Czakó Gábor – Banga Ferenc
77 MAGYAR RÉMMESE
Szépirodalmi Könyvkiadó, 1988
(C) CZAKÓ GÁBOR, BANGA FERENC, 1988
Szépirodalmi Könyvkiadó
Felelős vezető
Tarnóc Márton igazgató
A kiadvány a Kner Nyomdában készült,
Békéscsabán, 1988-ban
Munkaszám 43
Felelős vezető Háromszéki Pál vezérigazgató
Felelős szerkesztő Benedek Mihály
Műszaki vezető Ginács László
Képszerkesztő Kiss Marianne
Műszaki szerkesztő Mikóczi Vilmosné
A borító- és a kötésterv Banga Ferenc munkája
A szerzők fényképét Vahl Ottó készítette
Megjelent 10,45 A/5 ív terjedelemben
Sz 4548-l-8889
ISBN 963 15 3453 7

Ajánljuk ezt a könyvet
Péternek, Lászlónak,
Bencének, Annának,
Borbálának, Sebestyénnek.
A SZERZŐK

Egyszer volt, hol nem volt...
Mohácson túl, de még Trianonon is túl, volt egy ország. Leírom gyorsan: Magyarország, hogy el ne felejtsem, mint a bölcsészjelöltek a Szózat-ot. Nevezhetnénk Kánaánnak is, mert a boltokban folyt a tej, a méz, a bor, a liszt, a cukor, a só, a csigatészta és persze a perpatvar a két alapvető osztály – a kiszolgálók és a kiszolgáltatottak – között. Az ország máskülönben közepesen fejlett ország volt, mondták is róla gyakran, hogy viharos történelme során (mert az is volt neki) még soha nem volt ennyire elismerten közepesen fejlett, még akkor sem, amikor három tenger mosta határait.
Földjét folyók szabdalták, másutt erdők zöldelltek, ismét másutt hegyek emelkedtek – már ahol nem terpeszkedtek síkságok. Nagykorú nép lakta: városokban, falvakban albérletekben, munkásszállókon gyakorolta az ensorsába való beleszólás jogát. Az emberek jobbára gyermekek voltak, ha éppen nem iskolaigazgatók, urbánusok, mozgássérültek, katonák, nyugdíjasok, emancipált nők, alkoholisták, népiesek, vegyelemzők, zsenik, csökkentlátók, taxisofőrök, főelőadók, tolvajok, funkcionális analfabéták, vezetők, ügyfelek, vízmérnökök, vezetettek, sportolók, nőmozgalmi titkárok.
Az országban sok kiskirály uralkodott békés egymás mellett élésben, így a kormányzati forma demokráciának tekinthető. A hivatalos nyelvnek a magyar számított, ami persze értelmezés kérdése. (Vö.: mi a magyar?) Az országnak volt katonasága, rendőrsége, munkásőrsége, könyvkiadása, közoktatása, közigazgatása, közlekedése, környezete és annak védelme, Közért-hálózata, könnyes múltja, közép-kelet-európaisága, közeljövője, könnyebbsége, költöző madarai, Kölcsönös Gazdasági Segítség Tanácsa, köldöke, költői, kölyke nem sok, köve néhány, mely újra meg újra – s hogy mije még, azt megtudhatjátok a következő lapokon.
Majdnem kerek mese
Tyúknénak kigyulladt a háza. Kapta volna a telefont, hogy hívja a tűzoltókat, ha lett volna telefonja. Elszaladt a Postához, hogy adjon neki telefont.
– Nem tudok – mondta a Posta –, mert a Telefongyár nem készít eleget.
Tyúkné futott a Telefongyárba. A Telefongyár azt mondta, gyártana ő eleget, ha kapna rá pénzt a Banktól. Tyúkné nyargalt a Bankba. A Bank azt mondta, adna ő pénzt, ha engedné a Pénzügyminiszter. Tyúkné röpült a Pénzügyminiszterhez. A Pénzügyminiszter azt mondta, engedné ő, ha megszavazná a Parlament. Tyúkné vágtatott a Parlamentbe. A kapuból a daliás őr hazaküldte azzal, hogy látogatás csak kedden és csütörtökön van, de akkor is csak szervezett IBUSZ-csoportoknak.
Ezalatt Tyúkné háza leégett. Ha le nem égett volna, az én mesém is tovább tartott volna.
Okos Kata
Egyszer volt, hol nem volt, a bértömeg-gazdálkodáson túl, de a személyi fizetéseken innen, volt egy szakszervezeti bizalmi. Úgy hívták, hogy Okos Kata. Volt annál a vállalatnál több szakszervezeti bizalmi is, neve is volt mindnek, de csak ezt az egyetlenegyet hívták Okos Katának. Hogy miért, azt rövidesen megtudjátok.
Történt, hogy pecsétes, stencilezett papírokkal összehívták az üzemi ebédlőbe a szakszervezeti értekezletet. A bizalmiak gyűltek, ültek, iszogatták a kólát, rágicsálták a ropit, hallgatták az üzemi négyszöget, amely, mint valami wimbledoni páros, előadta, hogy a vállalati bérezés nem eléggé korszerű. Haladóbbnak kellene lennie, ösztönzőbbnek, élenjáróbbnak, szocialistábbnak, komplexebbnek, humanistábbnak, demokratikusabbnak, differenciáltabbnak, valósabbnak, nehogy a cég a termékszerkezet-váltás sürgető igényének kellős közepén egy ámokfutó menetrend pályájára kerüljön.
A szakszervezeti bizalmi éppolyan ember, mint a többi. Elérzékenyült hát mind, és kissé meg is ijedt. Hogyan is ne ijedt volna meg: ennyi varázsige egy egész kongresszus elbűvöléséhez is elég lett volna. Osztályharcosan lehurrogták Okos Katát, amikor az parlagi módon firtatni próbálta, hogy mármost ezután több lesz-e az egységnyi munkára eső bér, avagy kevesebb. Volt ám fölzúdulás, amikor Kata a szavazásnál nemet mondott a javaslatra! Majd akkora, mint fizetéskor, a loppadt borítékok láttán.
– Magatokra vessetek – mondta Okos Kata.
– Miért? Mi mást csinálhattunk volna? Te hőbörögtél, és mire mentél vele?
Jó tett helyébe jót várj!
Hetedhét országon túl, de még a Királyhágón is túl, a sűrű, denevéres éjszakában Jancsi és Juliska Zaporozsec márkájú táltoson kerülgette az úti kátyúkat. Pisla fény körözött hirtelen az éji homályban. Megálltak. Rendőr lépett hozzájuk, s közölte, menten megbünteti őket gyorshajtásért. Két százasra taksálta a vétket.
