hegyvidéken magasabbra nő és csillogóbb a levele. És
sűrűbb a füstje.
Az egész párbeszéd egy szemvillanás alatt játszódott le, a Mesterséggel olyan gyorsan
lehetett társalogni, amilyen gyorsan az ember meg tudta fogalmazni a gondolatait.
Wallace még mindig felhúzta az ajkát.
– Talán gyógyítónak vallod magad? – követelte.
– Nem, de ismerem a gyógyfüveket és tudom, hogy a Füst nem megfelelő egy beteg
ember szobájába.
Wallace egy darabig mozdulatlan volt, míg megformálta a válaszát. Hát, a király
élvezetei nem tartoznak a gyógyítójára.
– Akkor talán rám tartoznak – javasoltam és elfordultam tőle. Fölvettem a tálcát és
benyitottam a király félhomályos hálószobájába.
A Füst szaga erősebb volt, a levegő sűrű és mozdulatlan, túl meleg tűz égett a
kandallóban és olyan áporodott volt a levegő, mintha hetek óta nem szellőztettek volna.
Még nekem is nehezemre esett a lélegzés. A király mozdulatlanul feküdt,
szabálytalanul lélegezve több réteg tolltakaró alatt. Körülnéztem, hogy hová rakhatnám
le a tálcámat. Az ágy melletti kis asztal tele volt mindenfélével és egy kis tálcával,
amelyből a Füst szivárgott. Mellette egy üveg húgymeleg vörösbor állt és egy tál tele
szürke foltos valamikkel. Letakarítottam az asztalt, mielőtt ráhelyeztem volna a tálcát.
Ahogy közelebb léptem töményebb, nyers illat csapta meg az orrom, ami csak
erősödött a király közelében.
Ez egyáltalán nem vall Elmésre.
Igazság osztozott a csalódásomban. Mostanság ritkán hivatott magához, én pedig túl
elfoglalt voltam, hogy meglátogassam. Mikor utoljára láttam, a nappalijában ültünk
egyik este. Fejfájásról panaszkodott, de ez...
A gondolat függőben maradt. Wallace az ajtó mellől kukucskált és volt valami az arcán;
valami elégedettség, vagy magabiztosság, amitől földühödtem. Két lépéssel elértem az
ajtót, becsaptam és elégedetten hallottam jajkiáltását, ahogy kirántotta sajgó ujjait.
Elcsúsztattam egy ósdi reteszt, amit talán még soha nem használtak az életem során.
Az ablakhoz léptem, széthúztam a függönyöket és kinyitottam a zsalukat. Délelőtti
napfény áradt be a szobába és friss hideg levegő.
Fitz, ne siesd el.
Nem feleltem. Körbejártam a szobában, kiürítettem az összes füstölőt az ablakon át és
kézzel kisöpörtem a maradékot, hogy tiszta legyen a szoba levegője. Egy tucat használt
és ragacsos poharat gyűjtöttem össze, egy tálcányi tányért és érintetlen, vagy alig
megkóstolt ételt. Az ajtó mellé sorakoztattam. Wallace dörömbölt és kiabált az ajtón
keresztül, én pedig odahajoltam és halkan kiszóltam.
– Csitt, még fölébreszted a királyt.
Küldess egy fiút meleg mosdóvízzel és mondd meg Hirtelen asszonyságnak, hogy a
királynak tiszta ágyneműre van szüksége kértem Igazságot.
Ilyen utasítás nem jöhet tőlem. – Ne vesztegesd az idődet. Higgadj le és gondold végig,
miért nem lehet.
Megértettem, de azt is tudtam, hogy nem hagyom így Elmést, ebben a büdös, koszos,
áporodott szobában. Volt egy tál állott, de tiszta víz, amit a tűz mellé raktam melegedni.
Megtisztítottam az asztalt a hamutól és kitettem rá a teát és a süteményeket. Bátran
beletúrtam a király ládájába és találtam egy tiszta hálóinget és tisztálkodáshoz
használható füveket. Maradékok Cheffers idejéből. Nem hittem, hogy valaha is
hiányolni fogok egy inast.
Wallace dörömbölése megszűnt, nem törődtem vele. A felmelegített vizet és egy
törlőrongyot Elmés ágya mellé készítettem.
– Elmés király – mondtam finoman. Megmoccant. Szemei karikásak voltak és vörösek,
mikor végre kinyitotta és rám pislogott.
– Fiú? – pillantott körbe a szobában. – Hol van Wallace?
– Pillanatnyilag távol. Hoztam meleg mosdóvizet és friss süteményt a konyhából, meg
forró teát.
– Nem... nem is tudom. Nyitva van az ablak. Miért van nyitva? Wallace figyelmeztetett,
hogy óvakodjak a hidegtől.
– Azért nyitottam ki, hogy szellőzzék a szoba, de becsukom, ha óhajtja.
– Érzem a tenger illatát. Szép tiszta napunk van, igaz? Hallod, a sirályok rikoltása vihart
jelez... Nem, nem, zárd be az ablakot, fiú. Nem tesz jót ez a hideg.
Lassan engedelmeskedtem. – Mióta beteg, felség? Nem sokat hallani róla a palotában.
– Régóta. Ó, örökké, úgy tűnik. Nem igazán vagyok beteg, inkább soha nem érzem jól
magam. Lebetegszem, aztán jobban leszek, de amint tenni próbálok valamit,
visszaesem és csak rosszabb lesz. Elegem van belőle, hogy beteg vagyok. Fáraszt,
hogy mindig fáradt vagyok.
– Jöjjön, felség, ettől majd jobban lesz – benedvesítettem a ruhát és letöröltem az
arcát. Elég erőt gyűjtött össze hozzá, hogy félretoljon és megmossa a kezét, aztán az
arcát, erősebben. Megdöbbentem az elsárgult víz láttán.
– Találtam egy tiszta hálóinget. Segítsek felölteni? Vagy küldessek forró fürdőért? Amíg
megfürdik, hozhatnék tiszta ágyneműt.
– Ó, nincs erőm hozzá, fiú. Hol van Wallace? Tudja, hogy nem boldogulok egyedül. Mi
ütött belé, hogy csak úgy itt hagy?
– Egy meleg fürdő után talán könnyebben alszik majd – próbálkoztam meggyőzőbben.
Közelről erős szaga volt, pedig Elmés mindig tiszta ember volt. Azt hiszem,
toprongyossága rémisztett meg a legjobban.
– De fürdés közben megfázhatok. Legalábbis Wallace szerint. Nyirkos bőr, jön egy
huzat és kész. Wallace szerint – tényleg ilyen tehetetlen öregúr lett belőle? Alig hittem a
f ü l e m n e k .
– Hát akkor talán egy forró tea és némi sütemény is elég lesz. Sára szerint ezek a
kedvencei – kitöltöttem a teát és láttam, hogy kíváncsian szimatol. Egy-két kortyot ivott
belőle, aztán fölült, hogy ránézzen az ízlésesen elrendezett süteményekre. Intett, hogy
csatlakozzak hozzá, én pedig együtt reggeliztem vele, a végén még az ujjamról is
lenyaltam az édes tölteléket. Megértettem, hogy miért ezek a kedvencei. Már a
másodiknál tartott, amikor három határozott döndülés hallatszott az ajtó felől.
– Nyisd ki, fattyú, vagy az embereim betörik. Ha apámnak bármi baja történt, itt helyben
meghalsz – Pompa egyáltalán nem hallatszott elégedettnek.
– Mi ez, fiú? Az ajtó zárva van? Mi folyik itt? Pompa, mi folyik itt? – fájt hallani, ahogy a
király hangja megremegett.
Átmentem a szobán és elhúztam a reteszt. Kinyílt, mielőtt még hozzáértem volna és
Pompa két izmos testőre megragadott. Pompa szatén színeit viselték, úgy állt nekik,
mint masni a vadászkutyán. Nem tanúsítottam ellenállást, ezért nem volt igazi indokuk,
hogy olyan durván a falnak taszítsanak. Minden előző napi fájdalmam felsajdult.
Tartottak, amíg Wallace aggódó nyafogások közepette bejött, hogy milyen hideg a
szoba, és mi volt, amit evett, méreg Elmés király állapotában. Pompa csípőre tett
kézzel állt, mint aki uralja a helyzetet és összeszűkült szemekkel méregetett.
Meggondolatlanság volt, fiú. Attól tartok, túljátszottuk a szerepünket.
– Nos, Fattyú? Mit hozol fel mentségedre? Pontosan mi volt a szándékod? – követelte
Pompa, mikor Wallace panaszáradata végére ért. Éppenséggel még egy farönköt lökött
a tűzre és kivette a félig megevett süteményt a király kezéből.
– Jelenteni jöttem. Mivel úgy találtam, a királyt rosszul gondozták, először ezt akartam
orvosolni – izzadtam, inkább a fájdalomtól, mint az idegességtől. Gyűlöltem, hogy
Pompa mosolyog ezen.
– Rosszul gondozták? Mit értesz rajta? – vádolt meg.
Nagy levegőt vettem. – Úgy találtam, hogy a szobái nincsenek kitakarítva, a piszkos
edények szanaszét voltak hagyva és az ágyneműjét régóta nem cserélte ki senki...
– Hogy merészelsz ilyesmit mondani? – sziszegte Pompa.
– Ez az igazság. Mindig az igazat mondtam a királyomnak, mint ahogy most is. Nézzen
körül ő a saját szemeivel és mondja ki ő, ha nem így van.
Az összetűzés felidézte Elmésben régi énjének árnyékát. Fölült az ágyban és
körülnézett. – A Bolond is megjegyezte a maga módján... – kezdte.
Wallace vette a bátorságot, hogy közbevágjon.
– Felség, az állapota nagyon kényes. Néha a zavartalan pihenés fontosabb, mint
kiterelni felségedet az ágyából, amíg tiszta ágyneműt húznak. Egy-két szennyes edény
pedig kisebb zavar, mintha egy apród feljön és csörög-zörög velük.
Elmés hirtelen elbizonytalanodott. Összeszorult a szívem. A Bolond azt akarta, hogy ezt
lássam, ezért sürgetett, hogy látogassam meg. Miért nem beszélt nyíltabban? De hát
mikor beszélt a Bolond valaha is nyíltan? Szégyelltem magam. A királyom volt, akire
fölesküdtem. Igazságot is feltétel nélkül tiszteltem és hű voltam hozzá, de elhagytam a
királyomat, amikor a legnagyobb szüksége volt rám. Árny elment, hogy mennyi időre,
fogalmam sem volt, én pedig magára hagytam a királyomat, akit csak a Bolond védett.
De mikor volt valaha Elmésnek szüksége rá, hogy megvédjék? Öregsége ellenére
mindig képes volt megvédeni magát. Átkoztam magam, amiért nem figyeltem azokra a
változásokra, amikről Árny beszélt visszatértemkor.
– Hogyan jutott be? – kérdezte hirtelen Pompa, kegyetlen csillogással a szemében.
– Hercegem, volt egy jelvénye, azt állította, a királytól kapta. Azt mondta, a király azt az
ígéretet tette, hogy mindig fogadja, ha fölmutatja a jelvényt...
– Micsoda féreg! Elhitted neki ezt a hazugságot...
– Pompa herceg, tudod, hogy igaz. Szemtanúja voltál, amikor Elmés király nekem adta
– mondtam halkan és tisztán. Belül Igazság hallgatott, várt, figyelt és sokat tanult. Az én
költségemre, gondoltam keserűen, aztán sietve visszavontam a gondolatot.
Lassan és fenyegető mozdulatok nélkül kiszabadítottam a kezemet az egyik buldog
fogásából. A galléromhoz nyúltam és kivettem a jelvényt. Föltartottam, hogy mindenki
l á s s a .
– Nem emlékszem ilyesmire – csattant föl Pompa, de Elmés fölült az ágyában.
– Gyere közelebb, fiú – utasított. Leráztam magamról az őreimet és kihúztam magam,
aztán a király ágya mellé léptem. Elmés lassan kinyújtotta a kezét és elvette a jelvényt.
Összeszorult a szívem.
– Apám, ez... – kezdte Pompa csalódottan, de Elmés közbeszólt.
– Pompa. Ott voltál te is. Emlékszel rá, vagy legalábbis emlékezned kellene – a király
szemei olyan sötéten csillantak, ahogy régen, de nyilvánvalóak voltak a fájdalom ráncai
is a szeme és a szája körül. Elmés király megküzdött azért, hogy erősnek látsszon.
Föltartotta a jelvényt és régi, számító tekintetével méregette Pompát. – Én adtam a
fiúnak ezt a jelvényt. És a szavamat az övéért cserébe.
– Akkor azt javaslom, vedd vissza a szavaddal együtt. Soha nem gyógyulsz meg, ha
ilyen zavarásnak vagy kitéve – ismét parancs éle csendült a szavaiban. Várakoztam.
A király megdörzsölte a szemét és az arcát. – Én adtam – mondta, szavai határozottak
voltak, de halványult bennük az erő. – Márpedig ha valaki a szavát adta, nem vonhatja
vissza. Igazam van, FitzLovag? Egyetértesz, hogy ha valaki a szavát adta, akkor azt ő
nem vonhatja vissza? – a régi próba ott csendült a szavaiban.
– Mint mindig, felség, most is egyetértek. Ha valaki a szavát adta, nem vonhatja vissza.
Tartania kell magát ahhoz, amit megígért.
– Rendben. Akkor elintéztük – visszaadta a kitűzőt, én pedig olyan
megkönnyebbüléssel vettem át, hogy szinte beleszédültem. Hátradőlt az ágyában.
Ismét megszédültem, ismertem azt az ágyat, azokat a párnákat. Ott feküdtem köztük és
együtt néztük a Bolonddal Iszapgát végzetét. Megégettem a kezemet a kandallóban...
A király hangosan felsóhajtott. Kimerültség volt benne, egy pár perc és megint aludni
f o g .
– Tiltsd meg, hogy idejöjjön és zavarjon megint, hacsak nem hívatod – parancsolta
P o m p a .
Elmés király még egyszer kinyitotta a szemét. – Fitz. Gyere ide, fiú.
Mint hű vadászkutya, közelebb léptem és az ágya mellé térdeltem. Fölemelte egyik
sovány kezét és nehézkesen megveregette a vállamat. – Te meg én, fiú. Megértjük
egymást, igaz? – egyenes kérdés, lassú bólintás. – Helyes. Jó fiú. Én megtartottam a
szavam. Ügyelj, hogy most te tartsd be az enyémet. De... – Pompára nézett és ez fájt –
Jobb lenne, ha délutánonként jönnél. Délutánonként erősebb vagyok – kezdett
e l t á v o l o d n i .
– Visszatérjek ma délután, uram? – kérdeztem gyorsan.
Fölemelte a kezét és erőtlenül nemet intett. – Holnap. Vagy holnapután – lehunyta a
szemét, kifújta a levegőt, olyan nehézkesen, mintha nem lenne következő.
– Ahogy kívánja, felséges uram – mondtam. Mélyen meghajoltam; ahogy kihúztam
magam, visszatűztem a jelvényt az ingembe. Hagytam pár pillanatig, hogy nézzék. – Ha
megbocsátanak? – kérdeztem formálisan.
– Tűnj el innét – mordult Pompa.
Kevésbé formálisan meghajoltam felé, óvatosan megfordultam és elmentem. Az őrök
tekintete kísért egy darabig. Már a folyosón jártam, amikor eszembe jutott, hogy nem
említettem meg Elmésnek házassági szándékaimat. Egy csapásra úgy tűnt, hogy egy jó
darabig nem is lesz lehetőségem rá. Tudtam, hogy onnantól fogva Pompa, Wallace,
vagy valamelyik kémje mindig Elmés oldalán lesz. Nem akartam más füle hallatára
megtárgyalni a kérésemet.
F i t z ?
Szeretnék egyedül lenni egy darabig, hercegem. Ha nem bánja?
Olyan gyorsan tűnt el az elmémből, ahogy egy szappanbuborék elpattan. Lassan
mentem le a lépcsőkön.
1 5
Titkok
IGAZSÁG HERCEG A TÉLBÚCSÚZTATÓ ünnepségek közepén fedte fel hadihajóit
abban a sorsdöntő évben. A hagyományok szerint meg kellett volna várnia a jobb
időjárást és Tavaszünnep első napján vízre bocsátania őket, amit sokkal kedvezőbb
időpontnak tartottak. Ám Igazság keményen dolgoztatta hajóácsait, hogy elkészüljön a
négy hajó és a legénység ki legyen képezve. Télbúcsúztató középső napjával olyan
időpontot választott amikor nagy közönség előtt tarthatta meg beszédjét és mindenki
láthatta a ceremóniát. A szokások szerint ilyenkor nagy vadászatot tartottak, hogy az
elejtett friss hús jelképezze a megújulást. Mikor a hajók kigördültek a műhelyekből,
Igazság bejelentette, hogy ezek az ő vadászai és csak a Martalócok vére csillapítja
éhségüket. Bejelentése kisebb ovációra talált, mint szerette volna, talán azért, mert az
emberek nem akartak a Martalócokra gondolni, hogy elbújhassanak előlük a télben és
reménykedni, hogy a nyár sosem jön el. Igazság azonban nem hagyta őket, a hajókat
azon a napon vízre tették és elkezdődött a legénység kiképzése.
*
Éjszemmel a kora délutánt vadászattal töltöttük. Morgolódott miatta, mert szerinte
nevetséges idő volt a vadászatra és miért töltöttem a pirkadatot a nőstényemmel
hancúrozva. Azt mondtam neki, hogy egyszerűen olyasmi volt, aminek így kellett lennie
és így is fog maradni még néhány napig sőt, talán tovább is. Nem volt elégedett, de én
sem voltam az. Bosszantott, hogy mennyire tisztában volt vele, hogy mivel töltöm az
időmet, még ha nem is vagyok tudatában. Vajon Igazság érezte Éjszemet?
Kinevetett. Néha még engem is alig hallasz. Talán dörömböljek rajtad keresztül, hátha
ö is észrevesz?
A vadászat kevés sikerrel járt; két sovány nyulat fogtunk. Megígértem neki, hogy
másnap viszek neki konyhai maradékot. Még kevesebb sikerrel járt rávenni, hogy néha
magánéletre van szükségem, amiből szeretném kihagyni őt. Nem tudta megérteni,
miért zárnám ki a falkából a párzási rituálét. A párzás utódot jelentett a közeljövőben,
az utód pedig a falka gondja. Szavakkal nehéz leírni a vitát, képekkel, megosztott
gondolatokkal kommunikáltunk; szókimondása elborzasztott. Biztosított felőle, hogy
osztozott a párom és a párzásom örömében, én pedig könyörögtem neki, hogy ne
tegye. Zavarodottság. Végül otthagytam, hogy egye meg a nyulait. Azt sem értette,
hogy miért nem osztozom vele az elejtett húson. Annyit sikerült megértetnem vele, hogy
nem akartam, hogy tudatosan foglalkozzék Mollyval, amikor vele voltam. Nem igazán
ezt akartam, de ez volt a legtöbb, amire rá tudtam venni. A gondolat, hogy néha meg
akarom szakítani vele a kötelékemet, olyan dolog volt, amit nem tudott megérteni. Azt
mondta, az nem falka. Úgy hagytam magára, hogy azon tűnődtem, lesz-e olyan
pillanata az életemnek, amikor csak magammal törődhetek.
Visszatértem szobám magányába, ha csak egy rövid időre is, olyan helyen akartam
lenni, ahol bezárhatom az ajtót és egyedül lehetek. Legalább testben. Mintha minden
ellenem dolgozott volna, a folyosók tele voltak sürgölődő emberekkel, új gyertyákat
aggattak mindenhová és fenyőágakat az ajtók fölé. Télbúcsúztató. Nem éreztem át a
h a n g u l a t á t .
Végre elértem a szobámat és besurrantam. Határozott mozdulattal csuktam be az
a j t a j á t .
– Máris visszatértél? – nézett föl a Bolond a kandalló mellől, ahol tekercsek félkörében
kuporgott. Mintha csoportosította volna őket.
Leplezetlen döbbenettel néztem rá. Egy pillanat alatt haraggá dagadt.
– Miért nem szóltál a király állapotáról?
Elgondolkozva méregetett egy tekercset, aztán a jobbján álló kupacba tette.
– Pedig szóltam róla. Egy kérdés cserébe: Miért nem tudtál már róla?
Visszahőköltem. – Elismerem, hogy egy kicsit figyelmetlenebb voltam mostanság, de...
– Semmi, amit mondhattam volna nem vett volna rá, hogy megtedd. És azt sem
gondolod végig, hogy milyen lett volna, ha nem járok nála naponta, hogy kitakarítsak,
kiürítsem a tálcákat, leporoljak, kivigyem a piszkos edényeket és megfésüljem a haját
meg a szakállát...
Megint sikerült elnémítania. Átszeltem a szobát és leroskadtam a ruhásládámra.
– Nem úgy nézett ki, ahogy emlékeztem rá – mondtam tompán. – Megrémiszt, hogy
ilyen gyorsan ilyen mélyre zuhant.
– Megrémiszt? Engem elborzaszt. Neked legalább van egy másik királyod, ha ez elfogy
– rakott egy újabb tekercset a jobbjára.
– Mindannyiunknak van – mutattam rá óvatosan.
– Van akinek több, mint másoknak – felelte kurtán.
Szórakozottan láthatóbb helyre tűztem a jelvényt. Majdnem elvesztettem ma, amitől
eszembe jutott minden, amit jelentett nekem az elmúlt évek alatt. A király védelme, amit
kiterjeszt törvénytelen unokájára, akivel más ember már elbánt volna. És most, hogy
neki volt szüksége védelemre? Mit jelentett most?
– Tehát mit fogunk tenni?
– Te meg én? Édeskeveset. Én csak egy Bolond vagyok, te meg Fattyú.
Leverten bólintottam. – Bárcsak Árny itt lenne. Csak tudnám, mikor jön vissza –
ránéztem a Bolondra, vajon mennyit tud.
– Árnyék? Az árnyék akkor tér vissza, amikor a nap, én úgy hallottam – kitérő, mint
mindig. – Túl későn a királynak, attól tartok – tette hozzá halkabban.
– Szóval tehetetlenek vagyunk?
– Te meg én? Soha. Túl sok hatalom működik, ennyi az egész. Ezen a területen a
tehetetlenek tehetnek a legtöbbet. Talán igazad van, velük kellene megbeszélnünk.
Most pedig... – fölállt és megrázta minden végtagját, mintha marionettbábu lett volna,
amitől minden csengettyűje megszólalt. Elmosolyodtam. – Királyom kezd magához térni
ilyenkorra, én pedig ott leszek mellette, hogy megtegyem, amit tudok.
Óvatosan kilépett a tekercsek köréből és ásított.
– Ég veled, Fitz.
– Ég veled.
Kicsit tanácstalanul állt meg az ajtóban. – Nincs ellenvetésed, hogy távozom?
– Azt hiszem, korábban a maradásod ellen volt.
– Soha nem vitatkozol a Bolonddal. De elfelejtetted tán? Alkut ajánlottam. Egy titkot egy
t i t o k é r t .
Nem felejtettem el, de hirtelen nem voltam biztos benne, hogy tudni akartam. – Honnét
jő a Bolond és miért? – kérdeztem halkan.
– Ah – megállt és komoran megkérdezte. – Biztos, hogy tudni akarod a választ a
k é r d é s e d r e ?
– Honnét jő a Bolond és miért? – ismételtem meg lassan.
Egy pillanatra üres lett a tekintete. Akkor láttam meg először, nem mint az éles nyelvű
locsogó bolondot, hanem mint egy karcsú, alacsony embert, aki törékeny, sápadt,
madárcsontozatú, ritkás, színtelen és kócos hajú halandó volt. Fekete-fehér
csengettyűkkel díszített öltözete, nevetséges patkányfejes jogara volt minden pajzsa és
fegyvere az udvari intrikák kereszttüzében. És a titokzatossága. A titokzatosság
láthatatlan köpönyege. Egy pillanatig azt kívántam, bárcsak ne ajánlotta volna föl az
alkut és ne lett volna olyan emésztő a kíváncsiságom.
Felsóhajtott, körülnézett a szobámban, aztán az Elődöt ábrázoló faliszőnyeg elé állt.
Ránézett, keserűen elmosolyodott, mintha valami vicceset fedezett volna föl, amit én
nem vettem észre. Egy költő pózát vette föl, aki éppen szavalni készült. Aztán megállt,
még egyszer egyenesen a szemembe nézett. – Biztos vagy benne, hogy tudni akarod,
F i c c e - f i c c ?
Mint egy liturgiát, megismételtem a kérdést. – Honnét jő a Bolond és miért?
– Honnét? Ó, honnét? – az arca elé emelte Sajtfejet egy pillanatra, hogy
megfogalmazza saját kérdésére a választ. – Menj délnek, Fitz. Túl minden térkép
határán, amit Igazság valaha is készített és túl azokon a térképeken is, amiket azokban
az országokban készítettek. Menj délnek, aztán keletnek, keresztül egy olyan tengeren,
amire nektek nevetek sincs. Végül eljutsz egy hosszú félszigetre és annak kígyózó
végében találsz egy falut, ahol a Bolond megszületett. Talán meglelsz egy anyát, aki
emlékezik még féreg-fehér csecsemőjére és arra, hogyan dajkált a keblein és énekelt
nekem – rápillantott elhűlt arcomra, döbbent tekintetemre és keserűen felkacagott. –
Még el sem tudod képzelni, igaz? Hadd tegyem még nehezebbé! A haja hosszú volt,
sötét és göndör, a szeme pedig zöld! Képzeld csak el! Ilyen gazdag színekből ilyen
színtelenség született. És a színtelen gyermek apjai? Két kuzin, mert arrafelé az volt a
szokás. Egy széles vállú és megtermett, tele kacagással, vastag ajakkal és barna
szemekkel, egy földműves, aki a zsíros föld és a szabad levegő illatát árasztotta. A
másik olyan sovány, mint amilyen széles az első, arany és bronz, költő és dalnok,
kékszemű. És, ó, hogy szerettek és örömüket lelték bennem! Mind a hárman és az
egész falu. Úgy szerettek! – ellágyult a hangja és elhallgatott. Tudtam, halálos
bizonyossággal, hogy olyasmit hallok, amit még senki azelőtt. Eszembe jutott, mikor
beóvakodtam a szobájába és megláttam azt a finom, gyönyörű szép babát a
bölcsőben. Dédelgette és gondozta, ahogy egykoron őt a családja. Némán várakoztam.
– Mikor... elég idős lettem, elbúcsúztam tőlük, hogy elinduljak és megtaláljam a helyem
a történelemben és megválasszam, hogy hol fogom megváltoztatni. Ez volt a hely, amit
választottam; az időt születésem pillanata határozta meg. Idejöttem, hogy Elmésé
legyek. Összegyűjtöttem az összes fonalat, amit a sors elém vetett és elkezdtem
megcsavarni és kiszínezni, ahogy csak tudtam, abban a reményben, hogy
befolyásolom azt, amit utánam szőnek.
Megráztam a fejem. – Egy szót sem értek abból, amit mondtál.
– Ah – rázta meg a fejét. – Felajánlottam, hogy elmondom a titkomat. Azt nem ígértem
meg, hogy megértetem veled.
– Egy üzenet nem teljes, amíg meg nem értik – tiltakoztam. Szó szerinti idézet volt
Á r n y t ó l .
A Bolond mérlegelte, hogy elfogadja-e.
– Pedig értetted, amit mondtam – alkudozott. – Egyszerűen csak nem fogadod el. Soha
ilyen nyíltan nem beszéltem veled. Talán ez az, ami megzavar.
Komoly volt, de én megráztam a fejem.
– Ennek semmi értelme. Elmentél valahová, hogy megtaláld a helyedet a
történelemben? Hogy lehet ez? A történelem az, ami megtörtént, ami mögöttünk van.
Ezúttal lassan csóválta meg a fejét. – A történelem az, amit életünkben teszünk. Mi
teremtjük, ahogy végigmegyünk rajta – titokzatosan elmosolyodott. – A jövő egy másik
fajta történelem.
– Senki sem tudhatja a jövőt – bólogattam.
A mosolya kiszélesedett. – Valóban? – kérdezte suttogva. – Talán, Fitz, valahol le van
írva minden, ami a jövő. Nem egy személy írta le, nem, de ha egy egész faj sugallatai,
látomásai, megérzései és előrelátásai le lennének írva egymáshoz kapcsolódva és
másikra utalva, nem készíthet-e valaki egy rokkát, hogy kezében tartsa a jövő szálait?
– Lehetetlenség – tiltakoztam. – Honnan tudhatná bárki is, hogy melyik igazi?
– Ha készülne ilyen rokka és ilyen jóslatokból mintát szőnének, nem egy pár évre,
hanem tízezer évekre előre, egy idő múlva meglepően pontos jóslást produkálna.
Tartsd észben, hogy akik ezeket az emlékeket őrzik, egy másik fajba tartoznak és
hihetetlenül hosszú életűek. Sápadt és szeretetreméltó faj, akik néha az emberek
vérével keverednek. És akkor! – hirtelen piruettezett, boldogan, mint aki nagyon
elégedett magával. – És akkor, mikor egyesek megszületnek és olyan nyíltan rajtuk van
a jel, hogy a történelem fölidézi őket, előre kell lépniük hogy megtalálják a helyüket az
eljövendő történelemben. És akkor talán tovább buzdítják őket, hogy vizsgálják meg azt
a helyet, ahol százával kereszteződnek a fonalak, és mondjuk ezek a fonalak itt, ezek
azok, amiket megcsavarok és ezzel megváltoztatom a mintázatot, ami szövődik, más
színbe vonom az eljövendőt. Megváltoztatom a világ sorsát.
Gúnyolt. Most már biztos voltam benne.
– Egyszer, talán ezer évenként egyszer eljöhet egy ember, aki képes ilyen változásokat
előidézni a világban. Egy hatalmas király, talán, vagy egy filozófus, aki ezrek gondolatát
formálja meg. De te és én, Bolond? Mi csak bábuk vagyunk. Semmik.
Szánakozva megcsóválta a fejét. – Leginkább ezt nem értem bennetek. Tudtok kockát
vetni és felfogjátok, hogy az egész játék egyetlen kocka fordulásán is múlhat.
Kártyáztok és azt mondjátok, hogy egy ember szerencséje egyetlen kártyalapon múlhat
egy éjszakányi játék után. De egy ember egész életére, csak szimatoltok és azt
mondjátok, micsoda, ez a senki, ez a halász, kárpitos, ez a tolvaj, ez a szakács, hát, mit
tehet ő az egész kerek világért? Ezért csak szórjátok, fecsérelitek az életeteket, mint a
gyertyák, amik a huzatban lobognak.
– Nem minden ember rendeltetett a nagyságra – emlékeztettem.
– Biztos vagy benne, Fitz? Biztos vagy benne? Mit ér az élet, ha nem számítana
semmit az egész világban? Szomorúbb dolgot el sem tudnék képzelni. Miért mondaná
azt egy asszony, hogy ha fölneveli a gyermekét, ha tisztességben, szeretetben
nevelem, olyan életet él majd, ami örömet ad a többieknek és így megváltoztatom a
világot? Miért ne mondhatná azt egy földműves a szomszédjának, hogy elvetem ezt a
magot és valaki majd megeszi a gyümölcsét és ezzel megváltoztatom a világot?
– Ez filozófia, Bolond. Sohasem volt időm tanulmányozni ilyesmit.
– Nem, Fitz, ez az élet. És senkinek sincs ideje ilyesmiken gondolkozni. Minden
teremtménynek ezen a világon tisztában kell lennie ezzel az élete minden pillanatában.
Máskülönben mi az értelme fölkelni minden nap?
– Bolond, ezt én nem érem föl ésszel – jelentettem ki nyugtalanul. Soha nem láttam
még ilyen szenvedélyesnek, ilyen nyíltnak. Mintha hirtelen megpiszkáltam volna a
tűzhely szürke hamuját és alatta mélyvörösen izzó zsarátnokot leltem volna. Túl
fényesen égett.
– Nem, Fitz. Rá kellett jönnöm, hogy nem föléred, átmész rajta – kinyúlt és
megveregetett Sajtfejjel. – Sarokkő. Kapu. Keresztút. Gyorsító. Te mindez voltál és
leszel is. Amikor kereszteződéshez érek, amikor bizonytalan a szag, mikor a földre
lapulva szimatolok és szimatolgatok, egyetlen illatot találok. A tiédet. Lehetőségeket
teremtesz. Amíg létezel, a jövőt irányítani lehet. Érted jöttem, Fitz! Te vagy a szál, amit
csavargatok! Legalábbis az egyik.
Balsejtelem borzongatott meg. Akármit akart is mondani még, nem akartam hallani.
Valahol messze vékony vonítás szállt '61z ég felé. Egy farkas hangja fényes nappal.
Egész testemmel beleborzongtam, minden szőrszálam az égnek állt.
– Megvolt a tréfád – nevettem idegesen. – Tudhattam volna, hogy nem igazi titkot
mondasz el nekem.
– Te. Vagy nem te. Horgony, tengelyszög, csomó a kötélen. Láttam a világ végét, Fitz.
Láttam olyan tisztán szőve, ahogy a születésemet. Ó, nem a te életed során, nem is az
enyém alatt. De örüljünk mi, hogy csak az alkonyaiban éltünk, nem az éjszakában?
Legyünk boldogok, hogy mi csak szenvedtünk, míg a gyermekeid lesznek azok, akik
megismerik az elátkozottak kínjait? Ezért ne cselekedjünk?
– Bolond. Nem akarom hallani.
– Megvolt a lehetőséged, hogy megtagadd. De te háromszor is követelted, hallani
fogod hát – égnek emelte a jogarát, mint aki rohamot vezényel, vagy szólásra
emelkedik a Hat Hercegség Tanácsában. – A Hat Hercegség birodalmának bukása volt
a kavics, ami elindította a lavinát. A lelketlenek innen indultak és terjedtek szét, mint
vérfolt a világ legszebb ingén. A sötétség elnyel mindent és nem áll meg, míg föl nem
emészti önmagát. És mindez azért, mert a Látnokok háza elbukott. Ez a jövő, ahogy
megszőtték. De várjunk csak! Látnok? – félrebillentette a fejét és úgy nézett rám, mint
egy madár. – Miért hívnak Látnoknak, Fitz? Mit láttak előre az őseitek, ha kiérdemelték
ezt a nevet? Elmondjam honnan származik? Egész vérvonalatok neve az a jövő, ami
hozzád nyúlik vissza és néven nevez, amit a családotok ki fog érdemelni. A Látnokok.
Ezt véstem nagyon az eszembe. Hogy a jövő hozzád nyúlik vissza, a te vérvonaladhoz,
oda, ahol az én életemmel találkozott és így nevezett. Idejöttem és mit találtam? Egy
Látnokot, akinek nincsen neve. Névtelen minden történelemben a múltban és a
jövőben. De láttam, hogy nevet kapsz, FitzLovag Látnok. És teszek róla, hogy
kiérdemeld! – közelebb lépett és megragadta a vállamat. – Itt vagyunk, Fitz, te meg én,
hogy megváltoztassuk a világ jövőjét. Hogy kinyúljunk és megtartsuk azt az apró
kavicsot, ami legördíthetné a sziklát.
– Nem – szörnyű hidegség tört rám, én pedig belerázkódtam. A fogaim vacogni
kezdtek, fényes pontok ugráltak a látómezőm szélén. Egy roham. Újabb rohamom lesz.
Éppen itt, a Bolond előtt.
– Menj el! – kiáltottam kétségbeesetten. – El kell menned. Most! Gyorsan, gyerünk!
Még soha nem láttam elképedni a Bolondot. Leesett az álla, tátott szájjal bámult rám.
Egy pillanatig még markolta a vállamat, aztán elengedett. Nem gondolkodtam el, hogy
mit érezhet amiatt, hogy hirtelen kizavarom. Kinyitottam az ajtót, kimutattam és már el
is ment. Becsuktam, bezártam utána és az ágyamhoz támolyogtam, ahogy
hullámokban rám tört a sötétség. Arccal előre zuhantam bele az ágyba. – Molly! –
kiáltottam. – Molly, ments meg! – de tudtam, hogy nem hallhat és egyedül süllyedtem
bele a sötétségbe.
*
Gyertyák százainak fénye, tűlevelű ágak fonata és magyalágak koszorúja, csupasz
fekete ágak, csillogó, ízes cukorkákkal teli, gyönyörködtették a szemet és a gyomrot. A
fabábuk fakardjainak csattogása és a gyerekek ujjongása, amikor a Tarkabarka Herceg
feje a közönség közé repült. Kedély szája, amint szélesre tárva formálja dalának
szövegét, miközben ujjai maguktól táncoltak hárfájának húrjain. Hideg légáramlat,
amikor a nagy ajtók szélesre tárultak és mulattatók újabb csoportja vonult be a
terembe, hogy csatlakozzon hozzánk. Az eszmélés, hogy mindez már nem álom,
hanem a Télbúcsúztató kezdete, lassan szivárgott be a tudatomba. Könnyed léptekkel
sétáltam át az ünneplőkön, melegen mosolyogva mindenkire, mégsem látva senkit.
Lassan pislogtam, semmit sem tudtam gyorsan csinálni. Csodálatos bódulat szállt meg,
puha gyapjúba burkolóztam, sodródtam, mint egy csónak a tengeren. Valaki
megérintette a karomat, megfordultam, Burrick dünnyögve kérdezett valamit, örökké
mély hangja, mintha színáramlat lett volna, ami lassan elborít. – Minden rendben –
mondtam neki –, ne aggódj, minden rendben van. – Ellebegtem tőle, hagytam, hogy
magával sodorjon a tömeg.
Elmés király a trónján ült, de már tudtam, hogy csak papírmasé volt, lábainál a Bolond
ült és úgy markolta patkányfejes jogarát, ahogy egy kisgyermek markolja a csörgőjét.
Nyelve kardból volt és ahogy a király ellenségei föláramlottak a trón lépcsőin, egytől
egyig lemészárolta, darabokra szabdalta őket és visszafordította őket a papírmasé
embertől, aki a trónon ült.
És itt volt Igazság és Kettricken egy másik emelvényen, csinosak, akár a Bolond
babája. Néztem és láttam, hogy éhségből vannak, mint az ürességből készült hordók,
én pedig elszomorodtam, hogy nem tudom megtölteni egyiküket sem, mert olyan
üresek, szörnyen üresek voltak. Pompa lépett hozzájuk, mondott valamit és egy nagy
fekete madár volt, nem, nem egy varjú, nem olyan vidám, nem is egy holló, nem volt
olyan pajkos ravaszsága, nem, egy nyomorult dögevő, körözött és körözött és körözött,
arról álmodott, hogy mindketten dögök már, amiken lakmározhat. A szaga is olyan volt,
én pedig eltakartam az orromat és a számat és odébbálltam.
Leültem egy kandalló mellé, egy kuncogó leány mellé, aki boldog volt kék ruhájában.
Csicsergett, mint egy énekesmadár én pedig visszamosolyogtam rá és hamarosan
nekem támaszkodott és egy mulatságos kis dalt énekelt három fejőlányról. Mások is
ültek a kandalló körül és ők is csatlakoztak az énekhez, a végén mindannyian
nevettünk rajta, de nem vagyok biztos benne, hogy miért. A kezei pedig forróak voltak
ahogy olyan természetesen pihentek a combomon.
Testvér, megőrültél? Halcsontot ettél, lázas vagy?
– He?
Ködös az elméd. A gondolataid vértelenek és betegesek. Úgy mozogsz, mint egy
p r é d a .
– Jól érzem magam.
– Igen, uram? Akkor én is – mosolygott rám a lány. Vidám arcocskája volt, sötét szemei
és göndör haj buggyant elő fejkendője alól. Igazságnak tetszene a lány. Barátságosan
megveregette a combomat, egy kicsit följebb, mint ahol addig tartotta a kezét.
– FitzLovag!
Lassan fölnéztem, Türelem állt fölöttem, mögötte pedig a kedves Füze. Rájuk
mosolyogtam. Türelem ritkán jött elő a szobájából, főleg télen. Az különösen rossz volt
neki. – Olyan boldog leszek, ha eljő a nyár és együtt sétálhatunk a kertekben –
mondtam neki.
Egy darabig némán méregetett. – Egy nehéz dolgot óhajtok fölvitetni a szobámba.
Segítenél fölvinni nekem?
– Természetesen – álltam föl óvatosan. – Mennem kell – mondtam a kis
szolgálólánynak. – Az anyámnak szüksége van rám. Tetszett a dalod.
– Ég veled, uram! – csacsogta felém, Füze pedig rámeredt. Türelem elvörösödött.
Követtem a tömegen keresztül a lépcsőkig.
– Már elfelejtettem hogyan kell csinálni – mondtam. – És hol van az a nehéz valami,
amit föl kell vinni a szobádba?
– Az csak egy indok volt, hogy kihozzalak onnét, mielőtt még nagyobb bajt csinálsz! –
sziszegte rám. Nem tűnt kedvesnek. – Mi a bajod? Hogyan viselkedhetsz így? Részeg
v a g y ?
Eltöprengtem rajta. – Éjszem azt mondta, hogy megmérgeztek a halcsontok. De jól
érzem magam.
Füze és Türelem nagyon gyanakodva nézegettek aztán megragadták a karomat és
fölkísértek. Türelem teát csinált. Füzével csevegtem. Elmondtam neki, hogy mennyire
szeretem Mollyt és feleségül veszem, amint a király engedélyt ad rá. Megveregette a
kezem, megtapogatta a homlokomat és megkérdezte, hogy mit ettem és hol. Nem
emlékeztem rá. Türelem teát adott. Hamarosan rókáztam. Füze hideg vizet adott.
Türelem még egy kis teát adott. Megint rókáztam. Azt mondtam, hogy köszönöm, már
nem kell több tea. Türelem és Füze vitatkoztak. Füze azt mondta, hogy azt hiszi, hogy
rendben leszek, ha kialudtam magam. Elkísért a szobámba.
Mikor fölébredtem, nem voltak tiszta emlékeim arról, hogy mit álmodtam és mi volt
valóság. Esti emlékeim olyan homályosak voltak, mintha évekkel ezelőtt történt volna.
Emellett nyitva állt a rejtekajtó, pislákoló fény szűrődött ki alóla és a huzat kihűtötte a
szobámat. Kibotorkáltam az ágyból, imbolyogtam egy darabig, aztán lassan
megmásztam a lépcsőket, egyik kezemmel mindig a hűvös falnak támaszkodva.
Félúton Árny jött elém. – Kapaszkodj belém – utasított, én pedig engedelmeskedtem.
– Hiányoztál – mondtam. Következő lélegzetemmel gyorsan hozzátettem – Elmés király
veszélyben van.
– Tudom. Elmés király mindig veszélyben van.
Elértünk a lépcső tetejére. A kandallóban tűz égett, az asztal megterítve.
– Azt hiszem, ma megmérgeztek – hirtelen borzongás futott végig rajtam. Amikor
elmúlt, éberebbnek éreztem magam. – Mintha szakaszokban ébrednék föl. Azt hiszem,
hogy ébren vagyok, aztán hirtelen minden tisztább lesz.
Árny komoran bólintott. – Azt hiszem, a hamu teszi. Nem gondolkoztál, amikor
kitakarítottad Elmés szobáját. Néha egy fű elégetett maradványai csak felerősítik a
tulajdonságát. Az egész kezed olyan lett tőle, aztán meg ültél ott és süteményt ettél.
Nem sokat tudtam tenni, azt gondoltam, kialszod magadból. Mi szállt meg, hogy
l e m e n t é l ?
– Nem tudom... Honnan tudsz ilyen sok mindent? – kérdeztem ostobán, ahogy leültetett
öreg székébe és a kandallópárkányra telepedett, ami az én helyem szokott lenni. Még
olyan kábán is észrevettem, hogy milyen könnyedén mozgott, mintha a régi merevsége
elpárolgott volna. A szél megpirította az arcát és a kezeit, elhalványítva himlőszerű
sebhelyeit. Régebben észrevettem a hasonlóságát Elméshez. Most Igazság vonásait is
felfedezni véltem rajta.
– Megvannak a magam apró trükkjei – vigyorgott gonoszul. – Mennyire emlékszel a ma
e s t é b ő l ?
Összerezzentem. – Eléggé ahhoz, hogy tudjam, hogy holnap nehéz napom lesz –
hirtelen beugrott a kis szolgálólány arca, aki a vállamra hajtotta a fejét és a combomra
tette a kezét. Molly. El kell mennem Mollyhoz ma éjszaka és megmagyaráznom neki a
történteket. Ha a szobámba jön és senki sem válaszol a kopogásra, akkor...
Fölpattantam a székből, de azonnal vissza is roskadtam a szédüléstől.
– Tessék, egyél valamit. Hánytatni nem a legjobb dolog volt, de Türelem jót akart. Más
körülmények között életet menthetne. Ne, te idióta! Mosd meg előbb a kezedet! Hát
nem hallottad, amit mondtam?
Akkor vettem észre az ecetes vizet, ami a tálca mellett tálban volt. Gondosan lemostam
a kezemről, ami ráragadhatott, aztán az arcomat is és hirtelen meglepően ébernek
éreztem magam.
– Olyan, mintha az egész napom egyetlen hosszú álom lett volna... Így érzi magát
Elmés király is?
– Fogalmam sincs. Talán nem minden gyógyfű az a szobájában, aminek gondoltam. Ez
az egyik dolog, amit meg akartam beszélni veled ma éjszaka. Hogy van Elmés király?
Hirtelen tört rá a betegség? Mióta nevezi magát Wallace gyógyítónak?
– Nem tudom – hajtottam le szégyenkezve a fejemet. Nehezemre esett jelentenem
Árnynak, hogy milyen figyelmetlen voltam az utóbbi időben. És milyen ostoba. Mikor
befejeztem, nem mondott ellent.
– Hát – mondta sóhajtva. – Nem változtathatunk rajta, csak megpróbálhatjuk menteni,
ami menthető. Túl sok minden történik, hogy egy ültünkben végiggondoljuk – töprengve
nézett rám. – Amit mondtál, nem igazán lep meg. Szipolyozottak közelednek
Kosvárhoz, a király egészsége gyengül. De Elmés egészsége gyorsabban romlik, mint
számítottam rá és a szobájában uralkodó mocsoknak semmi értelme sincsen. Hacsak...
– nem fejezte be a gondolatot. – Talán azt hiszik, hogy Démutka volt az egyetlen
védelmezője. Talán azt hiszik, hogy többé nem érdekel minket; talán már csak egy
elszigetelt öregembernek hiszik, akit könnyű elmozdítani. Az óvatlanságod legalább
előcsalta őket. Ha pedig előbújtak, akkor lecsaphatunk rájuk – sóhajtott. – Azt hittem,
szerszámként használhatom Wallace-t, hogy mások tanácsain keresztül terelgethetem.
Saját magától keveset tud a füvekről; kétbalkezes figura. De az óvatlanul elöl hagyott
szerszámot valaki más használja. Meglátjuk. Vannak módjai, hogy megállítsuk a
d o l g o k a t .
Elharaptam a nyelvem, hogy ne ejtsem ki Pompa nevét. – Hogyan? – kérdeztem
i n k á b b .
Árny elmosolyodott. – Hogyan hatástalanítottak a Hegyvidéki Királyságban?
Összerezzentem az emlékre. – Pompa felfedte a valódi kilétemet Kettrickennek.
– Pontosan. Fényt derítünk arra, ami Elmés szobájában történik. Egyél, amíg beszélek.
Engedelmeskedtem, ő pedig felvázolta a teendőimet a következő napra, de ügyelt arra
is, hogy mit etet velem. A fokhagyma íze szinte mindenben jelen volt, tudtam, hogy
méregtelenítő hatásában bízik. Eltűnődtem, hogy mi is került a szervezetembe és
mennyire színezte ki megbolondult emlékezetem azt, amit a Bolond mondott. Holnap őt
is meg kell keresnem. Árny észrevette gondterheltségemet.
– Néha – jegyezte meg sandán –, bíznod kell az emberekben ahhoz, hogy megértsd,
nem vagy tökéletes.
Bólintottam, aztán hatalmasat ásítottam. – Elnézést – dünnyögtem. A szemhéjam
hirtelen elnehezült. – Mit is mondtál?
– Semmi, semmi. Bújj ágyba és pihenj. Az az igazi gyógyító.
– De még meg sem kérdeztem, hogy merre jártál és mit csináltál. Úgy mozogsz és
viselkedsz, mint aki tíz évet fiatalodott.
– Ez dicséret akart lenni? – húzta el a száját. – Ne is törődj vele. Amúgy is hasztalan
kérdések, meghagyhatod későbbre, úgyse fogok rájuk válaszolni. Ami pedig a
viselkedésemet illeti... minél többet hoz ki az ember a testéből, annál többre képes.
Nem volt könnyű utazás, de megérte – fölemelte a kezét, hogy belém fojtsa a szót. –
Nem is mondok többet. Ágyba, Fitz. Ágyba.
Ismét ásítottam, fölkeltem és nyújtózkodtam.
– Megint nőttél – jegyezte meg Árny elismerően. – Ha így haladsz, még apádat is
t ú l s z á r n y a l o d .
– Hiányoztál – dünnyögtem a lépcső felé tartva.
– Te is. De majd holnap éjszaka megbeszéljük.
Azzal az elhatározással mentem le, hogy követem a tanácsát. A rejtekajtó, mint mindig
hangtalanul zárult be mögöttem, amint ismét a szobámban voltam. Soha nem fejtettem
meg, hogyan működik. Újabb három farönköt vetettem a tűzre, aztán leültem az
ágyamra, hogy levegyem az ingemet. Kimerült voltam, de amint megéreztem Molly
illatát az ingemen, fölélénkültem. Egy pillanatig ültem, kezemben az ingemmel, aztán
visszavettem és fölkeltem. Kisurrantam a folyosóra.
Minden szempontból késő volt már, a mulatozás is elcsitult kissé, bár Télbúcsúztató
volt, ami azt jelentette, hogy lesznek olyanok, akik hajnalig bírják. Mások az ágyukig
sem találnak el ma éjszaka. Hirtelen elmosolyodtam, miután rájöttem, hogy én is ez
utóbbiak közé tartozom.
Többen voltak a folyosókon és a lépcsőkön is. Legtöbbjük észre sem vett, a többiekkel
kapcsolatban pedig úgy vélekedtem, hogy a Télbúcsúztató elég indok, amiért a
folyosókon kóborlok. Ennek ellenére meggyőződtem róla, hogy üres a folyosó, mielőtt
bekopogtattam volna. Nem volt válasz. Ahogy újból kopogtatni akartam, az ajtó hirtelen
és halkan föltárult. Odabenn sötétség honolt.
Megrémített. Egy pillanatig biztos voltam benne, hogy baja esett, a nevét kiáltva
ugrottam be a szobába. Az ajtó becsukódott mögöttem.
– Csitt – suttogta.
Felé fordultam, pár pillanatba beletelt, mire a szemem hozzászokott a sötétséghez. A
látvány elnémított.
– Vártál rám? – kérdeztem végül.
– Csak órák óta – dorombolta.
– Azt hittem, hogy lent leszel a nagyteremben – lassan ráébredtem, hogy nem láttam
o d a l e n n .
– Tudtam, hogy senkinek sem fogok hiányozni, kivéve egyvalakit. Azt gondoltam, hogy
az a valaki talán ide is eljön, hogy megtaláljon.
Mozdulatlanul álltam és bámultam. Magyalkoszorút viselt a hajában és semmi mást. Az
ajtó előtt állt, hogy őt nézzem. Hogyan is magyarázzam az átlépett határokat? Ezelőtt
együtt kalandoztunk mögötte, de amit tapasztaltam, az egy nő nyílt meghívása volt.
Létezik ellenállhatatlanabb dolog, mint amikor egy nő vágyik a férfira? Magával ragadott
és megmentett attól, hogy magyarázkodnom kelljen az esti ostobaságaim miatt.
T é l b ú c s ú z t a t ó .
Az éjszaka titkainak szíve.
I g e n .
Hajnal előtt ébresztett föl és terelt ki a szobájából. A búcsúcsóktól még olyan távolinak
tűnt a hajnal. Hamarosan ráébredtem, hogy még rejtőzködnünk kell és letöröltem az
arcomról az ostoba vigyort. Megigazítottam gyűrött ingemet és visszatértem a
s z o b á m b a .
Amint eljutottam az ágyamig, szédítő fáradság tört rám. Mióta nem aludtam rendesen?
Leültem az ágyamra és lehúztam az ingemet. Leejtettem a földre és eldőltem az
á g y a m b a n .
Halk kopogás riasztott föl, azonnal talpon is voltam. Gyorsan az ajtóhoz siettem,
magamban mosolyogva. Még mindig mosolyogtam, amikor szélesre tártam az ajtót.
– Helyes. Ébren vagy és majdnem teljesen felöltözve. A tegnapi este után azt hittem,
úgy kell kirángatnom téged az ágyból.