– Ezzel a járgánnyal gyorshajtani itt? – kacagott Jancsi, de Juliskája aggódó tekintetétől megindítva hajlott arra, hogy egy százast föláldozzon a továbbhaladás érdekében. A sajátos akcentussal beszélő közeg erre meginvitálta őket az őrszobára. Jancsi elhárította kedvességét, így újdonsült ismerősük egyedül tért be oda. Kisvártatva visszatért, s halkan besúgta az ablakon:
– Szapun van?
Jancsi nem értette, de Juliska menten elővett a bőröndből két, rokonoknak szánt Amo szappant. A rend őre eltette a szappanokat, s oktatólag megjegyezte:
– Máskor ne szórják a pénzüket!
Aki szegény, az a legszegényebb
Az obsitos katona a mundérját, bakancsát elcsomagolta egy nagy, khakiszínű zsákba, és gumijavító műhelyt nyitott. Messzi földről jártak hozzá gumit cseréltetni nagy kalapos, kankós tótok Skodákkal, válogatott cigánylegények azzal, ami jött, keletnémetek fejlett Trabantokkal, de még a nyugatnémetek is fölkeresték a tönk széléről túlhaladott Mercedesekkel. Mert szorgalmas munkás volt ő, szorgalmán csak a nagy esze tett túl.
Okosságának híre eljutott a szomszédasszonyához is. A szomszédasszony szegény volt, özvegy és kövér. De azért gondolt egy merészet. Mivel a pálinkás kenyér már nem járta, Pipolphen tablettákat adott a kicsinyeinek, hogy nyughassanak, amíg ő átszalad a műhelybe tanácsot kérni: mi módon nyerhetné vissza régi karcsúságát.
A mester megforgatta a centírozókereket, és a műszer mutatójáról leolvasta a választ.
– Fogyókúrázzon!
– Tudja, mit kell ennie egy fogyókúrázónak? – kérdezte elszontyolodva a szomszédasszony.
– Biztos nem szalonnát!
– De nem ám! Gépsonkát, tojást, gyümölcsöt, zöldséget! Ilyesmire pedig énnekem honnan volna pénzem?
Mit volt mit tenni, a mester feleségül vette a szomszédasszonyát, aki azóta kilószám eszi a gépsonkát, és tájára se megy a mérlegnek.
Hadicsel
Hajdanában-danában Magyarország háborúba keveredett az Amerikai Egyesült Államokkal. Mivel a magyar vitézek admirálisuk fehér paripáján nem kelhettek át az óceánon, a jenkik jöttek a kontinensre. A foglyul ejtett magyar leventéket Augsburg környékén őrizték olasz, német s más foglyokkal együtt.
Történt, hogy a német hadifoglyok följelentették az amerikai táborparancsnoknál a magyarokat, azt állítván, hogy azok disznót loptak a szomszéd faluban, leölték, és a táborba hozták. Az őrség átkutatta a tábort, de a disznót nem lelte sehol. Az irigy németek erősködtek – újabb kutatás következett, eredménytelenül. A jenki parancsnok ekkor a rangidős magyar tiszthez fordult, hogy adná elő a disznót, mert ő már unja kerestetni. Ígérte, hogy az ügyet utána ad acta teszi.
A magyar tiszt ekkor egy ajtóra mutatott. Az amerikai benyitott, majd bocsánatot kérve kihátrált.
– Nézze csak meg jobban! – unszolta a magyar nevetve.
S bizony a vécén, mert az volt az ajtó mögött, bajor parasztasszonynak öltöztetve, orrára húzott nagy kendőben, ott ült a disznó.
Az igazmondó juhász
Az aranyszőrű bárány – mint tudjuk – odalett, nemkülönben a fele királyság is, namármost az igazmondó juhász miből tartsa el a burkus király lányát? Beállott hírlapírónak.
Valamelyik értekezleten azt mondotta neki a főszerkesztője, hogy látogassa a bős-nagymarosi vízlépcsőrendszerrel kapcsolatos sajtóértekezleteket, és a hallottak alapján pártolja a lapban az építkezést.
– Nem tehetem – ingatta fejét az igazmondó juhász.
– Hogyhogy? – hökkent meg a főszerkesztő.
– Elvből. Nem helyeslem a beruházást.
– Na és?
– Hát ez az.
– Nézd – vette elő a meggyőzés fegyverét a főszerkesztő –, az elveidet én a magam részéről a legmesszebbmenőkig tisztelem. De miattuk még összehozhatsz havonta egy cikket. Egyszerűen leírod, amit a sajtóértekezleteken hallasz. Miután nekem is van magánvéleményem, amit most nem részletezek, nem kívánom, hogy akár egy szót is hozzátégy.
– Éppen ez az, amit nem tehetek.
A főszerkesztő összecsapta a társadalom ütőeréhez szokott két kezét.
– Ilyet én még világ életemben nem pipáltam!
A magyar apa lelke
Élt, éldegélt egyszer egy muzsikus házaspár. Két gyermekük született: Trisztán és Izolda, és ahogy az már lenni szokott, a gyermekecskék nőttek, nődögéltek.
Történt egyszer vendégségben, hogy az édesapa lelkesülten mesélte, hogy a kicsi Trisztán milyen ügyesen hegedül, lepipálja a szépen szóló Fütyörit is. Hamarosan.
– Apa! – pisszegett rá a felesége.
Ő rendületlenül folytatta, hogy Trisztánka miként fogja a vonót, milyen biztos az ujja s laza a csuklója.
– Apa!
A magyar apa tovább dicsérte a fiúcskát, akinek a játéka már az első órák óta élvezhető, holott, mint tudjuk, a gyakorló hegedülés...
– Apa!
– Mit apázol folyton, amikor mesélek?
– Hányszor mondjam már, hogy Trisztánkát nem vették föl a zeneiskolába?
Holnap kigyelmetek is hallgassák meg a kis Trisztán tremolóját!

Az éber tanító néni
A szülői házon túl, a saját lakáson innen egyszer egy szegény legény és egy szegény leány összeházasodott. Akkora lakodalmat csaptak, hogy még a jóságos házinéni is meleg szendvicset evett.