Burrick volt az, megmosakodva, tiszta ruhában. Előző éjszakai mulatozásáról csak
néhány apró ránc árulkodott a homlokán. Már kiskorom óta tudtam, hogy mindegy,
hogy milyen mulatós éjszakát töltött Burrick a pohár mellett, másnap reggelre színjózan
volt és tiszta fejjel végezte a dolgát. Felsóhajtottam. Fölösleges kegyelemért
könyörögni, úgysem adna. Ehelyett a ládámhoz léptem és előástam egy tiszta inget.
Fölvettem és követtem Igazság tornyába.
Létezik egy furcsa határ, testi és lelki egyaránt. Életem során csak ritkán léptem át, de
minden esetben különös dolog történt utána. Az a reggel is olyan volt. Alig egy óra
múltán félmeztelenül, izzadva álltam Igazság szobájában, hideg levegő áramlott be, de
nem éreztem. A fejszém alig volt könnyebb a világnál, Igazság jelenlétének a súlya
pedig olyan volt, mintha a szemeimen erőltetném ki az agyamat. Már nem tudtam
föltartani a fejszémet, hogy hárítsak, Burrick pedig ismét támadott, csak tessék-lássék
védekeztem. Könnyedén félresöpörte, két óvatos, de nem finom érintést vitt be az
o l d a l a m r a .
– És halott vagy – mondta és visszalépett. Leeresztette a fejszéjét, rátámaszkodott és
kifújta magát. Reménytelen.
Az elmémben Igazság teljesen mozdulatlan volt. Odapislantottam az ablakhoz, ahol állt
és a tengert kémlelte. A reggeli fény könyörtelenül kirajzolta az arcvonásait és
megcsillantotta az ősz szálakat a hajában. Tartása tükrözte, amit éreztem. Lehunytam
a szemem, túl fáradtan ahhoz, hogy bármit is csináljak. És akkor hirtelen
egybeolvadtunk, láttam a jövőnket. Ostromlott ország voltunk, olyan ellenfél ellen
harcoltunk, aki csak ölni és pusztítani jött. Csak ez volt a céljuk. Nem volt
megművelésre váró földjük, gyermekeik, akiket védelmezzenek, de mi éltük mindennapi
életünket miközben ellenük védekeztünk. A Martalócoknak a fosztogatás és a pusztítás
volt a mindennapi életük, csak erre az egyszerű gondolatra volt szükségük, hogy
elpusztítsanak minket. Nem harcosok voltunk, már nemzedékek óta. Nem úgy
gondolkoztunk, még azok sem akik katonák voltak; őket racionális ellenfelek ellen
képezték ki. Hogyan tudnánk ellenállni őrültek pusztításának? Milyen fegyverünk volt?
Körülnéztem. Én. Én, mint Igazság.
Egy ember, egyetlen ember, aki kifacsarja erőforrásait, miközben népének védelme és
a Mesterség függőséget okozó csábítása közötti keskeny pallón egyensúlyozik.
Egyetlen ember, amíg viaskodtunk és áskálódtunk a kastély falai közt. Reménytelen
volt. Bukásra ítéltettünk.
Elöntött az elkeseredés és azzal fenyegetett, hogy magával ránt. Körülvett és
örvénylett, de hirtelen a kellős közepén megtaláltam egy helyet, ami
reménytelenségében mulatságos volt. Szörnyen mulatságos. Négy kicsi hajó, képzetlen
legénységgel, őrtornyok és jelzőfények, amik ugyanúgy hívogatták a védőket és a
támadókat. Burrick a fejszéjével és én, a hidegben állva. Igazság, amint kifelé bámul az
ablakon és Pompa, aki alattunk a saját apját mérgezi, annak reményében, hogy
elrabolja az elméjét és örökli az egész felfordulást. Annyira teljesen haszontalan volt és
olyan elképzelhetetlen, hogy föladjuk. Nevetni támadt kedvem és nem tudtam
visszatartani. Álltam a fejszémre támaszkodva és kacagtam, mintha a világ lenne a
legmulatságosabb dolog, amit valaha is láttam, míg Burrick és Igazság csak bámultak
rám. Igazság halvány félmosollyal válaszolt, a szemeiben csillanó fény jelezte, hogy
osztozik tébolyomban.
– Fiú? Jól vagy? – kérdezte Burrick.
– Jól vagyok. Teljesen jól – mondtam, ahogy a nevetésem alábbhagyott.
Kihúztam magam, megráztam a fejem és meg mernék esküdni rá, hogy éreztem, ahogy
az agyam a helyére rázódik.
– Igazság – mondtam és átöleltem a tudatát. Könnyű volt, mindig is az volt, de
korábban azt hittem, hogy van vesztenivalóm, ha megteszem. Nem olvadtunk egy
személlyé, inkább úgy illettünk össze, mint tányérok a konyhaszekrényben.
Kényelmesen utazhatott velem, mint egy könnyű lovaglás. Nagy levegőt vettem és
fölemeltem a fejszét. – Még egyszer – mondtam Burricknak.
Ahogy rám támadt, többé nem Burrick volt, hanem egy ember fejszével a kezében, aki
azért jött, hogy megölje Igazságot. Mielőtt megtörhette volna a lendületemet, a padlóra
küldtem. Fölállt, megrázta a fejét és egy pillanatig haragot láttam a tekintetében. Ismét
összecsaptunk, megint halálos találatot vittem be.
– Harmadszor – mondta és ádáz vigyor ült ki az arcára. A küzdelem élvezetével
rontottunk egymásnak és ismét tiszta találatot vittem be.
Még kétszer csaptunk össze, mielőtt Burrick hirtelen kitért és hátralépett a csapásaim
elől. Leeresztette a fejszéjét, előrehajolva kifújta magát, aztán kihúzta magát és
Igazságra nézett.
– Megérezte – fújtatta. – Elkapta a ritmusát. Még nem az igazi, de már érzi. Egy kis
gyakorlással tovább fejlesztheti, de jól választott, hercegem. A fejsze a fegyvere.
Igazság lassan bólintott. – Ő pedig az enyém.
1 6
Igazság hajói
A VÖRÖS MARTALÓCOKKAL folytatott háború harmadik nyarán vér áztatta a Hat
Hercegségek hajóit. Bár csak négy hajónk volt, jelentős változást eredményeztek a
védelmi taktikáinkban. Tavaszi összecsapásaink a vörös hajókkal hamar megtanítottak
rá, hogy túl sokat felejtettünk harcos múltunkból. A Martalócoknak igazuk volt;
földműves nép lettünk, de olyan földművesek akik elhatározták, hogy fölveszik a harcot.
Gyorsan rá kellett jönnünk, hogy a Martalócok leleményes és kegyetlen harcosok
voltak. Ez olyannyira igaz volt, hogy soha nem sikerült egyet sem élve elfognunk és
soha nem adták meg magukat. Talán ez lehetett volna az egyik nyom a szipolyozások
mibenlétének földerítésére és arra, hogy megtudjuk, mivel is állunk szemben, de
akkoriban túl halvány nyom volt és túlságosan lefoglalt a túlélésünk ahhoz, hogy
eltöprengjünk rajta.
*
A tél hátralévő része olyan gyorsan telt el, amennyire az első fele vánszorgott. Életem
különböző részei egy gyöngysor szemeiként sorakoztak egymás után, s én voltam a
szál, ami összekötötte őket. Ha akkoriban végiggondoltam volna, milyen
erőfeszítésekre volt szükségem, hogy ezeket a részleteket távol tartsam egymástól,
lehetetlennek találtam volna. Ám akkoriban fiatal voltam, sokkal fiatalabb, mint
sejtettem és valahogy találtam rá erőt, hogy mindet megtegyem és mindnek
m e g f e l e l j e k .
Hajnal előtt kezdődött a napom, Igazság tornyában. Hetente legalább kétszer Burrick is
ott volt a fejszéivel, de általában csak Igazság és én fejlesztettük Mesterségbeli
érzékeimet. Teljesen más módszereket alkalmazott, mint Galenus. Határozott feladatai
voltak a számomra és ezekre képzett ki. Megtanultam látni a szemeivel és engedni,
hogy Igazság használja az enyémet. Megtanultam érzékelni azokat a finom
módozatokat, amikkel a figyelmemet terelgette és gondolatban leírni amit tapasztaltam,
hogy állandóan tájékoztatni tudjam. Ez általában azt jelentette, hogy körbejártam a
kastélyban, magammal hordozva a jelenlétét a fejemben, mint egy sólymot a karomon.
Először csupán pár óráig sikerült fenntartanom a kapcsolatot vele, de ahogy telt az idő,
akár napokig is képes voltam megosztani vele az elmémet. A kapcsolat ennek ellenére
gyengült az idő múlásával, csak Igazság közvetlen érintése tudta megújítani, vagy
fölerősíteni. Mégis sikerélményt jelentett, hogy hosszú ideig tudtuk tartani a kapcsolatot.
A Királyné Kertjében is sok időt töltöttem és segítettem Kettrickennek átrendezni újra
meg újra a szobrocskákat és virágosládákat, madáritatókat, míg végül elégedett lett
velük. Mindig megbizonyosodtam, hogy Igazság velem van olyankor, reméltem, hogy
jót tesz neki, hogy úgy látja Kettrickent, ahogy a többiek, különösen akkor, amikor
elragadtatottságtól és a hidegtől kipirult arccal állt a hólepte kert közepén és arról
beszélt, milyen csodálatos hellyé fogja varázsolni és remélte, hogy Igazság is örömét
leli majd benne. Vajon ezzel elárultam Kettricken belém vetett bizalmát? Félresöpörtem
a gondolatot. Magammal vittem Igazságot akkor is, amikor meglátogattam Türelem
ú r n ő t .
Igyekeztem az emberek közé is kivinni, hiszen miután ismét megkezdte sorvasztó
feladatait a Mesterséggel, egyre ritkábban tudott kimozdulni az emberek közé, amit
egykor annyira szeretett. Elvittem a konyhába és az őrszobába, az istállókba és ki
Kosvár városába. Mikor a városban voltunk, mindig a kikötők felé terelt, ahol figyeltem
az utolsó munkálatokat, később pedig elbeszélgettem a legénységgel, miközben azok a
hajókkal ismerkedtek. Felhívtam a figyelmét az emberek morgolódásaira, akik csaknem
árulásnak tartották, hogy külszigeteki menekültek is helyet kaptak a legénységben.
Mindenki számára nyilvánvaló volt, hogy azok a külszigetekiek mennyire gyakorlottak
voltak a hajók kezelésében és milyen otthonosan mozogtak a fedélzetükön, mint ahogy
az is nyilvánvaló volt, mennyire megvetik őket és mennyire bizalmatlanok velük
szemben a Hercegségek népei. Nem voltam biztos benne, hogy Igazság bölcsen
döntött, amikor őket is fölvette, bár soha nem számoltam be a kételyeimről, csak
megmutattam neki az emberek zsörtölődéseit.
Velem tartott akkor is, amikor meglátogattam Elmést. Mindig késő délelőttre, kora
délutánra időzítettem a viziteket. Wallace mindig nehezen engedett be és úgy tűnt,
mindig van valaki más is a szobában amikor meglátogattam; szolgálólányok, akiket
azelőtt soha nem láttam, vagy egy lakatos, amint egy ajtót javítgatott éppen.
Türelmetlenül vártam azt a pillanatot, amikor négyszemközt beszélhetek végre a
királlyal a házassági terveimről. A Bolond is mindig ott volt és ígéretéhez híven nem
mutatta jelét barátságnak felém. Bár tudtam, hogy miért csipked és szurkál a szavaival,
mikor gúnyol, néha még így is sikerült felbosszantania. Az egyetlen dolog, ami
elégedettséggel töltött el, az a szobáiban beállt változás volt. Valaki elkotyogta Hirtelen
asszonyságnak, hogy milyen állapotban volt a király szobája.
A Télbúcsúztató kellős közepén egy seregnyi szolgáló és cseléd, élükön Hirtelen
asszonysággal megszállta a király lakosztályát és magukkal hozták az ünnep
hangulatát. Hirtelen úrnő csípőre tett kézzel megállt a szoba közepén és onnan dirigálta
a szolgálóhadat, akik kitakarítottak, felmostak, miközben folyamatosan szidta Wallace-t,
amiért hagyta, hogy olyan rosszra forduljanak a dolgok. Természetesen Wallace
egyfolytában bizonygatta, hogy személyesen felügyelt a takarításokra, hogy minél
kevésbé zavarják azok a királyt. Kellemes délutánt töltöttem akkor a király
lakosztályában, mert a sürgés-forgás még Elmést is fölébresztette és nemsokára ismét
önmagának tűnt. Csitítgatta Hirtelen asszonyságot, hogy ne dorgálja meg a
személyzetet figyelmetlenség miatt és vidáman tréfálkozott velük, amíg felsúrolták a
padlót, illatos olajokkal ledörzsölték a bútorokat. Hirtelen asszonyság tekintélyes
mennyiségű takarót halmozott Elmés királyra, amíg kiszellőztették a szobát. Ő is csak
szimatolt a füstölők és hamuval teli tálcák láttán, én pedig halkan javasoltam, hogy
talán Wallace-nak kellene kiürítenie, mivel ő volt a gyógyító, aki ismerte a füveket.
Sokkal engedelmesebb és könnyebben kezelhető ember lett, miután visszatért az
edények tisztításából. Eltűnődtem, hogy vajon tudja-e egyáltalán, hogy milyen hatással
vannak a füvei Elmésre. De ha nem Wallace műve volt, akkor kicsodáé? A Bolonddal
többször is lopva sokatmondó pillantásokat váltottunk.
Nem csak kitakarították, de fényesebbé is tették a szobát, ünnepi gyertyákkal és
fenyőfaágakkal, amitől visszatért Elmés arcába az élet. Éreztem Igazság néma
elégedettségét, és amikor aznap este a király csatlakozott az ünnepséghez és kedvenc
dalnokait és dalait játszatta, személyes győzelemnek könyveltem el.
Volt olyan idő, ami csak az enyém volt, persze nem csak azok az éjszakák, amiket
Mollyval töltöttem. Amikor csak tudtam, kiosontam a kastélyból és együtt vadásztam a
farkasommal. Soha nem voltam teljesen elszakítva tőle, de egy egyszerű tudati
kapcsolat nem nyújthat olyan elégedettséget, mint egy közös vadászat. Nehéz leírni azt
a teljességet, amikor két test, közös tudattal egyetlen cél érdekében mozdul, hajtja föl a
vadat. Azokon a napokon, amikor nem látogattam meg, a jelenléte velem volt és ez
olyan természetes volt, mint levegőt venni. Apró dolgok formájában volt jelen, a
szaglásom kifinomultabbá lett, éberebb lettem a körülöttem lévők iránt, mintha az ő
tudata védené a hátamat és figyelmeztetett az olyan apró jelekre, hangokra, szagokra,
amiket talán figyelmen kívül hagytam volna. Az étel ízesebb volt, az illatok még
érzékelhetőbbek. Igyekeztem, hogy Molly közelében ne éljek ezekkel az új
tapasztalatokkal. Éreztem, hogy a farkas akkor is velem van, de nem tett semmi
feltűnőt, hogy éreztesse jelenlétét.
Egy hónappal Télbúcsúztató után új feladatot kaptam. Igazság közölte, hogy azt akarja,
hogy az egyik hajóján legyek, így egyik nap a Rurisk fedélzetén találtam magam az
evezők mellett. A kapitány el is töprengett rajta, hogy miért egy magamfajta vékony
suhancot ültettek az evezők mellé. A legtöbben megtermett, izmos fickók voltak
kemény tenyérrel, ezért az egyetlen lehetőségem, hogy bizonyítani tudjak abban rejlett,
hogy minden erőmmel belevetettem magam a feladatba. Szerencsére nem én voltam
az egyetlen tapasztalatlan ember a fedélzeten, a külszigeteki menekültek kivételével
szinte még senki sem szolgált hadihajó fedélzetén.
Igazságnak a legidősebb hajóácsokat kellett megkeresnie, akik még tudták hogyan kell
hadihajót építeni. A Rurisk volt a legnagyobb a négy hajó közül. A hajók vonalai
karcsúak voltak, igazodtak a hullámzáshoz és olyan gyorsan szelték a hullámokat,
ahogy a molnárkák szaladgáltak a víz felszínén. A Rurisk és kistestvére a Konstancia
masszívabb zsindelypalánkokkal rendelkeztek, amik ellenállóbbá tették őket az
ütközésekkel szemben. Sudár fenyőfa árbocán hatalmas koscímeres vitorlavászon
feszült. A fedélzetük még csillogott, az evezők még egyszer sem merültek vízbe, de
hamarosan sokat mondó karcolásokkal, kopásokkal, repedésekkel lesz teli, amitől
sajátos egyéniséget nyernek a hajók. Ám a Rurisk egyelőre ugyanolyan friss és járatlan
volt, mint mi. Mikor először hajóztunk ki, egy frissen betört lóra és kezdő lovasára
emlékeztetett. Jobbra-balra imbolygott, kacsázott és meg-megtorpant, de amint
megtaláltuk a ritmust, úgy hasított keresztül a hullámokon, mint kés a vajon.
Igazság utasítására belevetettem magam az új feladatomba. A legénységgel együtt az
egyik raktárépületben kaptunk szállást. Visszafogottan viselkedtem és megtanultam az
első parancsszóra ugrani. A kapitány a Hat Hercegségből származott, de az első tiszt
külszigeteki volt. Tőle tanultunk meg bánni a Ruriskkal és megismerni a képességeit.
Rajta kívül még két külszigeteki volt a legénységben, akik általában halkan beszélgettek
egymás közt, ha éppen nem volt semmi dolgunk. Nem tudom, miért nem látták be,
hogy ezzel csak zsörtölődést és bizalmatlanságot váltottak ki a többiekből. Az én
priccsem közel volt hozzájuk, ezért gyakran tapasztaltam, hogy amikor aludni tértem,
Igazság azt sugalmazta, hogy figyeljek oda halk beszélgetéseikre, amik egy számomra
idegen nyelven zajlottak. Tudtam, hogy Igazságnak többet mond, mint nekem, de idővel
fölfedeztem, hogy nem különbözött sokban a mi nyelvünktől és egy részét magam is
megértettem. Legtöbbször ők is arról beszélgettek, hogy hogyan rabolták el tőlük a
Martalócok szeretteiket és ugyanolyan bosszúszomjas esküket fogadtak ellenük, mint a
legtöbben közülünk. A fedélzeten tartózkodók közül majdnem mindenki vesztett már el
ismerőst, barátot, rokont a fosztogatások és a szipolyozások során. Némi bűntudattal
azon gondolkoztam, hogy vajon hányat küldtem át én a másvilágra. Ez a gondolat egy
kis távolságot csempészett közém és a többiek közé.
A téli viharok ellenére majdnem minden nap kihajóztunk és manőverezési, navigációs,
vagy harci gyakorlatokat tartottunk a partmenti vizeken. A kapitány minden alkalmat
megragadott, hogy fölvázolja előnyeinket a Martalócokkal szemben. Az ellenség távol
jár az otthonától, mondta mindig, a hosszú utazás pedig megviselte őket. A hajóikon
éltek porciókon, szűk helyen összezárva, míg mi frissek voltunk és jól tápláltak. Az
utazás viszontagságai miatt feltételeztük, hogy a harcosok egyben evezősök is voltak,
míg mi katonákat is szállítottunk a fedélzeten, akik íjakkal már messziről támadni tudtak
és az evezőinknél mindig teljes létszámot tudtunk tartani. Gyakran láttam, hogy az első
tiszt csak csóválja a fejét a szavak hallatán, egyszer négyszemközt elmondta, hogy
éppen egy olyan hosszú hajóút nehézségei tesznek egy legénységet keménnyé és
harciassá. Hogyan is remélhetik az elpuhult, jól táplált földművesek, hogy fölvehetik a
versenyt a tengerjáró Vörös Martalócokkal?
Tíz napból egyszer szabad voltam, olyankor a kastélyba mentem, ahol rengeteg
tennivalóm akadt. Beszámoltam Elmés királynak a Rurisk fedélzetén szerzett
tapasztalataimról és jól esett látni a szemében csillanó érdeklődést, ami ilyenkor
jellemezte. Úgy tűnt, jobban van, de még mindig nem az a király volt, akire
gyermekkoromban emlékeztem. Türelem is elvárta, hogy meglátogassam és
kötelességtudóan Kendeken előtt is megjelentem. Egy-két óra jutott Éjszemre, tiltott
találkozás Mollyval, aztán pihenésre hivatkozva vissza a szobámba, hogy ott legyek,
amikor Árny magához hívat és részletesen kifaggat. Következő reggel rövid jelentést
tettem Igazságnak, aki egy érintéssel fölújította a kapcsolatot, aztán visszatérés a
barakkokba. Gyakran örültem is, hogy visszakerülök a hajóra, mert olyankor legalább
kialudhattam magam.
Végül, ahogy a tél a végéhez közeledett, lehetőségem adódott, hogy bizalmasan
beszéljek Elmés királlyal. Egy szabadnapomon elé járultam, hogy beszámoljak a
kiképzésről. A király a kandallója előtt ült, jobban érezte magát, mint szokta és még
Wallace sem volt jelen aznap, csak egy fiatal lány, aki látszólag a szobát tisztogatta, de
minden bizonnyal Pompának kémkedett. A Bolond is láb alatt volt, mint mindig és
örömét lelte benne, hogy kényelmetlenül érezzem magam. A Bolondot gyermekkorom
óta ismertem és annyira hozzászoktam már fehérségéhez és színtelen szemeihez,
hogy elfogadtam olyannak, amilyen. A cselédlány nem így lehetett ezzel, mert amikor
azt hitte, hogy a Bolond nem veszi észre, megbámulta. Amint a Bolond megérezte, ő is
hasonló módon kezdte lopva figyelni, minden alkalommal egyre furcsább arcot vágva. A
lány egyre idegesebb lett, míg végül egyszer, amikor el kellett haladnia mellettünk
vödörrel a kezében, a Bolond Sajtfejjel bekukucskáltatott a szoknyája alá, amitől
annyira megijedt, hogy felsikoltva megugrott és magára öntötte a piszkos felmosóvíz
java részét. Elmés megdorgálta a Bolondot, aki büszkén és lelkifurdalás nélkül
vigyorgott, aztán elküldte a leányt, hogy öltsön tiszta ruhát. Megragadtam a
l e h e t ő s é g e t .
– Felség, van valami, amiről már régóta szeretnék beszélni felségeddel.
Lehetett a hangomban valami, amire a bolond és a király is felfigyelt. Vetettem egy
pillantást a Bolondra, ő pedig tudta, hogy azt szerettem volna, hogy vonuljon félre, de
ehelyett közelebb hajolt, éppenséggel Elmés térdére hajtotta a fejét és derűsen
m o s o l y g o t t .
– Beszélj, FitzLovag – mondta Elmés király.
Nagy levegőt vettem. – Felség, az engedélyét szeretném kérni, hogy megnősüljek.
A Bolond szemei elkerekedtek a meglepetéstől, de a király csak mosolygott, mintha egy
kisgyerek lennék, aki édességet kért.
– Tehát végül megtörtént. Persze, bizonyosan udvarolni akarsz neki elébb?
A szívem a torkomban dobogott. Elmést túlzottan is jelentőségteljes pillantással nézett
rám, de elégedetten. Reménykedni kezdtem.
– Attól tartok, felséges királyom, hogy már elkezdtem. Bár tudnia kell, hogy nem
tudatosan tettem, hanem... így alakult.
Jóízűen fölkacagott.
– Igen. Így szokott lenni. Bár nem szóltál korábban, ezért eltűnődtem, vajon mi a
szándékod, nem ámítja-e magát a hölgy.
Kiszáradt a szám és alig kaptam levegőt. Mennyit tudhatott? Elmosolyodott rémületem
l á t t á n .
– Nincs ellenvetésem, sőt, elégedett vagyok a választásoddal...
Az arcomra kiülő széles mosoly szinte a tükörképe volt annak, ami a Bolond arcán
jelent meg. Szaggatottan levegőt vettem, de Elmés folytatta.
– Bár az apjának fenntartásai vannak. Azt mondta nekem, hogy nem szeretné addig
nyélbe ütni, amíg a nővéreit ki nem házasítja.
– Micsoda? – nyögtem ki nagy nehezen. Összezavarodtam, míg a király jóságosan
mosolygott rám.
– A hölgy, nevéhez hűen hamar engedélyt kért, hogy tarthassa veled a kapcsolatot.
Úgy tűnik, elnyerted Szeretet kisasszony szívét, amikor vitába szálltál Virágóval.
Testens azonban nemet mondott neki, az említett indokok miatt. Ha jól értesültem
meglehetősen hevesen vitatkozott az apjával, de Testens határozott ember. Ám
üzenetet küldött nekünk, mert nem akart bosszúságot az ügyből. Tudatta, hogy nincs
ellenvetése a házassággal kapcsolatban, csak azt nem kívánja, hogy idősebb nővérei
eljegyzése előtt történjék meg. Én is egyetértettem vele és beleegyeztem. Szeretet még
csak tizennégy éves, ha jól tudom.
Nem jutottam szóhoz.
– Ne vágj olyan elkeseredett képet, fiú. Mindketten fiatalok vagytok és rengeteg időtök
van. Biztos vagyok benne, hogy Testensnek sincs kifogása az ellen, ha olykor
találkoztok, még ha nem engedélyezi is a hivatalos udvarlást – Elmés olyan békésen,
olyan kedves tekintettel nézett rám, hogy más körülmények közt talán megilletődtem
volna. A Bolond tekintete ide-oda járt kettőnk közt, de nem tudtam olvasni belőle.
Úgy reszkettem, ahogy már hónapok óta nem. Nem hagyhatom, hogy ennél rosszabbra
forduljanak a dolgok. Megtaláltam a hangomat és kiszáradt torokkal szólaltam meg.
– Királyom, én nem Szeretet kisasszonyra gondoltam.
Csönd telepedett közénk. Láttam, ahogy Elmés tekintete megváltozik, s ha nem lettem
volna olyan elszánt, olvasok belőle és lesütöm a szemem. Ehelyett álltam a tekintetét,
remélve, hogy talán megérti. Mikor nem szólt, megpróbáltam folytatni.
– Felség, a hölgy, akire én gondoltam, pillanatnyilag egy úrnő cselédje, de valójában
nem szolga. Egy...
– Hallgass!
Mozdulatlanná dermedtem. Mintha pofon csattant volna el. Elmés lassan végigmért,
aztán hatalmának teljes súlyával szólalt meg. Talán még a Mesterség erejét is éreztem
a szavaiban.
– Jól figyelj arra, amit most mondok, FitzLovag. Testens jó barátom és az egyik
Hercegem. Sem őt, sem a lányát nem sértheted meg, vagy hanyagolhatod el. Most
nem udvarolhatsz senkinek. Senkinek. Azt ajánlom, gondold végig jól, milyen
fontossággal bír, hogy Testens megfelelő párnak talál Szeretet számára. Nem
aggasztja a születésed. Kevesen vélekednek hasonlóan. Szeretetnek saját birtoka és
rangja lesz. Akárcsak neked tőlem, ha bölcsen bánsz az idővel és a Herceg leányával.
Rá fogsz jönni, hogy ez a jó választás. Majd én megmondom, hogy mikor kezdhetsz
u d v a r o l n i .
Összeszedtem maradék bátorságomat. – Felséges uram, kérem, sz...
– Elég legyen, Lovag! Hallottad a döntésemet, ne is ejtsünk több szót róla!
Röviddel később elbocsátott, én pedig reszketve tértem vissza a szobámba. Nem
tudtam, hogy a harag, vagy a bánat okozta a remegésemet. Eszembe jutott, ahogy az
apám nevén nevezett. Keserűen azt gondoltam, talán azért, mert a szíve mélyén tudta,
hogy úgy cselekszem majd, ahogy az apám tette. Szerelemből nősülök. Még akkor is,
gondoltam alattomosan, ha meg kell várnom, míg Elmés király meghal és Igazság
betartja az ígéretét. Még sírni sem tudtam, csak feküdtem az ágyamban és bámultam a
mennyezetet. El sem tudtam képzelni, hogyan mondom el Mollynak, pedig találnom
kellett rá módot. Nem titkolhattam el, hazudni pedig nem fogok. Kivárom a megfelelő
alkalmat, amikor elmagyarázom neki és megérti. Kivárom. Addig viszont nem is
gondolok rá, de úgy döntöttem, a királyt sem látogatom meg, amíg nem hívat magához.
Ahogy közeledett a tavasz, Igazság összeállította az embereit és a hajóit,
körültekintően, mintha egy táblára helyezné föl őket. Az őrtornyok és a partvidék mindig
el volt látva emberekkel, a jelzőtüzekhez pedig volt elegendő olaj. A Galenus-féle
kotéria maradványait elosztotta a tornyokban és a hajókra. Szeréné, nemezisem és a
kotéria szíve Kosvárban maradt. Magamban eltöprengtem, hogy miért tartotta maga
mellett, ahelyett, hogy külön-külön fogadta volna a jelentésüket. Galenus halálával és
Augustus visszavonulásával Szeréné vette át Galenus helyét és úgy viselkedett, minta
ő volna az Oktató. Bizonyos szempontból hasonlított is Galenusra, nem csak
megjelenésében és viselkedésében utánozta őt, de modorában is. A cselédek
ugyanazzal a félelemmel és undorral beszéltek róla, ahogy egykoron Galenusról. Úgy
tudtam, még Galenus szobájába is átköltözött. Amikor a kastélyban tartózkodtam,
igyekeztem elkerülni. Jobban örültem volna, ha Igazság máshova helyezi, de nem az
én dolgom volt, hogy megkérdőjelezzem a döntését.
A Ruriskra Justin egy magas, hórihorgas fiú került, aki két évvel volt idősebb nálam és
megvetett azóta, mióta együtt tanultuk a Mesterséget és olyan látványosan
megbuktam. Minden lehetséges alkalommal lekezelt, én pedig összeszorított szájjal
tűrtem és igyekeztem elkerülni, ami a hajó szűkös fedélzetén elég nehéz volt.
Kényelmetlen helyzet volt.
Igazság hosszas vitatkozás után Carrodot a Konstancia fedélzetére helyezte, Burlt a
szépöböli toronyba, Willt pedig messze északra a Vörös Toronyba, Medwen
Hercegségben, ami nagy rálátást biztosított a tengerre és a szárazföldre egyaránt.
Miután elhelyezte a figurákat a táblán, szánalmasan vékony védelmi vonal tárult a
szemünk elé.
– Eszembe jut egy régi népmese a koldusról, akinek csak egy kalapja volt, hogy
eltakarja a meztelenségét – mondtam Igazságnak. Humortalanul elmosolyodott.
– Bárcsak olyan gyorsan tudnám mozgatni a hajóimat, mint ő a kalapját – sóhajtotta.
Két hajót őrjáratra küldött a part mentén, kettőt tartalékban hagyott, a Ruriskot
Kosvárban, a Szarvast pedig Délszorosban horgonyoztatta le. Szánalmas kis védelmi
flotta volt. Már építették az újabb hajókat, de senki sem számított rá, hogy hamar
elkészülnek. A legjobb faanyagot elhasználták az első négy hajóra, az ácsok pedig
figyelmeztették Igazságot, hogy jobb várni egy kicsit, mint zöld fát használni a többihez.
Nem örült neki, de hallgatott rájuk.
Kora tavasszal gyakorlatokat tartottunk. Igazság megsúgta, hogy a kotéria tagjai
körülbelül úgy működtek, mint a postagalambok. Az én helyzetem bosszantóbb volt.
Úgy döntött, hogy senkinek nem hozza nyilvánosságra, hogy tanít a Mesterségre, talán
azért, mert nagyon sok előnye származott belőle, hogy észrevétlenül beleláthatott a
szemeimmel az emberek mindennapi életébe. A Rurisk kapitányát tájékoztatták, hogy
hallgasson rám, ha esetleg hirtelen irányváltoztatást vagy új célpontot adok meg. Attól
tartok a kapitány nem tartotta többre az utasítást, mint a herceg fattyú unokaöcsének a
bíztatását, de legalább követte az utasítást.
Aztán egy kora tavaszi reggelen újabb gyakorlatra jelentkeztünk a hajón. Addigra jól
szervezett egységként kezeltük a hajót. A feladat az volt, hogy találkozzunk a
Konstanciával egy meg nem határozott ponton. Olyan Mesterség-gyakorlat volt, amit
addig még nem sikerült végrehajtanunk, ezért fölkészültünk egy újabb csalódásra,
kivéve Justint, aki keményen elszánta magát, hogy sikerüljön. Karba tett kézzel,
sötétkékbe öltözve (talán azt hitte, hogy a kék színtől jobb Mesterséghasználónak
tűnik), a dokkban állt és belebámult a sűrű ködbe, ami az óceán fölött ült. Kénytelen
voltam elhaladni mellette, amikor egy vizeshordót vittem a fedélzetre.
– Neked csak egy fehér függöny, Fattyú, de nekem olyan tiszta, mint egy tükör.
– Milyen szomorú – mondtam kedvesen, nem törődve a „fattyú” szó használatával; már
majdnem elfelejtettem, mennyi élt lehet vinni a szóba. – Inkább nézem a ködöt, mint a
te képedet – kicsinyes volt, de jól éreztem magam tőle. Emellett kárörvendően
figyelhettem, ahogy köpönyegének laza szára a lába köré tekeredett, miközben fölszállt
a fedélzetre. Jómagam matrózhoz méltóan praktikusan öltözködtem, vastag
gyapjúinget, bélelt nadrágot és bőrzekét viseltem. Gondolkoztam, hogy láncinget is
magamra öltök, de Burrick megrázta a fejét.
– Jobb egy tiszta vágástól meghalni, mint vízbe fúlni – javasolta.
Igazság elmosolyodott. – A végén még elbízza magát – mondta szárazon és még
Burrick is elmosolyodott. Egy kis késéssel.
Így hát elvetettem a láncing gondolatát. Amúgy is evezős napnak ígérkezett, ahhoz
pedig kényelmesen voltam öltözve. Egyre büszkébben szemléltem izmosodó
mellkasomat és vállamat, még Molly is megdicsérte a minap. Elfoglaltam a helyemet,
megmozgattam a vállam és mosolyogva gondoltam rá. Az utóbbi időben túl kevés időm
jutott rá, amit csak az idő orvosolhatott. A nyárral pedig jöttek a Martalócok, várhatóan
még kevesebb szabadidőm lesz. Az ősz túl távolinak tűnt.
A katonák és az evezősök is elfoglalták a helyüket és hamarosan eloldották a köteleket.
A kormányos is a helyére állt és az evezők elkezdték egyenletes mozgásukat, egy
hatalmas állattá váltunk. Ez egy olyan jelenség volt, amit már korábban is
megfigyeltem, talán érzékenyebb lettem rá Igazság tanításainak köszönhetően. Talán
az lehet az oka, hogy minden ember a fedélzeten egyetlen cél érdekében dolgozott,
ami a legtöbb esetben a bosszú volt. Akármi légyen is az oka, olyan egységet hozott
létre, amit még soha azelőtt nem tapasztaltam. Talán egyfajta kivetülése volt annak az
érzésnek, amiben egy kotéria osztozott. Egy pillanatig sajnálatot éreztem az elvesztett
lehetőségek fölött.
Te vagy az én kotériám mintha mögülem suttogott volna. Valahonnan, a távoli hegyek
közül, alig egy sóhajtás – Hát nem vagyunk falka?
Igen – feleltem gondolatban mindkettőjüknek, aztán visszazökkentem és a
feladatommal törődtem. Az evezők egyszerre csobbantak és egyszerre emelkedtek ki a
vízből, ahogy hajtottuk előre a hajót. A vitorla ernyedten lógott. Hamarosan saját kis
világ lettünk, a víz hangjai, légzésünk ritmusa, ahogy húztuk az evezőnket. Néhány
katona halkan beszélgetett egymással, hangjukat eltompította a köd. Justin a kapitány
mellett állt és a ködbe bámult. Összeráncolta a homlokát, tekintete elrévedt, tudtam,
hogy Carrodot keresi a Konstancián. Szórakozottan én is kinyúltam, kíváncsian, hogy
vajon megérzem-e, mit Üzent.
Hagyd abba! figyelmeztetett Igazság, én pedig visszahúzódtam, mintha a kezemre
csapott volna. Még nem vagyok felkészülve ahhoz, hogy bárki is gyanakodni kezdjék
f e l ő l e d .
Több volt a figyelmeztetésben, mint egyszerű rosszallás, de nem akartam töprengeni
rajta. Mintha amit tettem volna, nagyon veszélyes dolog lett volna, én pedig azon
töprengtem, mitől félhetett. Az evezés egyenletes ritmusára koncentráltam és
kibámultam a szürkeségbe. A délelőtt java része így telt el, csak Justin kérte meg néha
a kormányost, hogy módosítson irányt. A köd megritkult, de nem sokat számított
evezés közben. Az egyenletes ritmus, a hangokat elnyelő és átláthatatlan köd
elhódított, mintha ébren álmodnék.
Fiatal őrök kiáltása törte meg révületemet. – Vigyázzatok! – kiáltotta, aztán vérbe fúlt a
hangja – Megtámadtak minket!
Fölpattantam az evezőpadról és vadul néztem körül. Köd. Csak az evezőm zörgött,
ahogy csúszott a vizén, a szomszédaim pedig rám néztek, hogy miért törtem meg a
r i t m u s t .
– Te, Fitz! Mi a gond? – kérdezte a kapitány. Justin mellette állt, kisimult homlokkal,
önelégült arckifejezéssel.
– Én... meghúztam a hátam. Elnézést – lehajoltam az evezőmhöz.
– Kelpy, váltsd föl. Nyújtózkodj és járj egyet, fiú, aztán vedd vissza az eveződet –
utasított az első tiszt.
– Igen, uram – helyet cseréltünk Kelpyvel. Jól esett pihenni egy keveset,
megropogtattam a vállaimat, de egy kis bűntudatot éreztem, amiért én pihenek,
miközben a többiek tovább húznak. Megdörgöltem a szemem és megmozgattam a
nyakamat egy kicsit, azon gondolkozva, hogy milyen rémálmot láttam. Milyen őrszem?
H o l ?
Agancs-sziget. A köd fedezéke alatt jöttek. Nincs ott más, csak az őrtorony. Azt hiszem,
le akarják vágni az őröket és megpróbálják elpusztítani a tornyot. Kiváló stratégia. Az
Agancs-sziget az első védelmi vonalunk része. A külső torony a tengert figyeli, a belső
Szépöbölbe és Kosvárba továbbítja az üzenetet – Igazság gondolatai, majdnem
higgadtan, ahogy harc előtt az ember megmarkolja a kardját. Az a korlátolt idióta olyan
eltökélten keresi Carrodot, hogy nem tudom megérinteni az elméjét. Fitz. Menj a
kapitányhoz, mondd, hogy forduljon az Agancs-szigetnek. Ha bekerültök a csatornába,
az áramlat egyenesen a toronyhoz repíti a hajót. A Martalócok már ott vannak, de az
áramlat ellen kell evezniük, ha el akarják hagyni a szigetet.. Menj és talán még a parton
eléritek őket. Siess!
Könnyebb parancsolgatni, mint engedelmeskedni neki, gondoltam, aztán előre siettem.
– Uram? – szólítottam meg a kapitányt, aztán egy örökkévalóságig vártam, hogy felém
forduljon, míg az első tiszt furcsán nézett rám, amiért nem hozzá fordultam először.
– Evezős? – kérdezte végül.
– Agancs-sziget. Ha most nekiindulunk, a csatorna áramlata szinte odarepít minket a
t o r o n y h o z .
– Igazad van. Értesz az áramlatokhoz, fiú? Hasznos dolog. Azt hittem, én vagyok az
egyetlen a fedélzeten, aki tudja, hogy merre járunk.
– Nem, uram – nagy levegőt vettem. Igazság parancsa volt. – Oda kell mennünk, uram.
M o s t .
A „most” hallatán fölvonta a szemöldökét.
– Micsoda ostobaság! – horkant föl Justin. – Bolondot akarsz csinálni belőlem?
Megérezted, hogy közel kerültünk egymáshoz, ugye? Miért akarod, hogy elbukjak?
Hogy ne legyél egyedül?
Meg akartam ölni. Ehelyett kihúztam magam és csak a kapitányhoz intéztem a
s z a v a i m a t .
– Titkos utasítás Igazság hercegtől, uram. Ebben az időpontban kellett átadnom, uram.
Egy bólintással elbocsátott, én pedig visszatértem az evező mellé és visszavettem
Kelpytől. A kapitány szenvtelenül nézett bele a ködbe.
– Jharck. A kormányos fordítsa meg a hajót és kapjuk el az áramlatot. Menjünk beljebb
a csatornába.
Az első tiszt bólintott és szinte azonnal irányt változtattunk. A vitorla lassan dagadozni
kezdett és úgy lett, ahogy Igazság mondta. Az áramlás és az evezők szinte röpítették a
h a j ó t .
Az idő furcsán telik a ködben, eltorzít minden érzéket. Nem tudom, milyen hosszan
eveztünk, de hamarosan Éjszem a fülembe suttogta, hogy füstszag volt a levegőben és
szinte azonnal csatazajt hallottunk. Láttam, ahogy Jharck, az első tiszt összenéz a
k a p i t á n n y a l .
– Emberek, feküdjetek bele! – kiáltotta. – Martalócok támadják a tornyunkat.
Nemsokára a füst szaga félreismerhetetlenül lengett a levegőben. Hirtelen erő szállt
meg, akárcsak mindenkit körülöttem, összeszorított szájak, növekvő ritmus, még a
körülöttem lévők izzadságának a szaga is más volt. Ha addig egy hatalmas teremtmény
voltunk, egy feldühödött szörnyeteggé lettünk. Éreztem az izzó haragot és mindenki
lángra kapott tőle; ez az Ösztön műve volt, mindannyiunk szívét állati szinten
dobogtatta a gyűlölet.
A Rurisk felcsúszott a fövenyre, aztán kiugráltunk és fölszaladtunk a parton, ahogy
gyakoroltuk. A köd álnok szövetséges volt, ugyanannyit rejtett el a martalócokból, mint
belőlünk. Mindenkinek a kezében fegyver volt, követtük a csatazajt. Justin a Ruriskon
maradt és aggodalmas arccal nézett Kosvár felé, mintha az segítené elérnie Szerénét.
A vörös hajó a parton állt, akár a miénk. Nem messze tőle két csónak állt, amiket
kompként használtak a szárazföldre. Emberek voltak kint a fövenyen, amikor a
Martalócok megérkeztek, néhányan még mindig ott voltak. Mészárlás folyt.
Megcsonkított, vérző testek mellett szaladtunk el, úgy tűnt, Martalóc nincs köztük.
Hirtelen kibontakozott a ködből a világítótorony sötét tömege, tetején kísérteties sárga
fénnyel égett a tűz. A tornyot ostromolták. A Martalócok sötét, izmos emberek voltak,
inkább inasak, mint zömökek, a legtöbbnek dús szakálla és vállra omló fekete haja volt.
Bőrvértet viseltek és kardokat, vagy fejszéket forgattak, néhányan sisakot hordtak.
Meztelen karjukon vörös csíkokat láttam, de nem tudtam eldönteni, hogy tetoválás volt,
vagy csak festék. Magabiztosak voltak, lendületesek és kacagtak, mintha csak a
munkájukat végeznék. Az őröket sarokba szorították, a torony nem ostrom elleni
védelemre volt építve. Csak idő kérdése volt, hogy mikor végeznek velük. Felénk sem
néztek, ahogy rájuk rontottunk, nem számítottak egy hátulról érkező támadásra. A
torony egyik ajtaja már félig bedőlt, ahogy közelebb értünk, pár bátortalan nyílvessző
hullott a kalózok közé a toronyból. Egyik sem talált.
Felordítottam, szörnyű félelem és a bosszú öröme vegyült belé, a mellettem szaladó
katonák érzelmei találtak utat rajtam keresztül. A támadók éppen akkor fordultak felénk,
amikor rájuk rontottunk.
Emberfőlényben voltunk, láttunkra a védőkben is föltámadt a remény és ők is
támadásba lendültek. A fiatal őr még mindig ott feküdt, ahol álmomban elhullani láttam,
szájából vércsík szivárgott. Egy hátulról vetett tőr végzett vele. Egy furcsa részlet, amit
megjegyeztem, mielőtt továbbléptem.
Sem stratégia, sem alakzat, sem terv nem volt az összecsapásban. Egyszerűen
emberek egy kis csoportjának megadatott a bosszú, ami több, mint elég volt.
Ha addig azt hittem, hogy egy vagyok a legénységgel, akkor ott körülfogtak és
elnyeltek. Érzelmek ostromoltak és hajtottak előre. Soha nem fogom megtudni, hogy
melyik érzelmek voltak a sajátjaim. Átcsaptak fölöttem és FitzLovag elveszett bennük. A
legénység érzelmeivé váltam. Föltartott fejszével, ordítva álltam elöl, bár nem akartam,
de előre taszított a legénység vágya, hogy valakit kövessenek. Hirtelen annyi
Martalócot akartam megölni, amennyit csak tudtam, amilyen gyorsan csak lehetett.
Úgy is tettem.
Hallottam legendákat berzerkerekről. Mindig vadállatoknak, állatias, vérszomjas
óriásoknak tartottam őket, akik nem nézték, hova csapnak. Talán túl érzékenyek voltak,
nem tudták elzárni az elméjüket az őket hajtó érzelmek előtt, képtelenül arra, hogy saját
testük fájdalmait érzékeljék. Nem tudom.
Hallottam rólam szóló történeteket arról a napról. Még egy dalt is. Nem emlékszem rá,
hogy morogtam és fröcsögtem volna csata közben, de arra sem emlékszem, hogy ne
így lett volna. Valahol bennem Igazság és Éjszem is ott volt, de őket is elsodorták az
érzelmek. Tudtam, hogy én öltem meg az első Martalócot és azt is tudom, hogy én
vágtam le az utolsót is fejszepárbajban. A dal szerint a hajó kapitánya volt. Akár ő is
lehetett. Díszesebb ruhája volt, de több részletre nem emlékszem, csak arra, ahogy
bezúztam a sisakját mélyen a koponyájába és arra, ahogy ömlött alóla a vér miközben
térdre rogyott.
A csata véget ért, a védők kirohantak és ölelésekkel hátba veregetésekkel üdvözöltek
minket. A változás túl sok volt nekem, a fejszémre támaszkodva álltam és
csodálkoztam, hogy hova szivárgott el az erőm. A düh úgy szállt ki belőlem, ahogy a
keriszmag hatása elmúlik – egyik pillanatról a másikra. Kimerültnek és eltájoltnak
éreztem magam, mintha egyik álomból egy másikba riadtam volna föl. Olyan fáradt
voltam, hogy legszívesebben ott helyben elaludtam volna. Az egyik külszigeteki férfi
hozott vizet, aztán arrébb terelt a holttestektől, ahol leülhettem. Aztán visszatért a
vérfürdő színhelyére, hogy fosztogasson. Később egy véres, félholdat ábrázoló
medállal tért vissza, vert aranyból volt, ezüst láncon. Mikor nem nyúltam érte,
ráakasztotta a fejszémre.
– Hareké volt – mondta, szavakat keresgélve. – Jó harc volt. Jól halt meg. Azt akarná,
hogy legyen tied. Jó ember volt, mielőtt Korriks elvette a szívét – meg sem kérdeztem
melyik volt Harek, nem akartam, hogy bármelyiküknek is neve legyen.
Nemsokára kezdtem föléledni. Segítettem eltakarítani a holttesteket. A Martalócokat
elégettük, a saját embereinket kiterítettük és letakartuk. Furcsa dolgokra emlékszem
abból a délutánból. Ahogy egy halott ember sarka nyomot hagy a föveny homokjában.
Ahogy a fiatal őr, tőrrel a hátában még élt, amikor fölnyaláboltuk. Persze nem élt
sokáig, hamarosan csak egy újabb holttest lett, amit egy amúgy is túl hosszú sorba
r a k t u n k .
A harcosokat a toronynál hagytuk, amíg váltást nem tudnak küldeni és megcsodáltuk az
elfogott hajót. Igazság elégedett lesz, gondoltam magamban. Újabb hajó, nagyon jó
építésű. Visszatértünk a Ruriskra, ahol a nagyon sápadt Justin várt ránk. Néma
csöndben toltuk vízre a hajót és elindultunk vissza Kosvárba.
Több hajóval is találkoztunk félúton. Egy sietve összeállított, katonákkal megrakott,
halászhajókból álló flotilla üdvözölt minket. Igazság küldte őket Justin sietősen leadott
üzenete után. Majdnem csalódottnak tűntek, amiért kimaradtak a küzdelemből, de a
kapitány biztosította őket, hogy örömmel látják majd őket a toronynál. Azt hiszem akkor
vettem észre, hogy Igazság nincsen velem már jó ideje. Azonnal Éjszem után nyúltam,
ahogy az erszényéhez kap az ember, ha valaki tolvajt kiáltott. Ott volt, de távolinak
éreztem. Kimerült volt és csodálkozott. Még soha nem éreztem ennyi vér szagát –
mondta. Még mindig bűzlöttem tőle.
Igazság nem vesztegette az idejét. Alig szálltunk le a hajóról, amikor újból kihajózott
váltáslegénységgel, vissza a toronyhoz, új őrséggel a fedélzetén. Az elfogott hajót talán
már estére bevontatják. Egy másik hajó követte, hogy visszahozza a halottainkat. A
kapitányt, az első tisztet és Justint lovak várták és egy üzenet, hogy jelentsenek a
trónörökösnek. Nem bántam, hogy engem nem hivatott, inkább a legénységgel
tartottam. Az ütközet híre gyorsabban jutott el a tavernákba, mint hittem volna. Nem
akadt hely, ahol ne hívtak volna meg egy italra a történetünkért cserébe. Olyan volt,
mint egy második harci düh, mert bárhol adtuk is elő a csatát, mindenütt vérszomjas
elégtétel csillogott a hallgatóság szemében. A körülöttem kavargó indulatok hamarabb
lerészegítettek, mint a sör. Keveset beszéltem arról, hogy mi történt, de annál többet
ittam. Kétszer hánytam, egyszer egy sikátorban, aztán később az utcán. Még többet
ittam, hogy elvegyem az epe ízét. Valahol agyam egyik hátsó zugában Éjszem
őrjöngött. Méreg! Az a víz mérgezett! Nem tudtam összefüggő gondolatot küldeni felé.
Valamikor reggel előtt Burrick szedett föl egy kocsmából. Színjózan volt, a tekintetében
kíváncsiság ült. Az utcán megálltunk egy lámpás fényében és szemügyre vett.
– Még mindig véres az arcod – mondta, aztán kiegyenesített. Elővett egy zsebkendőt,
benedvesítette egy esővizes hordóban, aztán letörölte az arcomat, mint
gyermekkoromban. Meginogtam, aztán a szemébe néztem és igyekeztem kitisztítani a
l á t á s o m a t .
– Öltem már ezelőtt – mondtam gyászosan. – Ez miért más? Miért készít ki ennyire
u t á n a ?
– Mert kikészít – mondta egyszerűen. A hónom alá nyúlt, én pedig először
tapasztaltam, hogy egyforma magasak vagyunk. A kastélyba vezető út meredek volt,
nagyon hosszú és nagyon csendes. A fürdőbe küldött, aztán az ágyamba.
A saját ágyamban kellett volna maradnom, de nem volt hozzá elég erőm. Szerencsére
a kastélyban nagy volt a nyüzsgés, egy újabb lépcsőn botorkáló részeg senkinek sem
volt feltűnő. Ostoba módon Molly szobájához mentem, de amikor megpróbáltam
megérinteni, elhúzódott tőlem.
– Részeg vagy – mondta, majdnem sírva. – Mondtam neked, megígértem, hogy nem
csókolok meg részeg embert.
– De nem úgy vagyok részeg – tiltakoztam.
– Csak egyféleképpen lehet részeg valaki – mondta, aztán rám csukta az ajtót.
Másnap délben már tudtam, hogy mennyire bántotta, hogy nem egyenesen hozzá
fordultam vigaszért. Meg tudtam érteni, mit érzett, de azt is tudtam, hogy ami előző este
bennem volt, azt nem vihettem el valakihez, akit szerettem. Meg akartam magyarázni
neki, de egy fiú érkezett futva, hogy szükség van rám a Rurisk fedélzetén. Adtam neki
egy fillért a fáradozásáért és figyeltem ahogy elrobog vele. Egyszer én kerestem így a
filléreket. Eszembe jutott Kerry. Igyekeztem úgy emlékezni rá, ahogy akkoriban nézett
ki, amikor mi hajkurásztuk a filléreket, de csak a szipolyozott holttest jutott eszembe egy
asztalon. Senkit sem szipolyoztak ki tegnap, mondtam magamnak.
Lementem az istállóba a kikötő felé menet. Burrick kezébe nyomtam a félholdas
n y a k l á n c o t .
– Őrizd meg nekem – kértem. – És lesz még több is, a részem az elfogott hajóról.
Tartsd meg nekem... amit így keresek meg. Mollynak. Ha egyszer nem jönnék vissza,
add oda neki. Nem szeret cselédnek lenni.