Aztán éltek, éldegéltek. Lett volna gyerekük több is, de az albérletben nem volt szabad szülni. Miután semmi sem tart örökké, hat év múlva kaptak egy blokklakást, így a következő gyereket meghagyták. A gyerek – leányka – nőtt, nődögélt, szülei imádták, csak érte gürcöltek túlórától géemkáig, hogy mindent megadhassanak neki. Dolgoznám mindmáig napi tizenhat órákat, ha nem történt volna meg a baj. De akkora, hogy a doktornő arra kérte az édesapát, hozna már be egy fényképet a kisleányról. Ugyanis szeretné látni, hogy nézett ki a gyermek annak előtte, mikor ez a mérhetetlen daganat még nem burjánzott el a jobb arcán annyira, hogy a füle összenőtt az orrával.
Apuka ígérte, s mentegette magát, hogy ilyen későn hozták a gyereket, de sajnos se a felesége, se ő nem vette észre a dolgot – tiszta szerencse, hogy a tanítónő szólt.
Eddig volt, mese volt, kinek esze van, el se hiszi talán – különösen, ha szakszervezeti tag.
Minden jó, ha a vége jó
Azokban az óidőkben, amelyekről a történelemkönyvek se sokat tudnak, egy zsellérasszonynak teljesült az évezredes álma földosztáskor kapott két hold földet. A legjobbkor. mert az. ura elveszett a Donnál. s ő egyedül maradt két gyerekkel. Örült a szegény özvegy, hogy otthagyhatja a robotot a kendergyárban, és kicsi földecskéjéből olyan paradicsomkertet varázsolhat, amilyent akar.
Nekifogott. Ásott, kapált. ültetett, vetett, és egyre jobban irigyelte albérlőjét, báró Kovách János útkaparót, akit a régi uralkodó osztályból áthelyeztek az újba. Az ilyenek élete bezzeg! A gyerekek közben úgy nőttek, mint a beszolgáltatás. Kicsit talán lassabban, de éppoly kiszámíthatatlanul: amikor az egyiknek gatya kellett, a másiknak cipő a begyűjtők az egyik évben több napraforgót követeltek, a másikban több gyapotot. Őket a legkevésbé sem érdekelte, hogy mi termett a földeken: messzi íróasztaloknál kiagyalt terveket hajtottak végre. A paradicsomkertből így aztán nem lett semmi. Ami mégis., azt a kupecok kaparintották meg, amiért szereztek beadni való marhahúst, zabot, gumipitypangot. Rítt a mi özvegyasszonyunk: ha nem teljesíti a beadást, börtönbe csukják, ha elhagyja a földjét. akkor is. Olyan bolondot pedig nem talált, aki földet vett volna. még a téeszcsének se kellett, ingyen sem.
No de a föld népe szívós és leleményes. A szegény asszony elvitte gyermekeit a tanácsházára. Az előszobában jól megagyalta őket, bőgtek mind a hárman. Az elnök szíve megesett rajtuk. elvette a földecskéjüket. A szegény asszony így másnap hajnalban már ott állhatott a kenderáztató illatos vizében újra. s dalolva forgathatta a kenderkévéket.
Igaz, ami igaz
Feledemváron két kőtörőműhely működött. Egy lent, a falu mellett, a másik fönt, az Üveghegyek között.
– A föntiben tartották az urakat – mesélik a mai napig a helybéliek. – Aranyéletük volt, még újságot is olvastak!
– Igaz, ami igaz – ismeri be az egyszeri ezredes, aki a fönti táborban egészen a zárkafelelősségig vitte. – Egyszer parancsot kaptam, hogy ezután nekünk kell takarítanunk az őrség latrináját. Főtt a fejem, hogyan mondjam ezt meg a többieknek, akik csupa grófok, vezérkari tisztek, válogatott szakszervezeti főbizalmik voltak. De hát a parancs, az parancs. Szemem-szám elállt a csodálkozástól, amikor kilépett négy önként jelentkező.
Este vigyorogva jöttek vissza. És hozták az újságot. Igaz, darabokban, de kimosva!
Aki elhiszi, annak járjanak utána!

Korunk tiszta esze
Egyszer egy csomó író, festő, zenész összebúslakodék: miért nincsenek olvasók, nézők, hallgatók? No, szereztek pecsétet, pénzt, sátrat, rakás nyolcadikos gyereket, hogy őket majd kitanítják. De nem ment, mert a gyerekek nem ismerték a betűket. Szereztek hát helyettük ipari tanulókat. Ezek nem is voltak kíváncsiak a betűkre; ők már mindenképpen az uralkodó osztályhoz fognak tartozni. Megpróbálkoztak ezután gimnazistákkal. Úgy vélték, hogy a legjobb az alapoknál kezdeni, például a logikánál. Nosza megkérdezték az egyik harmadikos leánykát, aki ÉS újságot is szokott lapozni.
– Embert ölni bűn?
– Igen.
– A magzat ember?
– Ember.
– Az abortusz bűn?
– Nem.
– Látsz itt valami ellentmondást?
– Nem.
No, ez itt abbamaradt. Ha abba nem maradt volna, a magyar nép is szaporodott volna.
Juhásztitok I.
Akkoriban, mikoriban a fényes szellők fújtak, az egyik embert ide fújták, a másikat oda. No, ebben az időben kiballagtak egyszer a soproni tüzérek a Nyírségbe lőgyakorlatra.
Lőttek, lőttek, Jődögéltek, de az ellenség fatankját eltalálni sehogy se bírták. Nagy botjáró támaszkodva nézegette őket egy juhász a nyája mellől. Amikor elunta nézni, engedelmet kért, hogy próbát tehessen az ősi ágyúval. Persze hessegették, de amint az már lenni szokott, az öreg addig erősködött, mígnem célozhatott egyet. A fatank szétrobbant, ő pedig visszaballagott a nyájához.
Utánament a tüzérek ezredese, hogy kifaggassa, hol tanult meg ilyen jól lőni. A juhász azonban hallgatott. Az ezredes, miután látta, hogy hivatalosan nem sokra megy, a juhász fülébe súgta:
– Nekem nyugodtan elárulhatja, bátyám, nemrégiben még én is juhász voltam.
Megenyhült erre a pásztor:
– Én pedig tüzér ezredes.
Juhásztitok II.
– Mondja, Mester, hogy bír Ön ilyen irdatlan hosszú költeményeket írni?
– Juhásztitok.
A törvény gubanca
Hajdanában-danában, amikor az ország szaga még jobban különbözött a sült hamburgerétől, volt egyszer egy bíróság. Derék nagy épület, ormán Justitia-szobor karddal, mérleggel, benne Magyar Közlöny tonnaszám, s bíró minden tárgyalóteremben. Volt a bíráknak elnökük is: méltóságteljes, magos, ősz férfiú – korábban más beosztásokban is megállta a helyét.