Régóta nem beszéltem már így Burrickkal. Összeráncolta a homlokát, de elvette a
véres holdat. – Mit mondana nekem az apád? – tűnődött hangosan, ahogy elfordultam
t ő l e .
– Nem tudom. Soha nem ismertem. Te igen.
– FitzLovag.
Visszafordultam. A szemembe nézett, amikor megszólalt. – Nem tudom, mit mondana
nekem. De tudom mit mondhatok a nevében neked. Büszke vagyok rád. Nem a munka
az, amire büszke lehet valaki, hanem az, ahogy csinálja. Legyél büszke magadra.
– Megpróbálok – mondtam halkan. Visszamentem a hajómhoz.
A következő találkozásunk már kevésbé volt sorsdöntő küzdelem. A nyílt tengeren
találkoztunk és nem voltak meglepve, mert már messziről láttak minket. A kapitány
tartotta az irányt és azt hiszem sikerül őket meglepni azzal, hogy nekik rontottunk. Nem
számítottak rá, letaroltuk egy sor evezőjüket, de elhibáztuk a kormánylapátot. A hajó
alig sérült meg; a vörös hajók rugalmasak voltak, mint a halak. Megcsáklyáztuk őket és
többen voltunk, a kapitány ezt akarta kihasználni. A harcosok átszálltak és az
evezőseink fele elvesztette a fejét és ők is átugráltak. Hamar zűrzavar támadt, ami
átterjedt a mi hajónkra is. Minden akaraterőmre szükségem volt, hogy ellenálljak a
körülöttem örvénylő érzelemviharnak, de az evezők mellett maradtam, ahogy a kapitány
parancsolta. Nonge, a külszigeteki, aki a nyakláncot adta, furcsállva méregetett.
Megmarkoltam az evezőt és összeszorítottam a fogamat, amíg magamra találtam.
Halkan szitkozódtam, amikor észrevettem, hogy megint elvesztettem Igazságot.
Azt hiszem a harcosaink fölengedtek egy kicsit, miután lecsökkentették a Martalócok
létszámát annyira, hogy ne tudjanak elmenekülni a hajójukkal. Hiba volt. Az egyik
Martalóc felgyújtotta a vitorlájukat, egy másik pedig léket akart vágni a hajófenéken. Azt
hiszem, azt remélték, hogy a tűz átterjed a mi hajónkra. A végén már nem törődtek
semmivel, sem a saját életükkel sem a hajójukkal. Végül a katonáink megölték őket és
eloltottuk a tüzet, de a vörös hajó sérült volt és füstölgött még akkor is, amikor
bevontattuk a kikötőbe. Több embert vesztettünk, mint a Martalócok. Mégis győzelem
volt, mondtuk magunknak. Ezúttal, amíg a többiek elmentek inni, én fölkerestem Mollyt.
Másnap kora reggel szakítottam pár órát Éjszemre. Együtt vadásztunk, ő pedig
megpróbált meggyőzni, hogy szaladjak világgá vele. Elkövettem azt a hibát, hogy a
legjobb szándékkal azt mondtam neki, hogy elmehet ha akar, de megsértődött. Újabb
egy órába került meggyőznöm, hogy nem úgy gondoltam, aztán útban a Ruriskhoz
azon tűnődtem, hogy megéri-e fenntartani a kapcsolataimat ilyen erőfeszítések árán.
Éjszem biztosított, hogy igen.
Az volt az utolsó tiszta győzelme a Rurisknak. Messze nem az utolsó ütközet volt, a
tiszta, kellemes idő végtelenül hosszan tárult elénk. Minden nap előfordulhatott, hogy
újból ölnöm kellett, azt pedig, hogy esetleg az utolsó napom lesz, igyekeztem kiverni a
fejemből. Sok ütközetet vívtunk, többször vettünk üldözőbe Martalócokat és úgy tűnt,
kevesebb a vörös hajó abban a körzetben, ahol mi járőröztünk. Ettől valahogy csak
még csalódottabbak lettünk. A Martalócoknak is voltak sikeres rajtaütéseik, amikor alig
egy órával azután értünk a faluba, hogy a Martalócok elhajóztak és nem tudtunk többet
segíteni, mint eltemetni a holtakat. Igazság pedig ilyenkor tombolt és dühöngött, hogy
nem tudott gyorsabban üzeneteket továbbítani, hogy nem volt elég hajója és őrszeme.
Inkább néztem volna szembe egy újabb ütközettel, mint Igazság tehetetlen haragjával a
fejemben. Nem láttuk a végét, csak azt tudtuk, hogy a rossz idő egy darabig gátat szab
a támadásoknak. Még pontos számot sem tudtunk adni, hogy hány vörös hajó cirkál a
vizeinken, mivel egyformán festették őket, annyira hasonlítottak egymásra, mint két
tojás, vagy két csepp vér a homokban.
Amíg evezős voltam a Rurisk fedélzetén azon a nyáron, egy olyan találkozás akadt,
amit különössége miatt érdemes még papírra vetni. Egy tiszta nyári éjszakán a
barakkból ugrasztottak ki minket, hogy azonnal hajózzunk ki. Igazság két vörös hajót
érzékelt Kos-fok körül lopakodni. Azt akarta, hogy lepjük meg őket az éjszaka
s ö t é t j é b e n .
Justin állt az orrban, kapcsolatban állt Szerénével Igazság tornyában. Igazság szótlanul
kuporgott a fejemben, ahogy hasítottuk a sötétséget az általa érzékelt hajók felé. És
valami más felé? Éreztem, ahogy kitapogat a Martalócokon túlra és éreztem
nyugtalanságát. A beszélgetés tilos volt, még az evezők gyűrűit is eltompítottuk. Éjszem
megsúgta, hogy érzi a szagukat, aztán megpillantottuk őket. A hosszú, alacsony és
sötét, vörös hajó előttünk hasította a vizet. Valaki felkiáltott a fedélzetén –
megpillantottak minket. A kapitány utasított minket, hogy gyorsabban evezzünk, de
ahogy beledőltünk, félelem hulláma tört rám. A szívem dörömbölt, a kezeim reszketni
kezdtek; úgy féltem, ahogy egy kisgyermek fél a sötétségtől, tehetetlenül.
Megmarkoltam az evezőmet, de nem volt erőm meghúzni.
– Korrikska – hallottam egy dünnyögést, külszigeteki kiejtéssel, azt hiszem Nonge volt
az. Rájöttem, hogy nem csak az én bátorságom illant el. Nem volt ritmus az evezők
húzásában, volt aki mélyen előrehajolt, arcukat a kezükbe temették, mások
megszállottan eveztek, de egyenletes tempó nem volt benne. Úgy kapálóztunk az
evezőkkel, mint egy vízbe zuhant bogár, míg a vörös hajó egyenesen felénk tartott.
Fölemeltem a fejem és láttam a halálomat közeledni felém. A vér úgy dobolt a
fülemben, hogy nem hallottam a pánikba esett emberek kiáltásait körülöttem, még
levegőt sem tudtam venni. Az égre emeltem a tekintetem.
A vörös hajó mögött, majdnem ragyogott a vízen egy fehér hajó. Nem fosztogató hajó
volt; legalább háromszor akkora volt, mint egy vörös, két árbocát bevonta, halkan siklott
a vízen. Szellemek járták a fedélzetet, vagy szipolyozottak. Nem éreztem semmilyen
életjelet felőlük, mégis céltudatosan haladtak és leeresztettek egy kisebb csónakot. Egy
férfi állt a hátuljában, abban a pillanatban, hogy megláttam, nem tudtam másfelé nézni.
Szürke köntös volt rajta, mégis olyan tisztán láttam a sötétség előtt, mintha lámpás
világította volna meg. Meg mernék esküdni rá, hogy láttam a szemeit, az orrnyergét,
ajkát göndör szakáll foglalta keretbe. Rám nevetett. – Íme egy, aki eljött hozzánk! –
mondta valakinek, aztán fölemelte az egyik kezét. Rám mutatott és megint nevetett, én
pedig éreztem, ahogy a szívem összeszorul a mellkasomban. Ijesztő egyenességgel
nézett rám, mintha egyedül én lennék a prédája. Néztem rá, láttam is, de nem
érzékeltem. Ott! Ott! kiáltottam hangosan, vagy talán a Mesterség, amit soha nem
tudtam irányítani, ide-oda pattogott a koponyámban. Nem volt válasz. Sem Igazság,
sem Éjszem, senki és semmi. Egyedül voltam. Körülöttem a legénység fejvesztve
kiáltozott, de én semmit sem éreztem. Nem voltam ott többé, senki sem. Se egy sirály,
se egy hal, sehol semmi élet, amilyen messze belső érzékeim kinyúltak. A köntösös
alak előrehajolt a palánkon és vádló ujjal mutatott rám. Nevetett. Egyedül voltam.
Elviselhetetlenül magányos voltam. Körülölelt, átfogott, eltakart és fojtogatni kezdett.
Eltaszítottam magamtól.
Olyan reflexből, amiről nem is tudtam, hogy létezik, az Ösztön segítségével
megtaszítottam olyan erősen, ahogy csak tudtam. Gyakorlatilag én voltam az, aki
hátrazuhant, a többi evező közé. Láttam, ahogy a másik hajóban meginog a szürke
alak, aztán oldalra dől. A csobbanás nem volt hangos, de hallottam. Ha egyáltalán
felbukkant a víz alól, nem láttam.
Nem is volt idő keresni, mert a Martalócok hajója belénk jött. A hajó közepének rontott,
szilánkokra törve evezőket és szétrepítve az evezősöket. A Martalócok kacagva és
gúnyolódva ugráltak át a fedélzetünkre. Talpra kászálódtam és a padom alá nyúltam a
fejszéért és láttam, hogy körülöttem mindenki magához tért és ők is a fegyvereikért
nyúltak. Nem voltunk harcra készek, de nem bénított le a félelem.
Nincs sötétebb hely a világon, mint a nyílt tenger éjszaka. Barát és ellenség
megkülönböztethetetlen. Valaki rám ugrott, megragadtam idegen bőrvértjének szíjait,
ledöntöttem és megfojtottam. A tompultság után kegyetlen megkönnyebbülés volt látni
kétségbeesett kapálózását. Azt hiszem gyorsan történt. Mikor fölegyenesedtem, a
másik hajó már távolodott tőlünk. Alig fele maradt meg a legénységének és még mindig
folyt a küzdelem a fedélzetünkön, de otthagyta az embereit. A kapitány utasításokat
osztogatott, hogy végezzünk velük és menjünk a hajó után, de hasztalan parancs volt.
Mire mindet megöltük és a vízbe dobtuk, a másik hajót elnyelte a sötétség. Justin a
földön feküdt, kisebb nagyobb zúzódásokkal, de képtelenül arra, hogy elérje Igazságot.
A bal oldali teljes evezősort elvesztettük és mire átrendeztük a maradékot, már
elkéstünk. Csöndet parancsolt, de nem hallottunk semmit. Fölálltam a padra és lassan
körbeforogtam. Üres fekete víz. A hajónak semmi nyoma nem volt. De még különösebb
volt, amit kimondtam.
– A fehér hajó lehorgonyzott. De az is eltűnt!
– Fehér hajó? – fordultak felém többen is.
– Jól vagy, Fitz?
– Vörös hajó, fiú, egy vörös hajóval harcoltunk.
– Ne beszélj fehér hajóról. Fehér hajót látni annyi, mint a saját halálodat látni.
Balszerencse – utóbbit Nonge sziszegte nekem. Tiltakozásra nyitottam a számat, hogy
márpedig én láttam és az előbb még horgonyon volt. Megrázta a fejét és elfordult
tőlem, hogy a sötét víztükröt bámulja. Senki más nem látta. Senki sem beszélt arról a
félelemről, ami mindannyiunkba belemarkolt és pánikká változtatta a haditervünket.
Mikor visszatértünk a városba, úgy mesélték a tavernákban, hogy megtaláltuk a hajót,
harcba keveredtünk, de a vörös hajó megfutamodott. Semmi bizonyítéka nem maradt a
találkozásnak, csak néhány összetört evező, néhány sérülés és egy kevés Martalócvér
a fedélzeten.
Mikor négyszemközt beszéltem róla Igazsággal és Éjszemmel, mindkettő azt mondta,
hogy nem láttak semmit. Igazság azt mondta, hogy azon nyomban megszakadt a
kapcsolat, amint megpillantottuk a másik hajót. Éjszem tanácstalanul elismerte, hogy
teljesen kizártam az elmémből. Nonge nem mondott semmi többet a fehér hajóról;
egyáltalán nem volt beszélgetős kedvében. Később találtam említést egy fehér hajóról
egy régi legendákról szóló tekercsben. A legenda szerint elátkozott hajó volt, ahol a
tengerhez méltatlan, vízbefúlt tengerészek örökre egy kegyetlen kapitány szolgálatába
kerülnek. Ha nem akartam, hogy őrültnek nézzenek, nekem is el kellett vetnem
mindenféle említését.
A nyár hátralévő részében a Martalócok messzire elkerülték a Ruriskot. Több hajót is
megpillantottunk, üldözőbe vettük őket, de mindig sikerült elmenekülniük. Egyszer
szerencsénk volt és üldözőbe vettünk egyet, amelyik éppen fosztogatásból hajózott el.
A vízbe dobták a foglyaikat, hogy könnyítsenek a terhükön és elmenekültek. Tizenkét
embert hajítottak vízbe, kilencet sikerült kimentenünk és épségben visszajuttatnunk a
falujukba. A maradék három vízbefúlt, mielőtt odaértünk volna. Mindenki meggyászolta
a holtakat és egyetértett abban, hogy jobb, mintha szipolyozták volna őket.
A többi hajó is nagyjából ugyanilyen szerencsével járt. A Konstancia fosztogatás
közben tört rá egy vörös hajóra. Nem sikerült gyors győzelmet aratniuk, de volt annyi
eszük, hogy megrongálják a hajót, hogy ne tudjanak elmenekülni. Napokba tellett
levadászni őket, mert szétszóródtak az erdőben, miután látták, mi történt a hajójukkal.
A másik két hajónak is sikerült üldözőbe venni néhány hajót, de többségük meglépett;
volt egy-kettő, amit sikerült elsüllyeszteniük. Több ép hajót nem sikerült elejteni azon a
n y á r o n .
A szipolyozások lecsökkentek és minden alkalommal, amikor elsüllyesztettünk egy
vörös hajót, azt mondtuk magunknak, hogy annyival is kevesebb. Mégis úgy tűnt, nem
változtatott, mennyi maradt. Egyfelől sikerült remény ébresztenünk az emberekben,
másfelől viszont elkeseredtek, mert mindezek ellenére nem sikerült teljesen elűzni a
Vörös Martalócokat.
A nyár számomra szörnyű egyedüllét és hihetetlen közelség jegyében telt. Igazság
gyakran volt velem, bár úgy tűnt, nem tudom fönntartani a kapcsolatot, amint harcra
kerül a sor. Igazság tisztában volt az ütközetek során kialakult érzelmi viharokkal, amik
elnyeléssel fenyegettek. Úgy vélte, hogy amikor védekezem a mások gondolatai és
érzelmei ellen, olyan erős falakat vonok magam köré, hogy még ő sem tudja áttörni.
Hozzátette, hogy ez akár azt is jelentheti, hogy erős bennem a Mesterség, talán még
nála is erősebb vagyok, de olyan érzékeny, hogy ha leengedem a védőpajzsaimat
csata közben, fuldokolni kezdek a körülöttem lévők tudatának hálójában. Érdekes
felvetés volt, de sajnos nem kínált gyakorlati megoldást. Mégis, amíg magammal
hordoztam Igazság jelenlétét, olyan érzések alakultak ki bennem iránta, mint senki más
iránt, kivéve talán Burrickot. Jeges bizonyossággal tudtam, hogyan emésztette a
Mesterség iránti éhség.
Mikor még kisgyerek voltam, egyszer Kerryvel megmásztunk egy sziklát, ami az
óceánra nézett. A tetejére érve, amikor lenéztünk róla, Kerry bevallotta hogy néha rátör
a késztetés, hogy leugorjon róla. Azt hiszem, ez hasonló volt ahhoz, amit Igazság
érezhetett. A Mesterség öröme csábította, ő pedig vágyott rá, hogy belevesse magát,
tudatának minden morzsáját. Velem fenntartott kapcsolata csak növelte éhségét.
Mégis, túl sok jót cselekedtünk a Hat Hercegségért ahhoz, hogy föladja, még akkor is,
ha a Mesterség belülről kirágta. Elkerülhetetlenül néha osztoztam vele, amikor
magányosan üldögélt a tornyában, a kemény székben, amiben ült, a fáradságban, ami
elvette az étvágyát, még tétlenségében is. Tanúja voltam, ahogy emésztette magát.
Nem tudom, hogy hasznos-e, ha valaki ennyire jól ismeri a másikat. Éjszem féltékeny
volt és ezt is mondta; a haragjával mindketten nyíltan tisztában voltunk, amiért úgy
érezte, elhanyagolom. Mollyval sokkal nehezebb volt a helyzet.
Nem látta be, miért kell olyan sokat távol lennem. Annyi ember közül miért éppen
nekem kellett egy hajó legénységébe kerülnöm? Az indok, hogy azért, mert Igazság így
kívánta, nem elégítette ki. Rövid együtt töltött óráink lassan kiszámítható mintázatot
öltöttek. Szenvedélyesen egymás karjaiba omlottunk, egy darabig nyugalmat találtunk
egymással, aztán vitatkoztunk a dolgokról. Magányos volt, gyűlölt cselédnek lenni,
félretett pénze szörnyen lassan gyarapodott, hiányoztam neki, miért kellett olyan sokat
távol lennem, amikor én voltam az egyetlen, aki elviselhetővé tette az életét? Egyszer
megpróbálkoztam fölajánlani evezősi fizetésem egy részét, de úgy megsértődött,
mintha szajhának neveztem volna. Semmit nem fogad el tőlem, amíg házasok nem
leszünk. Én pedig nem tudtam kecsegtetni azzal, hogy ez a közeljövőben megtörténhet.
Még mindig nem találtam rá megfelelő alkalmat, hogy elmondjam Elmés terveit
Szeretetet és engem illetően. Túl sokat voltunk távol egymástól és amikor együtt
voltunk, mindig ugyanazokon a problémákon vívódtunk.
Egyik éjszaka vörös szalagokkal fogta hátra a haját és finom megmunkálású, fűzfalevél
formájú ezüst fülbevalókat viselt. Csupasz nyakának látványa, a szalagok és a
fülbevaló elállította a lélegzetemet, olyan gyönyörűen nézett ki velük. Később, egy
nyugodtabb pillanatban megdicsértem '61z ékszereit. Azt mondta, Pompától kapta őket,
mikor a herceg legutóbb gyertyákat vásárolt tőle. Pompa azért adta neki, mert nagyon
elégedett volt a gyertyáival és úgy érezte a rendes fizetség nem elég, hogy kifejezze
háláját miattuk. Büszkén mosolyogva mondta el, miközben a hajfürtjeimmel
játszadozott. Láthatott valamit az arcomon, amitől elkerekedett a szeme és elhúzódott
tőlem.
– Ajándékokat fogadsz el Pompától? – kérdeztem fagyosan. – Tőlem nem fogadod el a
becsületesen megkeresett pénzemet, de ékszereket elfogadsz attól a...
Majdnem a felségárulás határát súroltam, mire sikerült elharapnom a mondat végét.
Molly szemei összeszűkültek és rajtam volt a sor, hogy hátrahőköljek.
– Mit mondhattam volna neki? Hogy nem fogadhatom el, amíg nem vesz el feleségül?
Ami kettőnk közt van, az nem ugyanaz, mint ami Pompa és köztem. Ajándék volt egy
elégedett vásárlótól egy ügyes kézművesnek. Mit gondoltál, miért adta nekem? A
szolgálataimért cserébe?
Egy darabig néztük egymást, aztán bocsánatkérésfélét motyogtam, amit úgy-ahogy
elfogadott. Aztán elkövettem azt a hibát, hogy megjegyeztem, talán azért adta neki,
hogy engem fölbosszantson vele. Tudni akarta, hogy Pompa honnan tudhatná, mi van
kettőnk közt, és olyan rossznak találom a munkáját, hogy nem érdemel meg egy pár
ajándékot? Mindenesetre a lehető legjobban kihasználtuk azt a kevés időt, ami adatott
nekünk, hogy minél többet veszekedjünk. Egy foldozott fazék többé nem olyan, mint
régen és olyan magányosan tértem vissza a hajóra, mintha nem is találkoztam volna
v e l e .
Voltak idők, mikor az evezőnek dőlve, a tökéletes ritmust tartva jutott időm gondolkozni,
azon kaptam magam, hogy hiányzik Türelem és Füze, Árny, Kettricken, vagy éppen
Burrick. Azon ritka alkalmakkor, amikor sikerült látogatást tennem Kettrickennél, mindig
a Királyné Kertjében találtam. Csodálatos hely volt, de minden erőfeszítése ellenére
nem hasonlított egyetlen kosvári kertre sem. Túl sok volt benne a hegyvidéki népek
egyszerű stílusából, hogy teljesen a kosvári képre formálja. Kövek, szikladarabok
kerültek föl, víztől megpuhult, csupasz hordalékfaágak álltak a maguk nemes
egyszerűségében. Nyugodtan tudtam volna meditálni köztük, de nem tudtam volna
hűsölni, vagy henyélni köztük a meleg nyári szellőben, pedig ha jól sejtettem, Igazság
emlékezetében így élt az a kert. Kettricken lefoglalta magát vele és élvezte is, de nem
érte el azt a hatást Igazsággal való viszonyában, amit annyira szeretett volna. Olyan
gyönyörű volt, mint mindig, de kék szemeit elfelhősítették a gondok, a homlokát pedig
olyan sűrűn ráncolta, hogy ha kivételesen kisimította, fehér csíkok árulkodtak arról, hol
nem érte a nap. Mikor meglátogattam, mindig elbocsátotta udvarhölgyeit, aztán a
Rurisk tetteiről faggatott, olyan módszeresen, mintha maga Igazság lett volna. Mikor
befejeztem a jelentésemet, gyakran lebiggyesztette az ajkát és hosszasan töprengett,
vagy a párkányhoz állt és kibámult a tájra. A nyár vége felé, amikor az egyik délutánon
úgy bámult kifelé, mögé léptem és engedélyt kértem, hogy visszatérjek a hajómra, de
mintha meg sem hallotta volna.
– Kell lennie egy végső megoldásnak – dünnyögte félhangosan. – Semmi és senki nem
mehet így tovább. Kell legyen rá mód, hogy véget vessünk ennek.
– Az őszi viharok hamarosan beköszöntenek, fenség. Néhol már dér lepi a réteket, a
viharok pedig nem maradnak messze akkor pedig nyugalmasabb lesz az élet.
– Nyugalom? Bah! – legyintett dühösen. – Nyugalomnak hívják, ha álmatlanul azon
töprengesz, hogy ki lesz a következő, hol csapnak le jövőre? Ez nem nyugalom, hanem
kínszenvedés. Biztos van rá mód, hogy véget vessünk a Martalócok támadásainak. Én
pedig meg akarom találni azt a módot.
Szavai csaknem fenyegetőek voltak.
1 7
Közjátékok
CSONTJAIK KŐBŐL VOLTAK, a hegyek szikrázó, erezett köveiből, a húsuk a föld
ragyogó sójából, de a szívük a bölcs emberek szíve volt. Azok az emberek messziről
jöttek, hosszú, fárasztó úton. Nem haboztak megválni az életüktől, mikor az teherré vált
számukra, napjaik véget értek és elkezdődött számukra az örökkévalóság, levetették
magukról a húst és a csontokat, eldobták fegyvereiket és új szárnyakat növesztettek.
Elődök.
*
Mikor a király végre magához hivatott, eléje járultam. Tartottam magam az ígéretemhez
és önként nem látogattam meg azóta. Még mindig mardosott a keserűség, ahogy
elrendezte Testens Herceggel lányának kapcsolatát hozzám. De a király hívását nem
lehetett visszautasítani, bármilyen düh fortyogott is bennem.
Egy őszi reggelen hivatott több, mint két hónappal azután, hogy utoljára előtte álltam,
én pedig nem törődtem a Bolond sértett tekintetével és Igazság kérdéseivel, hogy miért
nem látogattam meg Elmés királyt. Könnyű dolog volt kifogást találni. Wallace még
mindig féltékenyen őrizte a bejáratot, a király rossz egészségi állapota pedig senki előtt
sem volt titok. Delelő előtt immár senki sem zavarhatta, ezért reggeli utasításának
komoly jelentősége lehetett.
Azt hittem, hogy délelőtt szabad leszek. Szokatlanul korai őszi vihar dühöngött már két
napja, a szél könyörtelen volt, az eső pedig hamar eláztatott mindent, amit a szabad ég
alatt felejtettek. Az előző estét a tavernákban töltöttem a Rurisk legénységével, ittunk a
viharra és arra, hogy a vörös hajóknak jócskán kijusson belőle. Becsípve támolyogtam
a szobámba abban bízva, hogy másnap reggel addig alszom, ameddig akarok, ám egy
eltökélt apród addig dörömbölt az ajtómon, amíg az álom ki nem szállt a szememből és
átadta a király üzenetét.
Megmosakodtam, megborotválkoztam, lófarokba fogtam a hajamat és tiszta ruhát
öltöttem. Mikor elégedett voltam magammal elindultam. A király ajtaja előtt állva arra
számítottam, hogy Wallace megpróbál elhessegetni majd, de kopogásomra azonnal és
szó nélkül kinyitotta az ajtót. A tekintete még mindig rosszalló volt, de sietve bejelentett
a királynak.
Elmés a kandallója előtt ült egy kipárnázott székben. Minden rosszallásom ellenére
elkomorodtam, amikor megláttam rajta, hogy mennyit romlott az állapota. Szinte
csontsovány volt, beesett az arca és pergamenszerű a bőre. Karikás szemei sötétek és
véreresek voltak, kezét az ölében fogta össze, olyan mozdulattal, amit túl jól ismertem;
én is ugyanúgy markolásztam a kezeimet, amikor reszketési rohamok törtek rám.
Széke mellett kis asztalon füstölő állt és mirtuszlevél égett benne. A Bolond gyászos
tekintettel ült a lábánál.
– FitzLovag megérkezett, felség – jelentett be Wallace.
A király fölkapta a fejét és lassan rám nézett. Elé álltam.
– FitzLovag – üdvözölt a király.
Szavaiban nem volt erő, sem tekintély. Még mindig keserűség fortyogott bennem, de
nem tudtam fájdalmas sajnálat nélkül ránézni. Még mindig a királyom volt.
– Felség, eljöttem, ahogy parancsolta – mondtam formálisan, igyekeztem hűvös
m a r a d n i .
Elmés fáradtan nézett rám. Félrefordította az arcát, köhintett egyet.
– Látom. Helyes – egy pillanatig méregetett, aztán nehézkesen mély levegőt vett. –
Hírnök érkezett Testens Hercegtől, Medwenből tegnap este. Aratási jelentéseket, meg
efféléket hozott, leginkább Pompának való dolgokat. De Testens lánya, Szeretet is
küldött egy levelet. Neked.
Felém nyújtotta, egy kis tekercs volt sárga szalaggal és zöld pecsétviasszal lezárva.
Vonakodva vettem át tőle.
– Testens hírnöke ma délután indul vissza Medwenbe. Biztos vagyok benne, hogy
addigra megfelelő választ kerekítesz neki – nem kérdés, parancs volt. Megint köhögött.
Kavargó érzelmeim felbolygatták a gyomromat.
– Ha megengedi – kérdeztem, s amikor a király nem tiltakozott, felbontottam a levelet.
Egy második, kisebb tekercs is volt benne. Rápillantottam az elsőre. Szeretet tisztán,
biztos kézzel írt; a másodikat is kibontottam és átfutottam. Mikor fölnéztem,
észrevettem, hogy Elmés engem néz. – Jókívánságait küldi és egy másolatot küldött
abból a tekercsből, amit Lengereben könyvtárában talált. A külseje alapján úgy
gondolta, hogy az Elődökkel foglalkozik. Emlékezett rá, hogy érdeklődést mutattam
irántuk, mikor arrafelé jártam. Úgy tűnik, az írás egy filozófiai mű, vagy talán poétika.
Visszanyújtottam Elmésnek a tekercseket. Egy pillanattal később visszavette, kihajtotta
az elsőt és karnyújtásnyi távolságból megszemlélte. Összeráncolta a szemöldökét, egy
darabig méregette, aztán az ölébe tette. – Reggelente kicsit homályos a látásom –
mondta. Úgy hajtotta össze a két tekercset, mintha nehéz feladat lett volna. – Elvárom,
hogy illendően megköszönd neki a levélben.
– Igen, felség – mondtam óvatos hangon. Ismét a kezembe adta a tekercseket. Miután
egy darabig ácsorogtam előtte és nem szólt semmit, megkérdeztem – Elbocsát, felség?
– Nem – ismét felköhögött, ezúttal erősebben. – Nem bocsátalak el. Ha megtettem
volna, évekkel ezelőtt tettem volna. Hagytam volna, hogy valamelyik eldugott faluban
nevelkedj föl, vagy ügyeltem volna rá, hogy egyáltalán ne nőjél föl. Nem, FitzLovag, szó
sincs elbocsátásról – régi ereje egy pillanatra visszatért a hangjába. – Évekkel ezelőtt
alkut kötöttem veled. Te megtartottad a részedet és tisztességgel megtetted. Tudom,
hogy nekem mit kell betartanom, még akkor is, ha nem érzed úgy, hogy személyesen
jelents nekem olykor. Tudom, hogy jól szolgálsz engem, még ha harag fortyog is
benned. Aligha kérhetnék többet tőled, mint amennyit már adtál nekem – felköhögött,
száraz, rekedtes köhögéssel. Mikor ismét megszólalt, a Bolondhoz intézte a szavait.
– Bolond, egy pohár meleg bort, kérlek. És szólj Wallace-nak, hogy tegyen bele
gyógyfüveket is – a Bolond azonnal fölkelt, de örömtelenül. Mikor elhaladt Elmés széke
mögött, olyan pillantást lövellt felém, ami ölni tudott volna. A király intett, hogy várjak
még. Megdörzsölte a szemét és ismét az ölébe ejtette a kezét. – Én mindössze
igyekszem betartani az alku reám eső felét – folytatta. – Megígértem, hogy
gondoskodom a szükségleteidről és még többet is teszek. Gondoskodom róla, hogy
jómódú leányhoz adjalak. Gondoskodom... ah, köszönöm.
A Bolond visszatért a borral. Figyeltem, ahogy csak félig tölti meg a kupát és figyeltem,
ahogy a király két kézzel emeli föl. Ismeretlen fűszerek illatát éreztem benne. Elmés
fogai kétszer koccantak a kupa széléhez, mire biztosan bele tudott kortyolni. Nagy
kortyot ivott belőle, aztán egy darabig lehunyt szemmel, mozdulatlanul ült. Mikor
kinyitotta a szemét egy darabig zavartan nézett rám, aztán összeszedte magát. –
Gondoskodom neked rangról és birtokról, hogy igazgasd – megint belekortyolt a borba,
aztán egy darabig az ölében tartotta és melengette rajta a kezeit, miközben engem
méregetett. – Emlékeztetlek rá, hogy nem apróság, hogy Testens megfelelő férjnek
talál a lánya számára. Nem zavarta a születésed, Szeretet pedig ranggal és birtokkal
lesz a feleséged. Ez a frigy biztosítja, hogy az a rang és az a birtok a tied is lesz. Csak
a legjobbat akarom neked. Olyan nehéz ezt megérteni?
A kérdés alkalmat adott arra, hogy válaszolhassak rá, ahogy akarok. Nagy levegőt
vettem. – Királyom, tudom, hogy a legjobbat akarja nekem. Tisztában vagyok a
megtiszteltetéssel, amit Testens Herceg felajánl nekem. Szeretet olyan leány, akit bárki
szívesen választana magának, de nem az én választásom.
Elsötétedett a tekintete. – Úgy beszélsz, mint Igazság – korholt meg. – Vagy az apád.
Azt hiszem, az anyatejjel szívták magukba a makacsságot – kiitta a bort a kupából. –
Bolond, tölts még bort, kérlek.
– Hallottam a szóbeszédet – folytatta nehézkesebben, miután a Bolond elvette a kupát.
– Pompa meséli el nekem, úgy susogja a fülembe, mint egy konyhalány. Mintha
fontosak lennének. Csirkekotkodácsolás. Kutyaugatás. Ilyen fontosak – figyeltem,
ahogy a Bolond engedelmesen újratöltötte a kupát, leplezetlen vonakodással. Wallace
jelent meg, fürgén, mintha hívták volna. Még több mirtuszlevelet tömött a füstölőbe,
felfújtatta gondosan, aztán elsurrant. Elmés óvatosan előrehajolt, hogy beszippantsa,
aztán hátradőlt. A Bolond némán tartotta a kupáját.
– Pompa azt állítja, hogy szerelemre gyúltál egy cselédlány iránt és udvarolgatsz neki.
Nos, minden férfi csak egyszer fiatal. Akárcsak a cselédlányok – elvette a kupát és
belekortyolt. Álltam engedelmesen, összeszorított fogakkal, erőltetett szenvtelenséggel
az arcomon. Álnok kezeim reszketni kezdtek, de nem akartam keresztbe fonni a
karjaimat, hogy eltüntessem. Arra koncentráltam hogy össze ne roppantsam a
t e k e r c s e k e t .
Elmés letette a kupát és megint felsóhajtott. Ernyedt kezei ölébe omlottak, fejét egy
párnának támasztotta. – FitzLovag – mondta.
Tehetetlenül álltam előtte és vártam. Szemhéja lassan lecsukódott, feje félrebillent
kissé, de végül résnyire kinyitotta a szemeit.
– Olyan dühös ajkad van, mint Konstanciának – mondta és lehunyta a szemét. – A
legjobbat szeretném neked – motyogta. Halk horkolás hagyta el a száját, én pedig
álltam előtte és csak bámultam. A királyom.
Mikor végre levettem róla a tekintetemet és a Bolondra pillantottam, csak még
nyomorultabbul éreztem magam. A király lábánál ült, felhúzott térdekkel, kezét
összekulcsolva előttük és elkeskenyedett szájjal, dühösen nézett rám. Színtelen szemei
sarkában tiszta könnycseppek ültek.
E l m e n e k ü l t e m .
A szobámban föl-alá járkáltam a kandalló előtt, érzelmeim megijesztettek. Lehiggadtam
kissé, leültem és tollat, papírt ragadtam. Rövid, udvarias köszönőlevelet írtam Testens
lányának, összetekertem és viasszal lezártam. Fölálltam, megigazítottam az ingemet,
hátrasimítottam a hajam, aztán a kandallóba vetettem a tekercset.
Aztán leültem és ismét írni kezdtem. Levelet írtam a félénk Szeretetnek, aki a maga
módján a kegyeimet kereste az asztalnál és mellettem állt a sziklákon a szélben és
vártunk egy párbajra, ami sosem történt meg. Megköszöntem a tekercset, aztán írni
kezdtem a nyaramról. Arról, ahogy nap mint nap húztam az evezőt a Rurisk fedélzetén;
ügyetlen kardforgatásomról, ami miatt a fejsze lett a fegyverem. Leírtam az első
csatámat, kegyetlen részletességgel és azt is, hogy milyen rosszul éreztem magamat
utána. Leírtam, ahogy a rémülettől megbénultan kapaszkodtam az evezőbe, mikor egy
vörös hajó ránk támadt, de nem említettem a fehér hajót. Azzal fejeztem be, hogy
elpanaszoltam, még mindig gyötörnek néha reszketési rohamok a Hegyvidéki
Királyságban elszenvedett hosszas betegségem miatt. Gondosan átolvastam,
elégedetten, hogy közönséges evezősnek, tuskónak, gyávának és nyomoréknak
állítottam be magam. Átkötöttem ugyanazzal a sárga szalaggal, amivel érkezett, nem
zártam le viasszal és nem érdekelt, hogy ki olvassa el. Titokban reméltem, hogy
Testens ezt a levelet fogja fölhasználni, hogy eltérítse leányát szándékaitól.
Mikor ismét kopogtattam Elmés ajtaján, Wallace szokásos rosszallásával nyitott ajtót és
úgy vette el a tekercset, mintha fertőző volnék, aztán határozottan rám csukta az ajtót.
A szobámba tartva eljátszadoztam a gondolattal, hogy melyik három mérget
használnám rajta, ha lehetőségem nyílna rá. Könnyebb volt, mint a királyra gondolni.
A szobámban levetettem magam az ágyamra és azt kívántam bárcsak éjszaka lenne
már, hogy Molly szobájába mehessek. Aztán eszembe jutott összes titkom és még a
maradék kis örömöm is elszállt. Kiugrottam az ágyamból és kinyitottam az ablakot a
tomboló viharra. Még az időjárás is ellenem volt.
Az ég kitisztult, lusta napsütés támadt a vihar után. A tenger fölött gyülekező sötét
fellegek szavatolták, hogy nem lesz így sokáig. A szelet és az esőt tiszta, kicsit
melegebb levegő váltotta föl.
Éjszem azonnal az elmémbe tolakodott.
Túl nyirkos a vadászathoz. Minden fűszál vizes. Különben is, fényes nappal van. Csak
az emberek olyan ostobák, hogy ilyenkor vadásszanak.
Lusta dög fedtem meg. Tudtam, hogy összegömbölyödve heverészik az odújában, teli
g y o m o r r a l .
Talán ma éjjel javasolta és elbóbiskolt.
Visszahúzódtam tőle, aztán fölkaptam a köpenyemet. Nem akartam a falak közt tölteni
a napomat, elindultam Kosvár felé. Elmés házasítási szándékai földühítettek, de
elborzasztott az állapota. Sietős léptekkel haladtam, igyekeztem száműzni Elmés képét
a fejemből. Átkozott Wallace! Elrabolta tőlem a királyomat. A király elrabolta tőlem az
életemet. Nem akartam gondolkozni.
Víz csöpögött a faágakról, elsárgult leveleken tapostam, a madarak vidáman daloltak a
felhőszakadás szünetében. A nap fényesebben sütött, minden csillogott a nedvességtől
és gazdag illatok áradtak a földből. Viaskodásaim ellenére az idő földerített kissé.
Az eső tisztára mosta a várost. A piacon találtam magam, nyüzsgő emberek közt.
Mindenki igyekezett bevásárolni, amíg a jó idő kitartott. Az általános zsivaj szöges
ellentétben állt savanyú hangulatommal, amíg a tömegben meg nem pillantottam egy
élénk színű, piros szoknyát. Megdobbant a szívem. Bár Molly a cselédek kék ruháját
viselte a kastélyban, amikor a városba ment, mindig fölvette régi piros szoknyáját és
köpenyét. Bizonyosan Türelem küldte le a városba a jó idő alatt. Észrevétlenül
figyeltem, amíg pár szelencényi kalcedi tealevél fölött alkudott makacsul egy kofával.
Gyönyörködtem arcocskájában, ahogy komoran megrázta a fejét.
Hirtelen ötlettől vezérelve a zsebembe nyúltam; nálam volt evezősként kapott bérem,
amiből négy édes almát, egy fürt ribizkét, egy üveg bort és némi fűszeres húst vettem,
aztán egy fonott kosarat és egy vastag gyapjúpokrócot. Pirosat. Minden Árnytól tanult
ügyességemre szükségem volt, hogy bevásároljak és közben szemmel tartsam Mollyt.
Még nehezebb volt észrevétlenül követnem, amíg selyemszalagot vásárolt, aztán
elindult vissza a kastélyba.
Az út egy bizonyos kanyarulatánál, ahol a faágak sűrűn hajoltak fölénk, utolértem.
Meglepődött, amikor halkan mögé lopóztam, fölkaptam, megpörgettem, aztán
megcsókoltam. Teljesen más érzés volt megcsókolni a szabad ég alatt, mint a kastély
sötétjében. Hirtelen minden gondom elszállt.
– Csatlakozik hozzám az úrnőm egy rövid ozsonnára? – hajoltam meg előtte.
– Ó, nem lehet – válaszolta, de a szemei csillogtak. – Megláthatnak.
Feltűnő mozdulatokkal körülnéztem, aztán behúztam a fák közé. Az aljnövényzet ritkás
volt, gyorsan haladtunk és végül a tengerre néző sziklákon kötöttünk ki, ahol az óceán
robaja és a tajték zúgása töltötte meg a levegőt. Úgy botorkáltunk le a fövenyre, ahogy
gyermekkorunkból emlékeztem rá.
Egy helyütt szikla borult a homokos part fölé, ahol szárazabb volt a talaj, de egy kis
napfény is utat talált. A nap meglepően melegen sütött. Molly elvette tőlem a pokrócot
és az elemózsiát és utasított, hogy rakjak tüzet a hordalékfából. Végül neki kellett
meggyújtania a nyirkos fát, ami zöld és kék lobbanásokkal égett a rájuk ragadt sótól.
Levetettük a köpenyeinket és csak ültünk egymás mellett, kéz a kézben egymást
néztük a kék ég alatt. Csodálatos érzés volt hangosan kacagni, együtt kiáltozni a
sirályok rikoltásaival és végre nem kellett félnünk, hogy bárkit is fölébresztünk. Üvegből
ittuk a bort, kézzel ettünk, aztán a hullámokban mostuk le a kezünket.
Egy darabig apró kincsek után kutattunk a homokban és ki tudja milyen régóta nem
éreztem magamat annyira önmagamnak, még Molly is annak a kis vadócnak tűnt, akit
évekkel azelőtt megismertem. A haja szabadon omlott a vállára és a szél az arca körül
táncoltatta. Elcsúszott, amikor fogócskáztunk és egy tócsába botlott. Visszamentünk a
pokróchoz, ahol levette a cipőit és a harisnyáját, kitette száradni, aztán végignyúlt a
p o k r ó c o n .
Hirtelen jó ötletnek tűnt mindent levetni.
Molly nem volt benne olyan biztos, mint én. – Rengeteg kavics van a pokróc alatt. Nem
akarok fölhorzsolt háttal visszatérni a kastélyba!
Előrehajoltam és megcsókoltam. – Talán nem érek meg ennyit? – győzködtem.
– Te? Természetesen nem – eltaszított, amitől a hátamra estem, aztán bátran fölém
térdelt. – De én igen.
A vad csillogás a tekintetében elakasztotta a lélegzetemet. Miután egymáséi lettünk, rá
kellett jönnöm, hogy igaza volt a kavicsokkal és a horzsolásokkal kapcsolatban. Soha
azelőtt nem láttam még olyan csodálatosat, mint az arcomra terült haján átszűrődő
napfény színét.
Aztán félig rajtam feküdt és bóbiskoltunk az ősz talán utolsó meleg délutánján. Végül
vacogva fölült és magára rendezgette a ruháit. Nehezemre esett nézni, ahogy újra
befűzi az ingét – a gyertyafény túl sok mindent elrejtett előlem. Mikor észrevette, hogy
bámulom, nyelvet öltött rám, aztán előrehajolt, hogy kisimítsa az arcomból kibomlott
hajamat. Az arcom köré rendezgette, aztán köpenyének szárát a hajamhoz illesztette. –
Csúnyácska leány lettél volna.
Felhorkantam. – Férfinak sem vagyok sokkal jobb.
Sértődöttnek tűnt.
– Nem olyan rossz a megítélésed – méricskélve futtatta végig egy ujját a mellkasomon.
– A minap hallottam a mosóudvaron, amint a cselédek megjegyezték, hogy te vagy a
legjobb dolog, ami kikerült az istállóból Burrick óta. Azt hiszem, a hajad teszi. Nem
olyan durva, mint a legtöbb férfié – ujja köré csavart egy tincset.
– Burrick! – horkantottam föl ismét. – Nem mondod komolyan, hogy ilyen népszerű az
asszonyok közt!
Felvonta a szemöldökét. – Miért ne? Jóvágású férfi, tiszta és jó modorú is. Szép fogai
vannak és micsoda szemei! A sötét humora egy kicsit ijesztő, de sok cselédlány
szívesen felvidítaná. A mosólányok mind megegyeztek, hogy ha véletlenül az ágyukba
keveredne, bizony nem zavarnák ki onnét.
– De nem valószínű, hogy ez fog történni – mutattam rá.
– Nem – egyezett bele eltűnődve. – Ebben is egyetértettek. Csak egyikük vallotta be,
hogy vele töltött egy éjszakát, de azt is beismerte, hogy Burrick akkor nagyon részeg
volt. Egyik Tavaszünnep alatt, mondta – rám nézett és hitetlenkedő tekintetem láttán
fölkacagott. – Azt mondta – évődött tovább –, hogy „Jól kihasználta az időt, amit a
csődörök közt töltött. Egy hétig meglátszott a harapásának a nyoma a nyakamon!”
– Ez lehetetlen – jelentettem ki és Burrick helyett is elvörösödtem. – Soha nem bántana
egy nőt, még ha részeg, akkor sem.
– Tudatlan fiú! – rázta meg vidáman a fejét. – Senkit sem bántott – nézett rám
sokatmondóan. – És nem is okozott csalódást.
– Még mindig nem hiszem el – jelentettem ki. Burrick? Az asszonyok pedig szerették?
– Van egy sebhelye, itt, olyan félhold alakú? – mutatott egy pontra az oldalamon.
Eltátottam a szám, aztán becsuktam megint. – Nem hiszem el, hogy asszonyok ilyen
dolgokról csevegjenek – mondtam végül.
– A mosóudvaron másról sem beszélnek – jegyezte meg Molly.
Egy darabig sikerült visszatartanom a kérdésemet, de aztán győzött a kíváncsiság.
– Mit mondanak Fürgéről? – mikor együtt dolgoztunk az istállókban, mindig lenyűgözött
a nőkről szóló történeteivel.
– Azt mondják, szép a szeme, meg a szempillája, de egyébként alapos mosdatásra
szorul. Többször is.
Harsányan fölnevettem, és megjegyeztem magamnak, ha legközelebb dicsekedne
n e k e m .
– És Pompa? – kíváncsiskodtam.
– Pompa? Hááát... – álmodozva rám mosolygott, aztán látva rosszalló
arckifejezésemet, elnevette magát. – Hercegekről nem beszélünk, kedvesem. Bizonyos
határokat nem lépünk át.
Lehúztam magam mellé és megcsókoltam. Hozzám simult és egy darabig
mozdulatlanul feküdtünk a felhőtlen kék ég alatt. A békesség, ami oly sokáig elkerült,
végre ismét megtalált. Tudtam, hogy soha semmi nem választhat el bennünket
egymástól, sem a király, sem a sors. Végre elérkezettnek láttam az időt, hogy beszéljek
Mollynak Elmésről és Szeretetről. Némán és mozdulatlanul hallgatta a beszámolómat
és nem is gondoltam bele, mekkora bolond vagyok, amíg meleg könnyeket nem
éreztem a nyakamon.
– Molly? – kérdeztem meglepve. – Mi a baj?
– Mi a baj? – kérdezte könnyezve. – Mellettem fekszel és azt mondod, hogy elígértek
egy másik lányhoz. Aztán megkérdezed, hogy mi a baj?
– Én csakis és egyedül neked ígérkeztem el – mondtam határozottan.
– Ez nem ilyen egyszerű, FitzLovag – nagyon komoly lett az arca és a hangja. – Mit
teszel majd, ha a király azt mondja, hogy udvarolnod kell neki?
– Abbahagyom a fürdést? – kérdeztem.
Azt reméltem, hogy elneveti magát, ehelyett elhúzódott tőlem és szenvedéssel teli
szemekkel nézett rám. – Nincs esélyünk. Se reményünk.
Mintha csak a szavait igazolná, elsötétedett fölöttünk az ég és föltámadt a hideg szél.
Molly talpra szökkent, fölkapta a köpenyét és kirázta belőle a homokot.
– Meg fogok ázni. Már régen vissza kellett volna érnem a kastélyba – mondta fakó
hangon, mintha egyedül ez a két dolog aggasztaná.
– Molly, meg kell ölniük, hogy távol tartsanak tőled – mondtam dühösen.
Összeszedte, amit a piacon vásárolt. – Fitz, úgy beszélsz, mint egy gyerek – mondta
halkan. – Egy ostoba, makacs gyerek.
Nagy cseppekben eleredt az eső, terjengő foltokat hagyva a homokban. A szavai
elnémítottak. El sem tudtam volna képzelni ennél rosszabbat.
Fölvettem a piros pokrócot és kiráztam belőle a homokot. Molly összefogta magán a
k ö p e n y é t .
– A legjobb, ha nem együtt megyünk vissza – jegyezte meg. Hozzám lépett,
megcsókolta az államat. Nem tudtam eldönteni, hogy kire legyek dühösebb, Elmés
királyra, amiért ilyen helyzetbe hozott, vagy Mollyra, amiért elhitte. Nem viszonoztam a
csókját, ő pedig nem szólt semmit, csak elsietett.
Minden boldogság elszállt a délutánomból. Ami csodálatos csillogó kagylónak indult,
összetaposva hevert a lábaimnál. Gyászos hangulatban vágtam át a bozóton, nem
törődve a széllel és az esővel. Az átázott porkóc nedves gyapjúillatot árasztott és piros
tintát vérzett. A szobámba mentem és megszárítkoztam, aztán elszórakoztam azzal,
hogy elkészítettem a tökéletes mérget Wallace-nak, olyat, ami feldúlja a gyomrát,
mielőtt megöli. Mikor elkészültem és egy papírlapon ott volt a megszáradt finom por,
bámultam egy darabig. Azt fontolgattam, hogy magam veszem be. Ehelyett tűt és
cérnát ragadtam és apró zsebet varrtam az ingujjam belsejébe, ahová elrejthettem.
Azon töprengtem, hogy vajon használni fogom-e valaha is. A gondolattól gyávábbnak
éreztem magam, mint valaha.
Nem mentem le vacsorázni és nem mentem föl Mollyhoz sem. Kinyitottam az
ablaktáblákat és hagytam, hogy betörjön a vihar. Hagytam, hogy a huzat elfújja a
gyertyákat és kialudjon a tűz a kandallómban. Úgy éreztem, eljött az efféle viselkedés
ideje. Mikor Árny kinyitotta a rejtekajtót, nem törődtem vele. Az ágyam lábánál ültem és
bámultam a vihart.
Egy idő múlva bizonytalan lépteket hallottam, aztán Árny jelent meg elsötétített
szobámban, mint egy valódi kísértet. Rám nézett, aztán határozott mozdulatokkal
becsukta a zsalukat.
– Van fogalmad róla, milyen huzatot csinálsz ezzel a szobámban? – kérdezte dühösen.
Mikor nem válaszoltam, fölkapta a fejét és körbeszimatolt a szobámban, akár egy
farkas. – Csak nem átoklevéllel dolgoztál idebenn? – kérdezte hirtelen. Fogalmam sem
volt, hogyan érezte meg a szagát. Elém állt és lehajolt. – Fitz, ugye nem tettél semmi
o s t o b a s á g o t ?
– Ostobaságot? Én? – nevettem föl gúnyosan.
Közelről az arcomba nézett. – Gyere föl a szobámba – mondta majdnem gyengéden.
Megfogta a kezem és magával húzott.
A meleg, kellemes szoba és a gyümölcsöstál az asztalon olyan ellentétben volt a
hangulatommal, hogy mindent össze akartam törni.
– Létezik rosszabb annál, ha olyanokra vagy dühös, akiket szeretsz? – kérdeztem
i n k á b b .
– Látni, ahogy meghal valaki, akit szeretsz – felelte kicsit késve. – És dühösnek lenni
úgy, hogy nem tudod kire haragszol. Azt hiszem, az rosszabb.
Egy kis székre vetettem magam. – Elmés fölvette Pompa szokásait. Füst, mirtuszlevél
és El tudja mi volt a borában. Ma reggel az orvosságai nélkül elkezdett reszketni, aztán
megitta azt a fűszeres meleg bort, szippantott néhányat a Füstből és a szemem láttára
elaludt. Persze csak aztán, hogy kétszer is elmondta, hogy udvarolnom kell Szeretetnek
és nőül vennem, az én érdekemben – adtam ki magamból, bár biztos voltam benne,
hogy Árny már mindent tudott. Egyenesen a szemébe néztem. – Szeretem Mollyt.
Megmondtam Elmésnek, hogy mást szeretek, de ő mégis erősködik, hogy Szeretet az,
akit nekem szánt. Azt kérdezi, hogy miért nem értem meg, hogy a legjobbat akarja
nekem. Miért nem érti meg, hogy azt akarom feleségül venni, akit szeretek?
Árny eltöprengett. – Beszéltél már erről Igazságnak?
– Mi haszna volna? Még azt sem tudta megakadályozni, hogy olyan asszonyhoz adják,
akit nem kívánt magának – Kettricken ellen beszéltem, de tudtam, hogy igazam van.
– Kérsz egy kis bort? – kérdezte Árny. – Talán megnyugtat.
– Nem.
Fölvonta a szemöldökét.