Az elnöknek egyszer szemet szúrt a bíróság telefonszámlája. Ezerszer okosabb ember volt ő annál (és a szimatát még szóba se hoztuk!), hogy rá ne jöjjön: itten a bírák és egyéb alkalmazottak a népgazdaság cehjére magánbeszélgetéseket folytatnak. Nosza eldöntötte, hogy ezután a telefonközpont kezelői hallgassanak bele a beszélgetésekbe, állapítsák meg, könyörtelenül strigulázzák: ki, mikor, kivel, mennyit. Rendeletének megfogalmazását helyettesére akarta bízni, az azonban vonakodott, mi több, megtagadta az utasítás teljesítését. Közlönyt hozott, s a hitetlenkedő elnök orra alá tolta, hogy bizony, a törvény súlyos feltételekhez köti mások telefonbeszélgetéseinek lehallgatását, éppen úgy, mint a levéltitok megsértését.
Szegény elnök teljesen nekikeseredett.
– De hiszen akkor meg van kötve az ember keze!
Annyira emésztette a bánat, hogy hiába volt minden, nincsen szabadság, csak sorvadt, sorvadt, bele a sárga földbe. Vele együtt meghalt az igazság is, Isten nyugtassa mindkettőjüket.
Proletár csökevény
A fényes szelek még el sem álltak egészen, amikor Nevetlenfalván büszke gyáróriás kezdett gombamód kibújni az elmaradott, félfeudális talajból. Előbb persze kerítés, igazgatósági barakk és bódé az éjjeliőrnek. Az igazgatóságiban egy volt kőműves ülésezett reggeltől estélig, az őrbódéban egy hajdani építési vállalkozó strázsált estétől reggelig.
Valamely holdvilágos éjszakán az éjjeliőr ellenőrizte a bejáratokat. Mindent rendben lévőnek talált, egy lélek sem léphetett be, mégis gyanús motoszkálást hallott.
– Ha a szalonnád felét ideadod, megmutatom, ki az – szólt a kutyája. Mit volt mit tenni, az éjjeliőr megfelezte vele a szalonnát, mire a kutya bevezette az épülő üzemcsarnok labirintusába, s lám, ott rakta a falat a kőművesből lett igazgató a csalfa holdfénynél.
Az igazgató felettesei előtt pár nap múlva önkritikát gyakorolt:
– Ne haragudjatok, elvtársak, én csak ehhez értek. Sajnos, lassan fejlődök, nem úgy, mint a Hégel elvtárs, aki hipp-hopp, a feje tetejéről a talpára bírt ugrani, ha kellett.
Eddig volt, igaz volt, füle, farka benne volt.
Kilenc
Gyanúslakán élt, éldegélt egy ágrólszakadt kémiatanár, úgy hívták, hogy Kilenc. Olyan szegény volt, hogy a szertári denaturált szeszből készítette a pálinkáját. Pár határral odébb vegyész kellett volna, hogy legyen, Gyanúslakán viszont ő kotyvasztotta az Elnök beszédeit, jelentéseit, körvadászatokra szánt tósztjait, és ez se semmi. Olyannyira nem, hogy hamarosan ő is puffogtatott a körvadászatokon, természetesen az uralkodó osztály képviseletében, és csak egy szavába került, hogy Molnáréket kuláklistára tegyék.
Molnár bácsi nem akart tizenhatszoros adót fizetni, azt se kívánta, hogy fiát kidobják az egyetemről, szaladt Kilenchez gyorsan: meggondolta, mégis hozzáadja Marikát feleségül. Kilencnek még egy szavába került, s Molnárék ismét szövetséges dolgozó parasztok lettek egészen addig, amíg valami csacsiságon fölháborodva Marika újra ki nem adta Kilenc útját. Ekkor ismét lista, békülés, törlés-így ment ez kilencszer, s ment volna tán többször is, ha ötvenhatig nem számolnak.
Marika és Kilenc azóta összeházasodtak, fiuk született, fölnevelték, megvannak ma is: egy házban, külön konyhán élnek. Marika vacsorázik előbb, s ha ír a gyerek Új-Zélandból, a levelet szándékosan a konyhakredencen felejti.
Egy s más a világ csodáiból
Abban a daliás időben, amikor Rákosi Mátyás még a földön járt, az illetékesek meghívták a Magyar Írók Szövetségébe Martin Andersen Nexőt. De ez még nem volt elég. A magyaros vendéglátás fejében azt is megkérdezték tőle, hogy mi a véleménye a szocialista. realizmusról.
– Nagyszerű! – felelte a messzi észak fia udvariasan, mire egy aktuális helyi bárd e szóból hosszú előadást készült kanyarítani.
Nexő közbevágott.
– Ne feledjük azonban, barátaim, hogy ezenkívül vannak még más nagyszerű dolgok is a világon. Én például tudom mozgatni a fülemet. – A töpszli viking szavát tett követte, fölpipiskedett az előadói asztalra, és mozgatta a fülét: a jobbat, a balt, együtt, külön, föl-le, előre-hátra.
Akinek ez sem volt elég, és a halandók szokása szerint még többre vágyott, annak békacombot sütöttek.
Diána átka
Egyszer a kövesszikesi Bérci Róna termelőszövetkezetnek elnöke született. Tudjuk, hogy a szegény, akarom mondani, hátrányos helyzetű ember vízzel főz, de ilyen alkalommal meg lehet reszkírozni egy körvadászatot. Hadd jöjjenek a komák, komaasszonyok hetedhét országból, hadd fűszerezzék az őzgerincet becses kincseikkel: a jogbizonytalanság jelenlegi állása szerint jövőre mit, hogyan érdemes.
Egyvalaki nem kapott meghívót, Diána anyó, a faluszéli boszorkány, mivelhogy azt hitték, kiment a divatból. Ő azonban hívatlanul beállított, és megátkozta az egybegyűlteket:
– Süljön belétek az infó!
Lett nagy ribillió, félreértés; a csalitban a golyó a disznó helyett a hajtót találta – lezárták a területet. Elmaradtak a vadászatok egy teljes esztendőre, a vendégek nem sutyorogtak információkat, hogy jövőre milyen kamatjóváírás várható, a cukorrépa fog-e állami támogatást kapni vagy a cirok; ajánlatos-e almát telepíteni, vagy inkább ki kell vágni a meglévőt; ölni célszerű a malacot, vagy éppen hizlalni. Dictum-factum, a legközelebbi zárszámadásig az agrárolló nyissz! tőből lemeste a téesz zsebét.
Voltam én ott, de nem jutottam közéjük. Mert akkor többet tudnék mondani.