– Köszönöm, nem. Miután láttam, ahogy Elmés borral „megnyugtatja” magát ma
reggel... – nem fejeztem be. – Soha nem volt fiatal?
– Egyszer nagyon fiatal volt – engedett meg egy félmosolyt Árny. – Talán emlékszik rá,
hogy Konstanciát az apja választotta neki és nem szívesen udvarolt neki, nem szívesen
vette nőül. Csak amikor meghalt, döbbent rá, hogy mennyire szerette. Másrészt viszont
Vágyat ő maga választotta, mert szenvedély fűtötte – elhallgatott. – Holtakról nem
mondok rosszat.
– Ez más – mondtam.
– Miért?
– Én nem leszek király. Senkit nem befolyásol, hogy kit veszek el feleségül.
– Bárcsak ilyen egyszerű lenne – mondta Árny kedvesen. – Gondolod, hogy
visszautasíthatod Szeretetet anélkül, hogy megsértenéd Testens Herceget? Olyankor,
amikor minden összetartásra szükségünk van?
– Biztos vagyok benne, hogy meg tudom győzni, hogy ne akarjon engem.
– Hogyan? Hogy úgy viselkedsz mint egy tuskó? És szégyent hozol Elmés fejére?
Csapdában éreztem magam. Igyekeztem megoldásokat találni, de csak egy választ
találtam. – Nem veszek el senki mást, csak Mollyt.
Árny megrázta a fejét. – Akkor nőtlen maradsz.
– Talán – egyeztem bele. – Talán névleg sosem házasodunk össze. De együtt fogunk
é l n . . .
– És kis fattyúkat neveltek.
Talpra szökkentem, a kezeim maguktól szorultak ökölbe.
– Ne mondj ilyet – figyelmeztettem. Elfordultam tőle és a tűzbe bámultam.
– Én nem. De mindenki más igen – felsóhajtott. – Fitz, Fitz, Fitz! – mögém lépett és a
vállamra tette a kezét. Nagyon, nagyon lágyan azt mondta – Talán az lenne a legjobb,
ha eleresztenéd.
Az érintés és a szavainak gyengédsége elvette haragom erejét. A kezembe temettem
az arcomat.
– Nem tehetem – mondtam az ujjaimon keresztül. – Szükségem van rá.
– És Mollynak mire van szüksége?
Egy kis szatócsboltra, méhkaptárakkal a hátsó udvarában. Gyerekekre. Törvényes
f é r j r e .
– Elmés miatt csinálod. Hogy rávegyél arra, amit akar – vádoltam meg.
Levette a kezét a vállamról. Hallottam, ahogy elsétál, bort tölt pohárba. A székéhez
megy és leül.
– Sajnálom.
Rám emelte a tekintetét. – Egyszer, FitzLovag – figyelmeztetett –, kevés lesz ez a szó.
Néha könnyebb kihúzni a kést valakiből, mint megkérni, hogy felejtse el, amit mondtál
neki. Még akkor is, ha dühödben mondtad.
– Sajnálom – ismételtem meg.
– Én is – felelte kurtán.
– Miért akartál ma látni? – kérdeztem kis idő múlva alázatosan.
– Szipolyozottak. Kosvártól délnyugatra.
– Azt hittem, többé nem kell csinálnom – rosszullét fogott el. – Mikor Igazság hajóra
vezényelt, hogy a Mesterséggel támogassam, azt mondta, talán...
– Ez nem Igazságtól jött. Elmésnek jelentették, ő pedig szeretné, ha elintéznénk.
Igazság már így is... túlhajszolt. Nem akarjuk ilyesmivel terhelni.
Megint az arcomba temettem a kezem. – Nincs valaki más, aki megtenné? –
k ö n y ö r ö g t e m .
– Csak te meg én vagyunk elég képzettek hozzá.
– Nem rád gondoltam – mondtam fáradtan. – Nem várhatom el, hogy efféle munkát te
c s i n á l j .
– Nem? – fölkaptam a fejem és ismét haragot pillantottam meg a szemében. – Öntelt
kis taknyos! Mit gondolsz, ki tartotta őket távol Kosvártól egész nyáron, Fitz, amíg te a
Ruriskon voltál? Gondoltad, hogy azért, mert el akartad kerülni, megszűnt a probléma?
Jobban szégyelltem magam, mint bármikor életemben. Elkaptam a tekintetem haragja
e l ő l .
– Jaj, Árny, sajnálom.
– Sajnálod, hogy elkerülted? Vagy sajnálod, hogy képtelennek tartottál rá?
– Mindkettőt. Mindent... Kérlek, Árny – fakadtam ki hirtelen –, ha még valaki
megharagszik rám a szeretteim közül, azt már nem élem túl! – fölemeltem a fejem és
addig néztem, amíg kénytelen volt a szemembe nézni.
– Hosszú nyár volt ez mindkettőnknek – vakarta meg a szakállát. – Reménykedjünk,
hogy a viharok mindörökre elzavarják a Martalócokat.
Egy darabig néma csöndben ültünk.
– Néha – jegyezte meg Árny –, sokkal könnyebb lenne meghalni egy királyért, mint az
életedet adni neki.
Egyetértően hajtottam le a fejem. Az éjszaka hátralévő részében elkészítettük a
mérgeket, hogy ismét elkezdhessek ölni a királyért.
1 8
Elődök
A VÖRÖS MARTALÓCOKKAL folytatott háború harmadik évének ősze keserű időszak
volt Igazság hercegnek. Minden reményét a hajóiba fektette. Azt remélte, hogy elűzheti
a partjainktól a Martalócokat és olyan sikereket arat, hogy saját fosztogatókat küldhet
ki, még a téli viharok ellenére is. A korai győzelmek után sem sikerült a ellenőrzésünk
alatt tartani a partvidéket. Tél elejére öt hajóból állt a flotta, ebből kettő komolyabb
sérüléseket szenvedett. Az egyik ép hajó az elfogott vörös hajó volt, amit elláttak
legénységgel és kereskedőhajók mellett szolgált kíséretként. Mikor végre megérkeztek
az őszi szelek, csak egyetlen kapitány volt annyira biztos a legénysége képességei
felől, hogy elvállaljon egy fosztogató hadjáratot. A többi kapitány még egy telet kért,
hogy nagyobb gyakorlatuk legyen a hajózásban, mielőtt belevágnának egy ilyen
f e l a d a t b a .
Igazság nem küldött volna embereket az akaratuk ellenére, de láthatóan csalódott volt.
Ezt ki is fejezte azzal, ahogy fölszerelte a Bosszú névre keresztelt hajót.
Figyelemreméltó készletekkel látta el, a kapitány válogatott legénysége pedig jófajta
páncélokat és fegyvereket kapott. Nagy ceremónia kíséretében indították útjára, még a
gyengélkedő Elmés király is jelen volt és maga Kettricken akasztotta föl a sirálytollakat
a hajó árbocára, ami a hagyomány szerint gyorsan és biztonságban vezérli haza a
hajót. Nagy ováció támadt, amikor a hajó kifutott és aznap este sokszor ittak a kapitány
és a legénység egészségére.
Egy hónappal később, Igazság bosszúságára, hírt kaptunk, hogy egy hajó, amire ráillik
a Bosszú leírása, a békésebb déli vizeken kalózkodik, a bingtoni és kalcedi kereskedők
kárára. Ennél többet nem is hallottunk róluk. Voltak, akik a legénység külszigeteki
tagjait hibáztatták, de sokkal több hazafi volt a fedélzeten, a kapitány pedig Kosvárból
származott. Súlyos csapást jelentett ez Igazság büszkeségére és vezetőképességére.
Egyesek szerint akkor döntötte el, hogy föláldozza magát egy végső megoldás
érdekében.
*
Azt hiszem, a Bolond ültette a fülébe. Rengeteg időt töltött a Királyné Kertjében
Kettrickennel és őszinte csodálattal dicsérte a változásokat. Őszinteséggel pedig sokat
lehet elérni. A nyár végére már hangosan kacagott a Bolond tréfáin, sőt, sikerült
rávennie, hogy tegyen látogatásokat a királynál is. Mint trónörökös királyné, rá nem
hatottak Wallace szavai, s végül Kettricken maga készített el néhány erősítő italt a
királynak és egy darabig úgy tűnt, Elmés föléledt kissé a szavaitól és a
gondoskodásától. Azt hiszem, a Bolond úgy döntött, hogy Kettricken segítségével éri el
azt, amibe nem tudta belerángatni Igazságot és engem.
Hűvös őszi délután volt, amikor először szóba hozta. A kertben voltunk, szalmát
kötöztünk az érzékenyebb növények köré, hogy jobban átvészeljék a telet, ami Türelem
javaslata volt. A nyár alatt Kettricken félénk tanácsadójává vált a kertek és a
növénytermesztés kapcsán. Füzével egy másik virágágyásnál térdelt és ők is
kötözgettek. A kis Rozmaring mellettünk ácsorgott és adogatta a szalmát és a kötelet.
Kettricken egy-két udvarhölgye is ott volt, de ők távolabb üldögéltek és halkan
beszélgettek. Az ujjaim lassan teljesen érzéketlenek lettek a hidegtől és a füleim is
vörösek lehettek, de Kettricken látszólag jól érezte magát. Akárcsak Igazság, örökké
valahol agyam hátsó zugában. Továbbra is velem akart tartani, miután megtudta, hogy
ismét szipolyozottak után vadásztam egyedül. Lassacskán alig vettem észre a jelenlétét
az elmémben. Azt hiszem, éreztem, ahogy fölriad, amikor Kettricken megkérdezte,
hogy mennyit tudok az Elődökről.
– Vajmi keveset, fenség – mondtam az igazságnak megfelelően és gondolatban újabb
ígéretet tettem, hogy átfutom végre a rám bízott tekercseket.
– Miért csak keveset? – követelte.
– Nos, meglehetősen kevés írás maradt róluk. Úgy vélem, egy időben olyan
természetes volt a jelenlétük, hogy nem találták szükségesnek papírra vetni az
ismereteket. Amit pedig mégis leírtak róluk, nagyon töredékes és elszórt. Egy tudós
kellene hozzá, hogy összegyűjtse ezeket a leírásokat...
– Mint például a Bolond? – kérdezte gúnyosan. – Úgy tűnik, többet tud róluk, mint bárki
más, akivel eddig találkoztam.
– Hát, szeret olvasni és sokat...
– Elég a Bolondból, én az Elődökről akarok beszélni veled – vágott közbe.
A hangsúlya meglepett, de mikor fölpillantottam, elködösült tekintettel nézett ki a tenger
felé. Nem akart goromba, sem szigorú lenni, egyszerűen határozott célja volt.
Megjegyeztem magamban, hogy az elmúlt hónapokban sokkal határozottabb lett,
sokkal fenségesebb.
– Tudok egy keveset róluk – vallottam be tétován.
– Akárcsak én. Rakjuk össze a tudásunkat. Én kezdem.
– Ahogy óhajtja, fenség.
Megköszörülte a torkát. – Réges-régen Bölcsesség király idején kegyetlenül
ostromolták a Hat Hercegséget a tenger felől. Mikor minden más csődöt mondott és
attól tartott, hogy a következő nyáron nem tud ellenállni a támadásoknak és minden
elbukik, úgy határozott, hogy a telet azzal tölti, hogy megtalálja a legendás Elődöket.
Eddig ismerős?
– Nagyjából. Ahogy hallottam, a legendák istenként hivatkoznak rájuk, a Hat Hercegség
népei pedig mindig egyféle vallási fanatikusnak tartották Bölcsességet, majdnem
őrültnek, ha ilyesmikről volt szó.
– A szenvedélyes és látnoki képességű embereket gyakran tartják őrülteknek –
mondta. – Folytatom. Egyik ősszel elhagyta a kastélyát és csak annyit tudott, hogy az
Elődök az Esővadonban laknak, túl a Hegyvidéki Királyság legmagasabb hegyein.
Valahogyan megtalálta őket és megnyerte őket szövetségesnek. Visszatért Kosvárba
és együtt elűzték a fosztogatókat. Helyreállt a béke és a kereskedelem, az Elődök
pedig megfogadták neki, hogy visszatérnek, ha újból szükség van rájuk. Egyetértünk?
– Mint korábban... Sok dalnokot és poétát hallottam már, akiknek hősökről és
küldetésekről szóló történeteik is mind így végződnek. Mindig megígérik, hogy ha
szükség van rájuk, visszatérnek. Néhányan akár a síron túlról is.
– Éppenséggel – jegyezte meg Türelem felénk fordulva –, Bölcsesség soha nem tért
vissza Kosvárba. Az elődök a lányához, Gondos hercegnéhez jöttek és fölajánlották a
s z ö v e t s é g ü k e t .
– Honnan tudja ezt? – követelte Kettricken.
Türelem megvonta a vállát. – Egy öreg dalnok szokta így énekelni apám udvarában –
mondta és szórakozottan vissza is fordult a növényei felé.
Kettricken eltöprengett egy darabig. A szél kibontotta a haját és arca elé fújta aranyszín
pókháló gyanánt. – Nem számít, hogyan végződik a visszatérésről szóló történet. Ha
egy király fölkereste őket és segítséget kér tőlük, gondolod, hogy nem tennék meg
újból, ha egy másik király fölkeresné őket? Vagy egy királyné?
– Talán – feleltem kelletlenül. Magamban azon töprengtem, hogy vajon nem a honvágy
hajtja-e? Voltak, akik már arról pletykáltak, hogy csak nem akar jönni a gyermekáldás...
Annak ellenére, hogy egyre több asszony látogatta a köreit, nem volt igazán hozzá
közel álló, akivel barátkozhatott volna. Magányos, gyanítottam.
– Úgy gondolom... – kezdtem finoman megfogalmazni lebeszélésemet.
Mondd meg neki, hogy jöjjön el hozzám és beszéljen róla. Többet akarok tudni –
Igazság gondolata izgatottnak érződött, ami nyugtalanított.
– Úgy gondolom, hogy föl kellene keresned Igazság herceget, hogy beszélj vele erről –
javasoltam neki engedelmesen.
Sokáig hallgatott, aztán, amikor megszólalt, halkan csak hozzám intézte a szavait.
– Nem hiszem. Csak egy újabb hóbortomnak tartaná. Hallgatja majd egy darabig,
azután elkezdi bámulni a térképeit a falakon, vagy ide-oda tologatja a dolgait az
asztalon, amíg várja, hogy befejezzem, aztán mosolyogva elküld. Megint – elcsuklott a
hangja. Elsöpörte a haját az arca elől, aztán megtörölte a szemeit. Kinézett a tengerre
és olyan távolinak tűnt hirtelen, mint Igazság, amikor a Mesterséget használta.
Csak nem sír?
Nem tudtam leplezni bosszúságomat, amiért ez meglepte.
Kísérd el hozzám. Most, azonnal!
– Fenség?
– Egy pillanat – elfordult tőlem és úgy tett, mint aki az orrát vakargatja. Tudtam, hogy a
könnyeit törli le.
– Kettricken? – próbálkoztam közvetlenebb hangnemmel. – Menjünk el hozzá ezzel az
ötlettel, most rögtön. Én is veled megyek.
– Nem tartod ostobaságnak? – kérdezte tétován, de nem nézett rám.
– A dolgok pillanatnyi állása alapján úgy hiszem, minden szóba jöhető segítséget
számításba kell vennünk – mondtam az igazságnak megfelelően. Rájöttem, hogy
magam is elhittem, amit mondtam. Hát nem erről beszélt Árny és a Bolond is? Talán
Igazsággal mi voltunk szűk látókörűek.
– Akkor menjünk. De... meg kell várnod a szobám előtt, amíg összeszedek pár
tekercset, hogy megmutassam neki. Csak pár pillanat az egész – Türelem felé fordult
és hangosabban szólalt meg. – Türelem úrnő, megkérhetném, hogy fejezze be ezeket
a növényeket is? Más dolgom akadt.
– Természetesen, fenség, örömmel.
Lementünk a kertből és elkísértem a szobájáig. Többet várakoztam a folyosón, mint
amennyit mondott. Mikor kilépett, Rozmaring jött mögötte, aki ragaszkodott hozzá, hogy
ő vigye a tekercseket. Kettricken megmosdott, átöltözött és fölvette azokat az
ékszereket, amiket Igazság ajándékozott neki eljegyzésükkor. Kellemes parfümillat
lengte körül. Óvatosan rám mosolygott, amíg végigmértem.
– Fenség, nem találok szavakat...
– Úgy bókolsz nekem, ahogy Pompa szokott – jegyezte meg mosolyogva, aztán
elindult. Elhaladtában láttam, hogy elpirult egy kicsit.
Így kiöltözik, hogy beszéljen velem?
Azért öltözött ki, mert... vonzó akar lenni – hogy lehet valaki, aki képes mások
gondolatában olvasni, ilyen járatlan az asszonyok dolgaiban?
Talán kevés ideje volt, hogy ismereteket szerezzen ezen a téren.
Visszavontam a gondolataimat és Kettricken után siettem. Éppen akkor értünk Igazság
ajtajához, amikor Kharim kilépett, karján egy szennyeskosárral. Furcsának tűnt, amíg
be nem léptünk. Igazság halványkék vászoninget viselt, levendula és cédrus illata
lengte körül, amiről egy ruhásszekrény jutott az eszembe. Haja és szakálla rendezett
volt; jól tudtam hogy pár percnél tovább soha nem állt meg úgy a haja. Ahogy
Kettricken félénken előrelépett és köszöntötte, ráébredtem, hogy hónapok óta nem
láttam ilyennek. A Mesterség lesoványította és még több ősz hajszál csillogott a
hajában. A szeme és a szája körül újabb ráncokat fedeztem föl.
Ilyen rosszul nézek ki?
Az ő szemében nem.
Ahogy Igazság kézen fogta és egy lócához vezette, Kettricken a Mesterség
csábításához hasonlatos éhséggel a szemében nézett rá. Keze belesimult Igazságéba,
én pedig elkaptam a tekintetemet, amikor Igazság kezet csókolt neki. Kettricken
érzelmei olyan erővel ostromolták az elmémet, mintha tengeren lennék csata közben.
Megdöbbenést éreztem Igazság felől. Takard el az elmédet – mondta és eltűnt a
fejemből. Egy pillanatig szédelegtem a hirtelen változás miatt. Tényleg nem tudta –
gondoltam magamban és örültem, hogy nem hallotta.
– Uram, azért jöttem, hogy a figyelmedet kérjem egy... ötletemmel kapcsolatban –
Kettricken szemei az arcát kutatták.
– Természetesen – felelte Igazság aztán rám nézett. – FitzLovag, csatlakozol hozzánk?
– Ha óhajtod, uram – leültem a kandalló túlsó végébe. Rozmaring mellém állt a
tekercsekkel. Valószínűleg a Bolond vihette el a szobámból, gondoltam, ám ahogy
Kettricken egyesével kiteregette a tekercseket magyarázatai közben, láttam, hogy
mindegyik a Hegyvidéki királysággal foglalkozott.
– Bölcsesség király volt az első Hat Hercegségből származó nemes, aki a mi földünkre
lépett... a Hegyvidéki Királyságba és nem azzal a szándékkal jött, hogy háborúzzon
velünk, ezért jól emlékszünk rá a történelemből. Ezek a tekercsek, amiket az ő ideje
alatt másoltak, mind a Hegyvidéki Királyság útjairól szólnak és Bölcsesség utazásairól.
Tehát közvetve az Elődökről – kitekerte az első tekercset. Igazsággal együtt
csodálkozva hajoltunk közelebb. Egy térkép, amit elfakított az idő, talán rosszul is lett
átmásolva, de térkép volt a Hegyvidéki Királyságról, hágók és ösvények bejelölésével.
Néhány kanyargós vonal a hegyeken túlra vezetett.
– Az itt megjelölt utak egyike az Elődökhöz vezethet, mert ismerem a hegyvidéki utakat,
de ezek egyike sem kereskedelmi útvonal és semmilyen általam ismert faluhoz nem
vezetnek. Egyetlen ma ismert úttal sincsenek kapcsolatban, hanem jóval öregebbek
azoknál. Tehát mi másért lennének bejelölve, ha nem azért, mert Bölcsesség király arra
j á r t ?
– Ilyen egyszerű volna? – pattant föl Igazság és egy marék gyertyával tért vissza, hogy
jobban megvilágítsa a térképet. Gondosan kisimította a tekercset és fölé hajolt.
– Több út is vezet az Esővadonba a térkép szerint. Egyiknek sincs jelölve semmi a
végén. Honnan tudhatjuk melyik az? – tiltakoztam.
– Talán mind az Elődökhöz vezetnek – próbálkozott Kettricken. – Miért kellene csak
egyetlen helyen élniük?
– Nem! – egyenesedett föl Igazság. – Legalább kettőnek volt valami jelölés a végén, de
az átkozott tinta kifakult. De volt ott valami, én pedig meg fogom tudni mi volt az.
Még Kettrickent is megdöbbentette a hangjából áradó lelkesedés. Azt hittem, hogy
udvariasan végighallgatja, nem azt, hogy tiszta szívvel támogatni fogja.
Körbesétált a szobájában, a Mesterség úgy sugárzott belőle, mint a kandallóból a
m e l e g .
– A téli viharok már a partoknál járnak, bármelyik nap ideérhetnek. Ha pár napon belül
elindulok, még járhatóak lesznek a hágók, mikor a Hegyvidéki Királyságba érek.
Átvághatok rajtuk... bárhová is vezessenek. Tavaszra pedig visszaérek, talán a
szükséges segítséggel.
Elnémultam. Kettricken tovább rontott a helyzeten.
– Uram, nem gondoltam, hogy te akarsz útra kelni. Itt kell maradnod és nekem kell
mennem. Ismerem a hegyvidéket, ott születtem. Te talán nem élnéd túl. Nekem kell az
Áldozatnak lennem.
Öröm volt látni, hogy Igazság ugyanolyan ostobán bámul rá, mint én. Talán ő is rájött,
milyen lehetetlen dolog volt. Lassan megrázta a fejét. Megfogta mindkét kezét és a
szemébe nézett.
– Úrnőm – sóhajtotta –, ezt nekem kell megtennem. Többször is kudarcot vallottam a
Hat Hercegséggel szemben. És veled szemben is. Mikor megérkeztél az udvarba, nem
volt türelmem az Áldozat-nézeteidhez. Azt hittem, hogy egy leány idealista
elképzelései, pedig ez nem igaz. A mi birodalmunkban nem így hívják, de ugyanezt
érzik; a szüleimtől tanultam. A Hat Hercegség mindennél előbbre való. Megpróbáltam,
de most már látom, hogy mindig másokat küldtem magam helyett. Csak ültem,
használtam a Mesterséget és te is láthatod, hogy mibe került ez nekem. De katonákat
és matrózokat küldtem, hogy életüket adják a Hat Hercegségért. Még a saját
unokaöcsémet is, hogy végezze el a kegyetlen és véres munkákat. De minden áldozat
ellenére a partvidékünk még mindig nincs biztonságban. Elérkezett az utolsó esély.
Küldjem talán a saját királynémat, hogy tegye meg helyettem?
– Talán... – Kettricken hangja elbizonytalanodott. Belenézett a kandalló tüzébe. – Talán
mehetnénk együtt?
Igazság megfontolta. Komolyan és határozottan megfontolta. Láttam Kettricken arcán,
hogy ő is észrevette. Mosolyra húzta a száját, de el is halványult, amint Igazság
megrázta a fejét.
– Nem merem – mondta komoran. – Valakinek itt kell maradnia, valakinek, akiben
bízhatok. Elmés király... apám beteg. Féltem őt, féltem az egészségét. Amíg távol
vagyok és apám beteg, valakinek itt kell maradnia, hogy képviseljen engem.
– Szívesebben mennék veled – mondta Kettricken harciasan.
Lesütöttem a szemem, amikor Igazság ujjaival megtámasztotta Kettricken állát és a
szemébe nézett.
– Tudom – mondta halkan. – Ezt az áldozatot kérem tőled. Itt kell maradnod, pedig
szeretnél velem jönni. Megint egyedül kell maradnod. A Hat Hercegség érdekében.
Valami elszállt Kettrickenből. Vállai megroskadtak, ahogy fejet hajtott Igazság akarata
előtt. Mikor Igazság magához vonta, csöndben fölálltam és Rozmaringot magam előtt
terelve kisurrantam a szobából.
A szobámba mentem és megkésve forgattam az Elődökről szóló tekercseket.
Nemsokára egy apród érkezett üzenettel.
– A vacsora utáni órában várják a király szobájában – mondta. Elcsüggedtem. Alig két
hete jártam nála, nem akartam ismét találkozni vele. Ha azért hivatott magához, hogy
miért nem kezdtem már el udvarolni Szeretetnek, nem tudtam, mit mondjak. Attól
féltem, hogy nem tudom fegyelmezni magam. Határozottan nekifogtam egy tekercs
olvasásának. Reménytelen volt. Csak Mollyt láttam.
A parton töltött nap óta Molly nem akart beszélni a dologról. Bizonyos szempontból
megkönnyebbültem, de többé már nem csacsogott arról, hogy miket vár el tőlem, ha
majd a férje leszek és gyermekeink születnek. Magában föladta a reményt, hogy valaha
is házasok leszünk. Nem vádolt, tudta, hogy nem az én választásom volt Szeretet, de
azt sem kérdezte meg, hogy mi lesz velünk. Úgy éreztem, hogy akárcsak Éjszem, Molly
is csak a mának élt. Minden együtt töltött éjszakát úgy fogadott el, mint egy teljes
egészet és nem kérdezte meg, lesz-e következő alkalom. Nem volt elkeseredett, inkább
visszafogott: elhatározta, hogy nem ereszti el ami nekünk jut, azért ami esetleg nem
lehet a miénk holnap. Nem érdemeltem meg egy ilyen hűséges lélek odaadását.
Mikor elaludtam mellette az ágyában, az ő ereje védett meg mindkettőnket. Nem
rendelkezett a Mesterséggel, sem az Ösztönnel, az ő mágiája ezeknél erősebb volt és
a saját akaratának erejével használta. A szobájában együtt töltött idő külön idő és világ
volt, amit ő teremtett nekünk. Elviselhetetlen lett volna, ha vakon bízta volna rám a
szívét és az életét, de még ennél is szörnyűbb volt, hogy azt hitte, súlyos árat kell majd
fizetnie azért, mert kitartott mellettem. Mégsem vádolt miatta, én pedig nem voltam elég
erős hozzá, hogy elforduljak tőle és boldogabb életet kívánjak neki. Legmagányosabb
óráimban, amikor a Kosvár körüli utakat róttam mérgezett kenyérrel a
nyeregtáskámban, gyávának tartottam magam és rosszabbnak egy tolvajnál. Egyszer
azt mondtam Igazságnak, hogy nem tudom és nem is akarom megcsapolni egy másik
ember energiáját, hogy magamat erősítsem. Mégis, minden nap ezt tettem Mollyval. A
tekercs kiesett az ujjaim közül. A szoba levegője hirtelen fullasztó lett. Fölkerestem
Türelem szobáját.