Jobb későn, mint soha
Élt, éldegélt egyszer egy ember; nem akárhol, hanem a Lipótmezőn. Megjárta ő ottan a hibernálást, a munkaterápiát, az elektrosokkot, a gumiszobát; kipróbálták rajta az összes kényszerzubbonymodellt, továbbá a vízfestés gyógyhatását, minden eredmény nélkül. Emberünk ugyanis nem azt állította, hogy holnapra megforgatjuk az egész világot, azt se, hogy a szocializmus egy rossz tréfa, hanem azt, hogy neki kétágú a fütyköse. Alakra olyasféle, mint a kígyó nyelve. Ettől nem tágított.
Néha különlegesen bántak vele, máskor évekre elfelejtették, ismét máskor új svájci gyógyszereket próbáltak ki rajta vagy teszteket, analitikai módszereket. Tartott mindez tizennyolc esztendeig, mikor is új pszichiáter érkezett az osztályra. Ő meghallgatta emberünk panaszát, majd így szólt hozzá:
– Tolja le, kérem, a gatyáját!
Vátesz Dezső
Mikor, mikor nem, mindig akad Hencida és Boncida közt olyasféle író, tudós meg efféle, mint Vátesz Dezső, akinek az a filozófiája, hogy jövő nincsen, mert még semmi sem valósult meg belőle, a múlt sem létezik, lévén, hogy ami elmúlt, az már nincsen, ennélfogva a váteszi szemrevételezendők kizárólag a jelenben találhatók. Urasan élt eszméjéből világszép életében, s élne mindhalálig, ha Gutenberg bele nem köpött volna a levesébe.
Az még hagyján, hogy ő Vátesz úrból testvér lett, majd elvtárs, úr, elvtárs-úr; forradalom és sorskatasztrófa kereszteződéséből események születtek; a Saújhelytől Sopronkőhidáig ingadozó középparasztokból szorgos gazdák lettek, téeszdolgozók, háztájiban/ból élősködők és gürcölő dollártermelők; a burzsujtojás iparosok a lakosság szolgálatába álltak, szemérmetlenül meggazdagodtak, elfogytak, harmadnapon kisvállalkozókként föltámadtak; az ómechanizmusra új következett, arra központi szabályozók, hogy beindulhasson a reform akadozása. Az se igazi baj, hogy mindezt ő aktuálisan leírta. Hanem – aj-aj ! – ki is nyomtatták. Azóta az ő fényes jelenbe látó képessége sötét árnyékként bujkál antikváriumok polcain, könyvtárak raktáraiban.
Vándor! Ha efféle helyeken önnön dolgozatait tolvajló vagy vásárló szerzővel találkozol, Vátesz Dezsőt látod, amint éppen az öröklétből menti magát. Eszedbe ne jusson azzal keseríteni, hogy te is őrzöd egy s más művét könyvszekrényed aljában!
Könnyű a kicsit bántani
Nekeresden élt, éldegélt egyszer egy exhibicionista. Deli legény létére nemhogy ötről hatra nem jutott szép feleségével, de egyre sem. Közönség nélkül úgy ellágyult ő a szerelemtől, mint a teknőben feledett kovász. El is bujdosott a hitvesi nyoszolyából a városba.
Ott aztán élte világát! Hol egy leánykollégium ablaka előtt gombolkozott ki, hol a pályaudvaron ajánlotta szolgálatait bőröndöt cipelő leánykáknak, még házinénijeit – agg ikerhölgyeket – is meglepte a fürdőszobában.
Egy verőfényes januári délelőtt meglátogatta a Halványlila óvodát. A kicsinyek az udvaron hógolyóztak, ő pedig kimutatta a foga fehérje helyett azt, amit mutatni szokott, s dolgozott is rajta munkás két kezével. Az óvó nénik gerjesztően sikítoztak, s próbálták elterelni a kerítéstől az érdeklődő kicsinyeket.
Meghallotta a zenebonát Kamilla néni, az ősz dadus, aki fiatal korában kedvesnővérként szolgált a tizenkettes hegyivadászok kantinjában. Nyomban a helyszínen termett. Közvetlen közelről megtekintette a látnivalót, majd kezét összecsapva fölkiáltott:
– Szent Kolumbán! Erre a csökött bögyötlőre vágsz te föl? Pfuj! – És odaköpött, talált is hajszál pontosan.
Szegény exhibicionista úgy elszaladt, hogy talán a világból is kifutott.
Mancika
Mikor a nyárfa körtét kellett, hogy teremjen, a rekettye pedig ibolyát – figyelemmel a megváltozott termelési és társadalmi viszonyokra, lásd: alap, felépítmény stb. –, nos, az idő tájt Mancikával is megesett, hogy nem lehetett többé levélkézbesítő a külső Józsefvárosban. Sírva tette le döci csípejéhez idomult barna postástáskáját, de azért ment engedelmesen az Exportipari Minisztériumba.
Elvezetgette volna ő a Szállítmányozási Főosztályt ítélet napjáig békében, ha nincs az az örökös postázás. Sajna, Jung, Freud, Szondi és a hasonszőrűek éppen indexen voltak, így nem tudták megmagyarázni hitelesen és annyi, de annyiféleképpen, hogy miért volt úgy Mancika a postával, mint a suszterből lett király a cipőgyárakkal. Vagy még úgyabb. Mert a felséges varga – mint tudjuk – nagy ívben kikerülte országjáró útjain a lábbelikkel foglalatoskodó üzemeket, Mancika viszont az egyik postai kalamajkából a másikba keveredett. Legtöbbször a címzéssel gyűlt meg a baja. Hogy az milyen nehéz mesterség! Mindent a maga helyére, és úgy, és sose fordítva, és az egyik küldeményre ezt írni, a másikra meg azt, úgyszólván nincs két egyforma eset, ahogy mondani szokás.
Derék kis Mancika igyekezett, vigyázott, de nem volt ő Isten, hogy sose tévedhessen. Így fordulhatott elő, hogy egy komplett üveggyárat – becsomagolva, fölbélyegezve rendesen – a fiumei postán Kubába adott föl Indonézia helyett.
Az indonézek pöktek, a kubaiak örültek, Mancika főnökei dohogtak, és olyan beosztásba helyezték a kis ártatlant, hogy a jövőben ne látogathassa a fiumei postát.
Melyikük a legerősebb?
Egyszer a Nap, a Hold és a Szél összeveszett, hogy melyikük a legerősebb. Éppen Magyarországon. Nem csoda, hogy a tavasz, a nyár, az ősz, a tél menten földúlta a gazdaságot, az olajár fölrobbant, begyűrűzött, a cserearányok megromlottak, egyedül talán a tudományos-technikai forradalom vihara kímélte a balsors verte rónát. A korkérdések haladó megválaszolásából Mancika sem maradhatott ki, mivel még mindig nem kézbesítette a leveleket, hanem címezte.