Bár régóta nem látogattam már meg, nappalija mit sem változott, csak a szanaszét
heverő dolgok legfelső rétege, ami legújabb érdeklődésének tárgya volt. Ezúttal ősszel
begyűjtött füvek és növények kötegei lógtak és száradtak mindenütt. Úgy éreztem
magam, mintha egy kifordított réten vágnék keresztül, ahol a fejemet kellett kapkodnom
a lelógó virágok elől.
– Egy kicsit alacsonyra akasztottad őket – panaszkodtam.
– Nem, te nőttél túl magasra. Húzd ki magad, hadd lássalak.
Engedelmeskedtem, bár ezáltal macskafüvek vették körbe a fejemet.
– Nos, az evezés meg az öldöklés legalább megerősített. Sokkal jobban nézel ki, mint
amikor visszatértél a hegyvidékről. Ha már ilyen nagyra nőttél, segíthetsz fölaggatni
e z e k e t .
Minden további félrebeszélés nélkül munkába állított. Fonaldarabkákat erősítettem
mindenhez amihez csak lehetett, aztán füvek kis csomóját kötöztem a másik végéhez.
Éppen egy széken állva nyújtózkodtam és az ajtók fölé kötözgettem a füveket, amikor
megkérdezte – Miért nem panaszkodsz mostanság amiatt, hogy mennyire hiányzik
M o l l y ?
– Változtatna valamin? – kérdeztem csöndesen. Igyekeztem beletörődöttnek hatni.
– Nem – elhallgatott, mintha töprengett volna valamin. Újabb köteg füvet adott föl. – Ez
rovátkalevél. Nagyon keserű. Egyesek szerint megakadályozza, hogy teherbe essen
valaki. Ez persze nem igaz, legalábbis nem megbízható. De ha valaki túl sokáig
fogyasztja, megbetegedhet tőle – újból morfondírozott valamin. – Talán ha beteg az
asszony, nehezebben fogantat. De én nem javasolnám senkinek, különösen
ismerősnek nem.
– Akkor miért szárítod? – kérdeztem kis idő múltán, amikor sikerült társalgási
hangnemre bírnom magam.
– Vízbe áztatva toroköblögetőnek lehet használni. Molly legalábbis ezt mondta, amikor
összefutottunk a kertben és éppen ezt szedte.
– Értem – megkötöttem a fonalat. Még az illata is keserű volt. Korábban azon
tűnődtem, hogy miért nem vette észre Igazság, ami az orra előtt volt. Miért nem
gondoltam erre? Milyen lehetett neki, hogy féljen attól, amire egy házas asszony
vágyott? Amire Türelem is hiába vágyott?
– ...hínárt, FitzLovag?
– Elnézést... – riadtam föl.
– Azt kérdeztem, hogy ha volna egy szabad délutánod, gyűjtenél-e nekem egy kis
hínárt a parton? Azt a feketét, aminek mostanság olyan nagy keletje van.
– Megpróbálok – feleltem szórakozottan. Vajon hány évig kell Mollynak aggódnia?
Mennyi keserűséget kell még lenyelnie?
– Mit bámulsz? – kérdezte Türelem.
– Semmit. Miért?
– Mert kétszer megkértelek már rá, hogy mássz le a székről. Még sok aggatnivalónk
v a n .
– Elnézést. Keveset aludtam múlt éjjel. Ma egy kicsit holdkóros vagyok.
– Egyetértünk. Ideje, hogy többet aludj éjszaka – kicsit erősebb hangsúllyal ejtette ki a
szavakat. – Most pedig mássz le végre arról a székről.
Nem sokat ettem aznap. Pompa egyedül ült az emelvényen és mogorvának tűnt.
Legyeskedőinek köre az alsóbb asztaloknál vacsorázott, nem értettem, Pompa miért ült
külön tőlük. A rangja meg volt hozzá, de miért választotta az egyedüllétet? Magához
hívatta az egyik hajbókolásra hajlamos dalnokot, azok közül, akiket Fészekből hozatott.
Mindegyikük a Hercegségre jellemző orrhangon énekelt és a hosszú, elbeszélő
eposzokat kedvelte. Az a dalnok éppen Pompa anyai nagyapjának egyik hosszadalmas
kalandját dalolta. Hallgattam, amennyire képes voltam; valami vadászatról volt szó,
arról, hogyan hajszolta a halálba a lovát a hős, miközben egy hatalmas szarvast
üldözött, ami vadászok nemzedékét kerülte már el. Vég nélkül dicsérte a nemes lelkű
lovat, ami a halálába futott gazdája kedvéért. A lovas ostobaságáról nem szólt a dal,
amiért egy ilyen nagyszerű állatot elpazarolt egy nagy adag kemény, rágós húsra és
egy kusza agancskoronára.
– Rosszul nézel ki – mondta Burrick egyszerűen, amikor megállt mellettem. Fölálltam
és együtt sétáltunk keresztül a termen.
– Túl sok jár a fejemben. Túl sokfelé kell elosztanom a gondolataimat. Néha úgy érzem,
hogy ha lenne elég időm ahhoz, hogy egy problémámmal foglalkozzak, meg tudnám
oldani, aztán mennék végig a többin.
– Mindenki ezt hiszi, de nem így van. Végezd el, amit tudsz és idővel hozzászoksz a
t ö b b i h e z .
– Például?
– Mint például sántának lenni. Vagy fattyúnak. Mind megtanulunk együtt élni olyan
dolgokkal, amikre megesküdtünk, hogy nem vagyunk képesek. De ezúttal mi bánt?
– Semmi, amit most elmondhatnék. Itt pedig semmiképp.
– Ó, megint olyasmi – rázta meg a fejét. – Nem irigyellek, Fitz. Néha csak arra van
szüksége az embernek, hogy kipanaszkodja magát. Tőled még ezt is elvették. De vésd
a fejedbe: bízom benne, hogy meg tudod oldani még akkor is, ha az ellenkezőjét
g o n d o l o d .
Vállon veregetett, aztán már kint is volt az udvaron. Már félúton jártam a szobám felé,
amikor rájöttem, hogy Burrick immár egyenrangúként beszélt velem. Végre felnőtt
férfinak tartott. Talán jobban boldogulnék, ha én is elhinném magamról. Kihúztam
magam és a szobámba mentem.
Régóta nem fordítottam olyan nagy gondot az öltözködésemre, mint akkor este.
Eszembe jutott, ahogy Igazság inget cserélt mielőtt Kettricken megérkezett volna. Miért
nem vette eddig észre Kettrickent? És én Mollyt? Mi mindent tett még Molly értünk, amit
nem vettem észre? Nyomorúságos hangulatom visszatért. Eldöntöttem, hogy éjszaka,
miután Elmés elbocsátott, nem hagyom, hogy Molly még több áldozatot hozzon értem.
Egyelőre csak annyit tudtam tenni, hogy kivertem a fejemből. Hátrafogtam a hajam,
ahogy a harcosok szokták és úgy éreztem, én is rászolgáltam, hogy úgy viseljem.
Elmés király lakosztálya előtt Igazsággal és Kettrickennel találkoztam. Soha azelőtt
nem láttam őket úgy együtt. Hirtelen a trónörökös és úrnője állt előttem. Igazság zöld és
kék, Kettricken bíbor és fehér színekbe öltözött, haját ezüst háló fogta össze és még
mindig viselte Igazságtól kapott ékszereit. Megtorpantam. Az arcuk komor volt, úgy
következtettem, ők is Elméshez igyekeztek.
Formálisan köszöntem nekik és óvatosan Igazság tudtára adtam, hogy a király engem
is hivatott.
– Nem – tájékoztatott Igazság. – Én hívattalak, hogy jelenj meg a király előtt az
oldalunkon. Azt akartam, hogy tanúként jelen legyél.
Megkönnyebbültem. Tehát nem Szeretetről volt szó. – Minek legyek a tanúja? –
nyögtem ki.
Úgy nézett rám, mintha félnótás lettem volna. – A király engedélyét kérem, hogy az
Elődök keresésére indulhassak.
– Ó – észre kellett volna vennem az apródot, aki feketébe öltözve, kezében fél tucat
tekerccsel állt mellettük. Rozmaring is ott volt, fehér és bíbor ruhában, frissen fésült
hajjal, mint egy kis virág. Rámosolyogtam, de az arca komoly maradt.
Igazság kopogtatott a király ajtaján. – Egy pillanat! – hallatszott Wallace hangja.
Résnyire kinyitotta az ajtót, aztán megpillantva, hogy kit akart kint tartani, pár pillanatnyi
tétovázás után szélesre tárta az ajtót.
– Uram – hebegte. – Nem számítottam önre. Vagyis, nem tájékoztattak, hogy a
k i r á l y n a k . . .
– Nincs szükség rád. Távozhatsz – Igazság általában még egy apróddal sem volt ilyen
n y e r s .
– De... a király... szüksége lehet rám... – a szemei ide-oda jártak. Tartott valamitől.
Igazság szemei összeszűkültek. – Ha szüksége van rád, majd hívatlak. Várakozz csak.
Kívül. Légy kéznél, ha szükség van rád.
Egy pillanatnyi tétovázás után Wallace kilépett az ajtón és megállt. Beléptünk a
szobába, Igazság maga csukta be az ajtót utánunk.
– Nem kedvelem ezt a fickót – mondta elég hangosan ahhoz, hogy kihallatsszon. –
Túlbuzgó, megalázkodó, fontoskodik és hajbókol. Nagyon rossz kombináció.
A király nem volt a szobájában. Ahogy Igazság az hálószobához lépett, a Bolond
kinyitotta és kinézett. Kiguvadt a szeme, aztán elvigyorodott és a földig meghajolt
Igazság előtt.
– Ébredjen, felség! Ahogy megjósoltam! Megjöttek a dalnokok!
– Bolond – dünnyögte Igazság kedvesen. Ellépett mellette és igyekezett elrántani a
köpenyét, amikor a Bolond megpróbálta megcsókolni a szélét. Kettricken elnyomott egy
mosolyt és belépett ő is. A Bolond megpróbált elgáncsolni, amikor beléptem, de sikerült
elkerülnöm. Majdnem belebotlottam Kettrickenbe. A Bolond gonoszul rám vigyorgott,
aztán Elmés ágya mellé térdelt. A kezébe vette Elmés kezét és kedvesen
m e g v e r e g e t t e .
– Felség? Felség, látogatói jöttek.
A király lassan kinyitotta a szemét.
– Micsoda? Mi ez? Ki van itt? Igazság? Húzd el a függönyt, Bolond, alig látok valamit.
Kettricken? Mi ez az egész? Fitz! Mi folyik itt? – a hangja nem volt erőteljes, egy kicsit
recsegett, de jobban volt, mint vártam. Mikor a Bolond félrehúzta a függönyöket és
párnákat tolt a háta mögé, öregebbnek láttam, mint Árnyat. Kettejük közötti hasonlóság
egyre láthatóbb lett, ahogy Elmés öregedett. A király arca beesett, megnyúlt egy kicsit,
amitől a szemöldöke és járomcsontja idősebb féltestvérére emlékeztetett.
Egészségesebbnek tűnt, mint amikor utoljára láttam. – Nos, mi folyik itt? – követelte
végigmérve minket.
Igazság mélyen, formálisan meghajolt, Kettricken pukedlizett, én pedig féltérdre
ereszkedtem, ahogy tanították és úgy is maradtam, lehajtott fejjel.
– Elmés király. Atyám. Engedélyedet kívánom kérni egy feladatomhoz.
– Mi légyen az? – kérdezte Elmés.
– Válogatott emberekkel el akarom hagyni Kosvárat, hogy végigjárjam az utat, amit
Bölcsesség király tett meg. A Hegyvidéki Királyságon át az Esővadonba kívánok utazni,
hogy megtaláljam az Elődöket és megkérjem őket, tartsák be az ígéretüket, amit
Bölcsességnek tettek.
Rövid hitetlenkedő kifejezés suhant át Elmés arcán. Fölült az ágyban és kilógatta a
lábát. – Bolond, hozz bort. Fitz, kelj föl és segíts neki. Kettricken, kedvesem, segíts
átülnöm a kandalló mellé. Igazság, húzd az asztalt az ablak mellé, kérlek.
Utasításaival Elmés megtörte a formalitást. Kettricken olyan gyakorlottan segített neki,
ami elárulta, hogy nem először teszi, a Bolond a szekrényhez táncolt a poharakért és
rám bízta, hogy válasszak egy üveg bort Elmés készletéből. A borosüvegeket por lepte
be, ami arra utalt, hogy már régóta nem fogyasztottak belőlük, gyanakodva töprengtem
el rajta, hogy Wallace vajon honnan szerzi be a bort, amit a királlyal itat. A szoba többi
része legalább jó állapotban volt, sokkal jobban, mint Télbúcsúztató előtt. A rossz
emlékű füstölők hidegek voltak és egy sarokban álltak. Úgy látszott a király elméje
t i s z t a .
A Bolond rásegített Elmésre egy vastag gyapjúköntöst és a lábára húzta a papucsát. A
király elhelyezkedett a székben, borospoharát az asztalra tette. Öregebb, sokkal
öregebb volt, de felidézte régi tekintélyét, ahogy gyermekkoromból emlékeztem rá. Ez a
csillogó tekintetű király talán meghallgatná házassági szándékomat Mollyval. Ismét
elátkoztam Wallace-t, amiért olyan rosszul bánt a királyommal.
Ám nem az én időm érkezett el. A király közvetlensége ellenére Igazság és Kettricken
úgy állt, mintha karót nyeltek volna. A Bolonddal székeket vittünk, hogy leülhessenek.
Igazság mögé álltam és várakoztam.
– Mondd el röviden – kérte Elmés Igazságot, aki úgy is tett. Egyesével teregette ki
Kettricken tekercseit és hangosan fölolvasta a vonatkozó megjegyzéseket. Hosszasan
tanulmányozták a régi térképet. Elmés eleinte csak kérdéseket tett föl, nem fűzött
megjegyzéseket sem, amíg meg nem kapott minden információt. A Bolond a széke
mellett állt, hol rám vetett sugárzó pillantást, hol grimaszokat vágott az apród felé, hogy
legalább egy apró mosolyt varázsoljon a megilletődött fiúra. Azt hiszem, inkább
megrémítette szerencsétlen kölyköt. Rozmaring teljesen elfeledkezett arról, hogy hol
van és az ágy rojtjaival játszadozott.
Mikor Igazság befejezte a mondanivalóját és Kettricken megtette hozzáfűzéseit, a király
hátradőlt a székében. Belekortyolt a borba, aztán a Bolond felé tartotta, hogy töltse
újra, megint ivott belőle, felsóhajtott és megrázta a fejét.
– Nem. Túl sok a rím és a rejtvény, hogy ilyen elhamarkodottan belevágj, Igazság.
Eleget mutattál ahhoz, hogy küldötteket menesszünk, olyanokat, akiket te választasz.
Kellő kísérettel, ajándékokkal és levelekkel, amiben fölhatalmazzuk őket, hogy
tárgyaljanak a nevünkben. De a trónörökös? Nem. Nincsen rá elég pénzünk. Pompa
korábban nálam járt és átfutottuk az új hajók építésének és a tornyok megerősítésének
a költségeit. A pénzünk egyre csak fogy, az emberek pedig talán nem vennék jó néven,
ha elhagynád a várost.
– Nem elmenekülök, hanem küldetésben járok, amely mindannyiunknak hasznos lehet.
Úrnőm pedig itt marad, hogy képviseljen engem, amíg távol vagyok. Nem dalnokokkal
és udvaroncokkal akarok utazni, uram. Behavazott utakon haladnánk a hegyek közé.
Csak egy kis katonai különítményt vinnék és úgy utaznánk, ahogy a katonák. Ahogy
s z o k t a m .
– És gondolod, hogy ez megnyeri az Elődök tetszését, ha megtalálod őket? Ha
léteznek egyáltalán.
– A legendák szerint Bölcsesség egyedül utazott. Úgy vélem, az Elődök léteztek, ő
pedig meg is találta őket. Ha nem járok sikerrel, visszatérek és folytatom, amit a nyáron
elkezdtem. Mit veszíthetek? Ha sikerrel járok, erős szövetségessel térek vissza.
– És ha meghalsz útközben? – kérdezte Elmés fáradtan.
Igazság válaszra nyitotta a száját, de mielőtt megszólalhatott volna, kivágódott az ajtó
és Pompa rontott be a szobába, vörös fejjel.
– Mi folyik itt? Miért nem értesített senki, hogy megbeszélés folyik? – gyilkos tekintetet
lövellt felém. A háta mögött Wallace kukucskált be az ajtóból.
Igazság halványan elmosolyodott. – Ha nem értesítettek a kémeid, miért vagy most itt?
Őket szidd meg, hogy nem értesítettek időben, ne engem – Wallace visszahúzta a
f e j é t .
– Apám! Tudni akarom, mi folyik itt! – Pompa kis híján toporzékolt. Elmés mögött a
Bolond utánozta Pompa arckifejezését. Erre végre elmosolyodott az apród, de aztán
elkerekedtek a szemei és ismét komor arcot vágott.
Elmés Igazsághoz intézte a szavait. – Van valami indokod rá, amiért ki akartad hagyni
Pompa herceget?
– Úgy vélem, nem tartozik rá – felelte. – És biztos akartam lenni felőle, hogy a
döntésedet nem befolyásolja senki sem – Igazság, aki hű a nevéhez.
Pompa felhorkant, kitágultak az orrlyukai, de Elmés föltartotta a kezét, hogy
elhallgattassa. Ismét Igazsághoz fordult. – Nem tartozik rá? Ki képviselné a hatalmat,
amíg te távol vagy?
Igazság tekintete megkeményedett. – Természetesen királyném képviselné az
érdekeimet. A hatalmat még mindig te képviseled, királyom.
– És ha nem térsz vissza...?
– Biztos vagyok benne, hogy öcsém pillanatok alatt hozzászokna az új helyzethez –
nem is próbálta leplezni a megvetését. Akkor értettem meg, milyen mély sebeket
ejtettek Igazságon Pompa ármánykodásai. Ha volt is köztük testvéri kötelék, már
nyoma sem volt. Csak riválisok voltak. Elmés is hallotta Igazság hangjában az élt, de
nem tudtam, hogy meglepte-e. Ha igen, jól titkolta.
Pompa fölkapta a fejét annak hallatán, hogy Igazság el akarja hagyni Kosvárat. Túl
hirtelen szólalt meg ahhoz, hogy őszintén hangozzék. – Ha valaki elmagyarázná, hova
akar menni Igazság, talán magam válaszolhatnék rá, hogy mihez kellene
h o z z á s z o k n o m .
Igazság magában tartotta válaszát és apjára nézett.
– A bátyád – (a kifejezés nekem furcsán hangzott) – azt kívánja, hogy engedjem el egy
küldetésre. Minél hamarabb útra akar kelni az Esővadonba, hogy megkeresse az
Elődöket és segítséget kérjen tőlük.
Pompa szemei elkerekedtek. Nem tudom, hogy azért, mert nem hitt az Elődökben,
vagy azért, mert nem hitt a fülének, hogy milyen szerencse pottyant az ölébe.
Megnyalta az ajkát.
– Én természetesen visszautasítottam – Elmés Pompát figyelte.
– De hát miért? – kérdezte Pompa. – Minden lehetőséget meg kell fontolnunk...
– A költségek túl magasak. Nem te jelentetted nekem, nemrégiben, hogy a
hajóépítések és a legénység bére csaknem kimerítette a kincstárat?
Pompa szemei megvillantak. – De azóta megkaptam az aratási jelentéseket, apám.
Nem sejtettem, hogy olyan jók lesznek. Tudunk rá pénzt keríteni, feltéve, ha hajlandó
egyszerűen utazni.
Igazság hangosan vette a levegőt. – Köszönöm az előzékenységedet, Pompa. Nem is
tudtam, hogy az ilyen döntések a te hatáskörödbe tartoznak.
– Én csak tanácsokat adok a királynak, akárcsak te – mutatott rá sietve Pompa.
– Nem gondolod, hogy követek küldése célszerűbb lenne? – próbálkozott Elmés. – Mit
gondolnának az emberek a trónörökösről, ha ilyenkor és ilyen ügyben elhagyja
K o s v á r a t ?
– Követek? – Pompa látszólag fontolgatta a kérdést. – Azt hiszem nem. Túl nagy a
kérés. A legendák szerint Bölcsesség is személyesen kereste föl őket. Mit tudunk
ezekről az Elődökről? Megkockáztatnánk, hogy egy alattvalót küldünk és megsértjük
őket? Nem, azt hiszem ez esetben legalább a király fiának kell mennie. Ami pedig
Kosvár elhagyását jelenti... hát, te vagy a király, te még itt vagy. Akárcsak a felesége.
– A királyném – mordult föl Igazság, de Pompa folytatta.
– És én is. Kosvárt nem hagyja cserben. És a feladat? Talán megragadja az emberek
képzeletét, vagy, ha óhajtod, titokban tarthatjuk az egészet. Beállíthatjuk úgy is, hogy
egyszerű látogatás tesz hegyvidéki szövetségeseinknél. Különösen, ha a felesége is
vele tart.
– A királyném itt marad – hangsúlyozta Igazság Kettricken rangját. – Képviseli a
hatalmamat és védi az érdekeimet.
– Nem bízol apánkban, hogy ő ellátja? – kérdezte Pompa nyájasan.
Igazság nem szólt semmit, csak ránézett a kandalló mellett ülő öregemberre. A
szeméből bárki kiolvashatta volna a kérdést: Bízhatok benned? De Elmés, nevéhez
hűen csak kérdéssel válaszolt.
– Hallottad Pompa herceg véleményét és az enyémet. Ismered a sajátodét. Ezek
fényében mit akarsz tenni?
Áldottam Igazságot, amiért csak Kettrickenre nézett. Sem bólintás, sem suttogás nem
zajlott le kettőjük közt.
– Az Esővadonba kívánok menni, hogy megtaláljam az Elődöket. A lehető leghamarabb
indulni szándékozom.
Elmés király lassan bólintott, nekem pedig összeszorult a torkom. Elmés széke mögött
a Bolond szaltót vetett, visszafelé cigánykerekezett és ugyanolyan figyelmesen
visszaállt Elmés mögé, mintha mi sem történt volna. Pompát ez nyugtalanította, de
ahogy Igazság letérdelt, hogy kezet csókoljon és megköszönje az apjának, olyan
szélesen elmosolyodott, ami egy cápának is a javára vált volna.
Kevés megbeszélnivaló volt. Igazság hét napon belül indulni akart. Elmés elfogadta.
Saját kezűleg akarta kiválasztani a kíséretet. Elmés beleegyezett, bár Pompa
eltöprengett ezen. Nem örültem, amikor távoztunkban Pompa hátramaradt, hogy pár
halk szót váltson Wallace-szal a nappaliban. Azon tűnődtem, hogy vajon Árny
beleegyezik-e, hogy megöljem Wallace-t. Már idejekorán megtiltotta, hogy elintézzem
Pompát és azóta a királyomnak is megígértem, de Wallace nem élvezett ilyen
v é d e l m e t .
A folyosón Igazság röviden megköszönte, én pedig bátorkodtam megkérdezni, hogy
miért akarta, hogy jelen legyek.
– Hogy tanúja legyél – mondta elkomorodva. – Szemtanúnak lenni más, mint később
hallani róla. Emlékezz az elhangzott szavakra... hogy ne merüljenek feledésbe.
Tudtam, hogy aznap éjszaka számíthatok Árny hívására.
Ennek ellenére nem tudtam ellenállni a csábításnak, hogy meglátogassam Mollyt. Újra
erősebbnek látván a királyt föléledtek a reményeim. Megfogadtam, hogy csak rövid
látogatást teszek Mollynál, csak beszélek vele, elmondom neki, hogy hálás vagyok
azért, amit értünk tett. Már a szobámban lehetek, mire Árny kinyitja a rejtekajtót.
Óvatosan kopogtam az ajtaján, sietve beengedett. Láthatta, milyen szenvedély hajt,
mert azonnal a karjaimba omlott, kérdések és kétségek nélkül. Megsimogattam
ragyogó haját, mélyen a szemébe néztem. Olyan hirtelen tört rám a szenvedély, ahogy
az olvadásban megáradt folyó sodrása elsöpri a gátakat. A halk beszélgetés szóba sem
jöhetett. Mollynak elakadt a lélegzete olyan hevesen öleltem magamhoz, aztán
megadta magát nekem.
Hónapoknak tűnt, mióta utoljára láttuk egymást. Mikor elhalmozott csókjaival, hirtelen
furcsán éreztem magam, bizonytalanul afelől, hogy miért vágyik rám. Olyan fiatal és oly
gyönyörű volt, hiúságnak tűnt azt gondolni, hogy olyan megtört, megviselt férfira vágyik,
mint én. Nem hagyta, hogy kételyeim támadjanak, inkább magára húzott, tétovázás
nélkül. Az eggyé válásban végre megértettem kék szemeiben csillogó szerelmét
irántam. Sütkéreztem szenvedélyének ragyogásában, ahogy sápadt kezeivel magához
ölelt. A félhomályban néha megpillantottam a párnán szétterülő szőke haját, orromban
éreztem a mézharmat és a havasi gyopár illatát, vagy éppen azt, ahogy hátraveti a fejét
és halkan hangot ad gyönyörének.
Később Molly meglepve suttogta a fülembe, hogy olyan heves voltam, mintha más
ember lennék. Feje a mellkasomon pihent. Némán feküdtem és cirógattam sötét haját,
ami mindig a füvei illatát árasztotta. Kakukkfű és levendula. Lehunytam a szemem.
Tudtam, hogy védtem a gondolataimat. Szinte kezdettől szokásommá vált, mióta
Mollyval voltam.
Igazság nem védte a sajátját.
Nem akartam, hogy megtörténjék, de kétlem, hogy bárkinek is szándékában állt.
Reménykedtem, hogy én voltam az egyetlen, aki teljesen érzékelte, akkor talán nem
eshet baj, amíg nem beszélek róla. Addig, amíg sikerül kizárnom a tudatomból
Kettricken édes ajkainak ízét és lágy, fehér, fehér bőrét.
(Folytatása következik)
Hat Hercegség térképe:
T a r t a l o m :
E l ő z m é n y e k
P r o l ó g u s
1 - 3
4 - 6
7 - 9
1 0 - 1 2
1 3 - 1 5
1 6 - 1 8
Térkép