Például az ódon Rózsa utcába. Ahol a hatóság hírneves szakértők közbejöttével megállapította, hogy a házak mind elég rozogák, de az ötös számút a legelső vihar a lakók fejére döntheti.
Készült nyomban terv, határozat, föllebbezés, végzés, jóváhagyás, óvás, engedély. Amelyik számított közülük, az mind Mancika hatalmas kis kezén ment keresztül.
Alighogy kivirágzott és megérett a bakaszivar, máris jöttek a teherautók, vitték a lakókat átmeneti otthonba; munkások szögelték befelé a kiürített lakások ajtajait-ablakait.
Ó, hogy örültek a lakók! Ölelték-csókolták, pálinkával, söröcskével vendégelték a dolgozókat. Pausz néni összes megtakarított pénzét, mind a három nyolcvanat megfelezte Szent Antal és az egyik sofőr között. Hogy ő ezt megérhette! Hogy élve kiköltözhetett ebből a dohos, patkányfészek Rózsa utca háromból!
Azótától van az, hogy a Rózsa utca ötben nem tisztelik se a Napot, se a Holdat, csak a Szelet süvegelik.
Jánoska Farkaska
Bolyaiékat két szerencsétlenség sújtotta, mondhatni folyamatosan. Karácsonyi kaktuszuk évről évre lehullajtotta bimbóit, fiacskájuk, a kicsi János Farkas olyan okosra sikeredett, hogy nem győzték dugdosni. Környös-környül vasvillával hányták a mákot a padlásra, ő meg ötesztendős korára olvasott, focizott, zongorázott, számolt. Hatéves korában még kiharcolták aggódó szülei az iskolaéretlenségit, de a következő őszön muszáj volt beíratni.
– Ne mutasd az eszed, kisfiam, nem élünk a múlt században! – könyörgött neki az anyukája.
Jánoska Farkaskának beszélhetett! Eszessége olyan gőggel párosult, hogy rögtön az első napon magára haragította egyenest a tanító nénit. Így számolt be szüleinek:
– A tanító néni azt mondta, hogy "most a színes képeket összegyűjcsük az egérkés dobozba". Én rögtön jelentkeztem, és kijavítottam, hogy nem "összegyűjcsük", hanem "összegyűjtjük". Neki már szóltam, de jobb, ha ti is tudjátok: ha még egyszer előfordul, hogy valamit jobban tudok nála, többet nem megyek iskolába.
Mit ragozzuk: a szó elszáll. Jánoska Farkaskán meg úgy végrehajtják az oktatási törvényt minden módosításával együtt, mint a pinty!
A kiskapu nagykapuja
Az ebkérdezdi gimnáziumban érettségizett egyszer egy leányzó. Fejébe vette, hogy ha törik, ha szakad, ő mindenképp pedagógus leszen. Elment tehát a tanárképző főiskola fölvételi vizsgájára. Hamarosan levelet kapott violaszín pecséttel, miszerint a vizsgán ugyan megfelelt, de hely hiányában föl nem vehetik.
– Egyet se búsulj! – vigasztalta atyja helyett a fölvételi bizottság elnöke. Elmész tanítani képesítés nélkül. Szerzek én tenéked állást ott, ahol akarsz.
– Hogyhogy? – szipogta a kis naiva.
– Fogd föl úgy, gyermekem – magyarázta a bölcs férfiú –, hogy téged az oktatásügy mai helyzete zseninek nyilvánított. Arra egyelőre alkalmatlannak bizonyultál, hogy a tanítás tudományát elsajátítsad, de arra igen, hogy tanulás nélkül gyakoroljad.
Így is történt. A leányzó képesítés nélküli pedagógus lett. Máig is él, és ha meg nem halt, meg kedve is lesz hozzá, elvégzi majd a levelező tagozatot.

Rómeó és Júlia
A szülők veszekedhettek, tilthattak, a fiatalok fütyültek a parancsaikra. Rómeó és Júlia olyan volt, mint két szerelmes: pár, ki mindig együtt jár.
Kivéve, amikor Júlia bizonyos meghatározott időpontokban fölkeresett némely férfiakat, akik hivatalból élénk érdeklődést mutattak a tanulóifjúság véleményei, kiszólásai, tréfái iránt. Valószínűleg neki is többe volt, Júlia mégis órák hosszat pletykálkodott velük, mielőtt visszaröppent volna imádott Rómeója karjába, aki ezalatt dohszagú fóliánsokat böngészett az egyetemi könyvtárban.
Amit a szülők nem tudtak elérni, azt elvégezte az emberi gyarlóság. Rómeó lelkét sértették kedvese titkos útjai, Júlia ártatlanságát Rómeó bizalmatlansága. Ahelyett, hogy őszinte szóval tisztázták volna a helyzetet, szakításuk alkalmából ananászparfét ettek a Gong eszpresszóban, és unicumot ittak hozzá. Az unicum Júlia gyöngéd lelkére gyakorolt mélyebb hatást, mert búcsúcsókjuk után így zokogott:
– Jobb is, hogy összevesztünk, Rómeó. Előbb vagy utóbb úgyis föl kéne, hogy jelentselek!
Kiserejű János
A Rajk László utcán innen, a Sallai Imre utcán túl, volt egyszer egy úttörőcsapat. Benne őrsök, rajok, kisebb-nagyobb Pajtások. Történt, hogy Egyik Pajtást, aki születésétől fogva sánta volt, a doktor bácsik – lesz, ami lesz – megoperálták. Lett, ami lett, Egyik Pajtás ettől kezdve nem tudott járni.
– Egyet se félj, Pajtás! – mondta neki Kiserejű János. Azzal hátára kapta Egyik Pajtást, és minden reggel elcipelte az iskolába, majd tanítás után ugyanígy hazaszállította. Így ment ez tavaszig; amikor a rigók fütyülni tanították a verebeket, addigra Egyik Pajtást elég volt támogatni, annyira kitanulta a sántikálást.
Az érzelmes lelkű Pajtáslányok javasolták az Úttörővezető Pajtásnéninek, hogy Kiserejű Jánost tüntessék ki a kiváló úttörő címmel. Úttörővezető Pajtásnéni lelkiismeretesen föllapozta mindent tudó noteszát, és megállapította, hogy Kiserejű János a múlt szombaton nem vett részt a közlekedésbiztonsági szórólapok osztogatásában.
– Sajnálom, Pajtások – csóválta fejét –, nem lehet, mert Kieserejű János kivonja magát a társadalmi munkából.
Az egyszeri tűzriadó
Tizenhét bakugrásnyira innen, ott, ahol a gyöpöt fogkefével portalanítják, volt egy gyönyörű, tágas laktanya. Volt abban minden! Ajtó, ablak, hálóterem nem is egy, körletfolyosó, napostiszt, kultúrterem színes tévével, az ebédlőben lencsefőzelék kövér csülökkel. Nem is hiányzott semmi egyéb, csak a tűzriadó.
A kiképzést vezető parancsnok kioktatta a tojásfejű harcosokat – csupa érsebész, festő, filosz, kémikus és egyéb, hadtudományokban elmaradt civil –, hogy ha ilyesmi előfordulna, minden éghető tárgyat menten ki kell dobálni az udvarra. A rekruták harsány értettemet kiáltottak.
Egy derült hajnalon aztán fölharsant a riadókürt. A hold elkerekült pofával nézte, mint röpül az udvarra párna, szekrény, ablakkeret, ajtó, no meg a kultúrteremből a színes tévé. A tűzriadó ezen minutában véget ért.
A környékbeli vadgalambok azóta huzalokból és diódákból raknak fészket. Aki nem hiszi, másszon föl a lőszerraktár melletti agárcafára.
Hogyan lett Aladár képviselő?
Hajdanában, múltkorában, '85 tavaszában betévedt egy jámbor legény valami társadalmi munkába. Úgy hívták, hogy Aladár. Nagy szemű volt, kedves, szófogadó, nosza, beállították képviselőjelöltnek.
Búsult a legény, hogyne búsult volna, a népfront büféjében, amikor az ellenfele réges-régi honatya volt, hírneves, író, költő, hadvezér, egyszóval: személyiség, aki a népért élt lankadatlan, még a fizetését is azért kapta.
– Jó vagyok nálad egy felesre? – koccantotta meg a bárpultot egy ősz, öreg állampolgár.
– Persze – biccentett a legény. – Énnékem már úgyis mindegy, kiröhögnek.
Szó szót követett, Aladár kiöntötte a lelkét.
Megkezdődött a gyűlés. A főszónok dicsérte a gyakorlott honatyát illő tisztelettel, szívbéli lelkesedéssel. A demokrácia jegyében Aladárról is megjegyezte, hogy a jövő embere, pár év múlva talán majd neki fütyül a madár.
Szót kért ekkor az ősz állampolgár.
– Egyet szeretnék kérdezni a képviselő úrtól. Hányszor találkozott választóival a múlt négy esztendőben?
A kiemelkedő személyiség legjobb stílusában ötölt-hatolt, majd kibökte férfiasan:
– Nehéz azt megfogalmazni. Itt és most. Számszerűen.
– Ne fogalmazzon – mond az ősz. – Megmondom. Egyszer sem.
Menten akkora demokrácia támadt a teremben, hogy a legmadarabb madarak is Aladárnak emelték a fütyülős ujjukat.
A bizottság
Amikor divatba jött, hogy a bolha lábára kilencvenkilenc kilós vaspatkót verjenek, hátha attól könnyebben szökken majd az égig, az illetékesek nyektetni kezdték Tiszadunáld tanácselnökét. Hogyne nyektették volna, amikor mások, még illetékesebbek meg őket nyektették. Az történt ugyanis, hogy már megint nem elektronikában, biotechnológiában, de még csak nem is gombostűgyártásban előzte meg a magyar a nála fejletlenebb országokat, hanem bizonyos köztéri plasztikák előállításában. Ráadásul éppen egy termékszerkezet-váltás kellős közepén, amikor e szobrok iránt a világpiaci érdeklődés – mit ne mondjunk – lanyhult.
Tiszadunáld elnökét nem ejtették a fejére, hogy ellenkezzék. Fölutazott a fővárosba, és megszemlélte a szebbnél szebb gipsz tisztviselőket, akik álltak, beszéltek, guggoltak a művészek ihlete szerint. Így szólt az illetékesekhez:
– Az én vezetési elvem a demokrácia.
Hazatérvén összegyűjtötte Tiszadunáld azon tizenkét emberét, akik egymással még soha, semmiben nem értettek egyet. Belőlük alakította meg a szoborkiválasztó bizottságot. A bizottság azóta negyedévenként összeül, tanulmányozza a szoborterveket, a föntről érkezett nyektetéseket, az ülés végére az összes tag egymással összevész.
Tiszadunáld apraja-nagyja azóta is áldja az elnöki bölcsességet, és a szobor árán a könyvtár mellé klubszobát épít.
Minden szónál van nagyobb
Tiszán innen, Dunán túl, magam sem tudom, hogy hol, a Steinmetz kapitány és az Osztapenkó kapitány utca sarkán, a bezárt trafik lépcsőjén ült, üldögélt két kisfiú. Hogy hányadikosok lehettek, nem tudom, de másodikosok már elmúltak és nem jártak még negyedikbe. No, ültek. Hátukon iskolatáska, térdük között tornazsák. Fagylaltoztak.
Azt mondja egyszer az egyik:
– Az én anyukám fölakasztotta magát.
Így felelt erre a másik, miután lenyelte a fagylaltját:
– Az enyém nemcsak megfulladt, amikor magára nyitotta a gázt, hanem föl is robbant, mert a Pálma néni becsöngetett.
Józsi kapitány
Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy parasztember és annak három fia. A két nagyobbik apja mesterségét folytatta, Józsi, a legkisebb elment szerencsét próbálni a Ludovikára. Apja kiadta neki az örökrészét, s abból a fiú kitüntetéssel elvégezte a tréntiszti. tanfolyamot. Az első világháború végére már kapitány volt, amikor jött az összeomlás. Károlyi Mihály hadügyminisztere, Linder Béla abszolút újszerű stratégiát dolgozott ki a kisantant seregek visszaverésére. Elrikkantotta magát: "Nem akarok többé katonát látni!"
Elképzelését az otthon gazdálkodó fivérek szívvel-lélekkel osztották. Télre nem verhették ki Józsi kapitányt, de megmondták neki: tavasszal fel is út, le is út. No de jó az Isten, jót ád, kitört a Tanácsköztársaság. Józsi kapitány berukkolt a Vörös Hadseregbe. Vitézkedett ő, de hiába. Bujdosó lett, napszámos, "komenista". Az bizony, szívéből-lelkéből, addig nyomorgatták, nyüstölték, pofozták.
No de semmi se tart örökké. 1945. május elsejének hajnalán fölkapaszkodott egy Budapestre csühögő tehervonatra. A Keleti pályaudvar mellékhelyiségében fölöltötte molyrágta, sokat rejtegetett egyenruháját a salgótarjáni csatában szerzett érdeméremmel, s indult a fölvonulásra. Mihelyst teleszívta tüdejét szabad levegővel, és kifeszített mellel lelépett a járdaszegélyről az úttestre, jött egy böhöm autóbusz, és minden történelmi körültekintés nélkül elgázolta.
Amióta a gólyák elfogytak
Az országnak abba' a közepibe', ahová vödörrel hordják a világosságot, élt, éldegélt egy házaspár. Volt nekik videójuk, Komondor 64-ük, csak a gyermek hiányzott a szép öröklakásból, pedig már három kerek esztendeje, hogy egybekeltek.
– Kutya egye a májad, föld igya a véred, miért nem szülsz gyermeket énnekem, te asszony? – kiáltotta egyszer a férj, és elhurcolta feleségét a rendelőbe. Hogy szavamat ne felejtsem, élt abban az időben egy csodadoktor, úgy hívták, hogy Genetikus. No, ez a tudós ember megvizsgálta a házaspárt. Röggönyözte őket, vérüket vette, petéjüket, és azt mondta, hogy egy hét múlva menjenek vissza.
A mérges ember asszonyát küldte. A Genetikus sunnyogott-bunnyogott tudományos zavarában, mert az összes lelet azt hírepe, hogy a házaspár makkegészséges. Végül parlagi szóra fanyalodott. Megkérdezte, mi a helyzet az ágyban, hányszor szoktak együtt lenni férj, feleség módján.
Irult-pirult a menyecske, majd kibökte:
– Háromszor.
– Hogyan háromszor? Naponta? Hetente?
– Amióta házasok vagyunk.
Így volt, igaz volt, magától a Genetikustól hallottam a rádióban.
Levél
Tildám,
meglepett és elkeserített, hogy attól a kígyó Verától kellett megtudnom (mióta állsz vele szóba?), hogy te is szerettél volna Rotring ceruzát.
Sajnos, pillanatnyilag nincsen. Kettőt igényeltem, az egyiket odaadtam a kisfiamnak, olyan régen szeretett volna, az osztályban már mindenkinek van; a másikat a férjemnek. Tudod jól, hogy Ákos rengeteget jegyzetel, és náluk az intézetben ilyen drága holmikat nem lehet igényelni.
Ha úgy érzed, hogy a Rotring múlhatatlanul szükséges az itteni munkádhoz, nekem szólj, ne a Verának!
Zita
Anti királyfi
Hol volt, hol nem volt, ott, ahol a szép lányokat nyers uborkából kvarclámpával csinálják; no ott, Édes Jenő fodrászszalonjában két érett királylány ült, üldögélt az ezüstös hajszárító korona alatt. Csevegtek előkelően és amúgy tündéresen.
– Az én Antim valódi királyfi volt húsz évvel ezelőtt! – csicseregte az egyik. – Fehér Skoda Octavián jött, délceg volt, karcsú, izmos, szellemes. A hétfejű sárkánnyal is megvívott a csókomért. Most meg hétszámra döglik a tévé előtt, az ágyban kizárólag hortyogni tud. Mindent egybevetve egy buta, hájas, sörszagú béka.
A másik, csak úgy magában, elmosolyodott.
– Nem lehet, hogy a csókodban volt a hiba, édes Arankám?
Pszeudo...
Budapestnek a szélén, de a magas színvonalú és ingyenes egészségügyi ellátásnak a kellős közepén egy kislány pszeudokruppot kapott.
Már gyakorlott beteg volt, amikor egy délután rájött a roham, fulladozott; elment a hangja. Úgy adódott, hogy édesanyjával aznap két orvossal is találkozott. Mindkettő az anyuka képzeletének tulajdonítottá a tüneteket, és neki ajánlott nyugtatót.
Estére azonban a kislány kékült-zöldült, az erkélyre rohant, hátha ott kap levegőt. Az ügyeletes doktornő hisztériának minősítette az esetet, és fölajánlotta a szülőknek, hogy másnap reggel, a magánrendelésén szívesen foglalkozik a gyerekkel. Ónérzetesen elhárította a fölkínált pénzt s lehetőséget, hogy a magánvizsgálatot menten megejtse. Távozása után a kislány már a földön vergődött. Apukája hiába telefonált a mentőknek, ők beutaló nélkül az esettel nem foglalkozhattak. Az erélyes és csalafinta édesanya azonban – visszaélve bölcsészdoktori címével – a helyszínre parancsolta őket. Hipp-hopp be is jutottak hamarosan a kárház fölvételi irodájába. Miközben a kislány a klinikai halál állapota felé közeledett, az ügyeletes nővérke lelkiismeretesen tisztázta, hogy hány éves korában kezdett el járni, beszélni, bilizni. Az őrjöngő anyukát az osztályos orvos szúrta le, amiért nem hozta előbb a gyereket. "Kész csoda lesz, ha még meg tudjuk menteni!"
A műtét szerencsére sikerült. A kislány máig is él, mert a betegségét szerencsésen kinőtte.
Kalandozó magyar
Hol volt, hol nem volt, de valahol mégis, volt egyszer egy ember, aki fejébe vette, hogy ha addig él is, meglátogatja Helsingör várát, ahol nem nyugszik Hamlet dán királyfi. Ő se nyugodott, amíg nem szerzett útlevelet, valutát. Ekkor fölszerszámozta Trabantját, és nekivágott.
Hipp-hopp, meg is érkezett Dániába. Egy kies falucskán haladt át éppen, amikor a motor köhögni kezdett: elfogyott a benzin. Szerencsére volt benzinkút a falu közepén, odagurult. Köszönt illendőképpen a kutasnak.
– Mi kéne, ha vóna? – kérdezte az.
– Benzin, ha meg nem sérteném.
– Aztán hova kéri? – tudakolta a kutas, mert Trabant márkájú személygépjárművet világszép életében addig még nem látott.
Kalandozó magyarunk nyitotta fürgén a motorháztetőt, és mutatta a tankot a forró motor mellett.
A zordon kutas helyére csapta a töltőpisztolyt.
– Ne tréfáljon velem az úr! A benzin nem játék!
Trabantosunk máig is ott vesztegel, ha meg nem unta.
Hogyan kell az időt megállítani?
Egyszer volt... kétszer? Százszor? Annyiszor, ahányszor? No, a vélemények megoszlanak, mint a seregélyek két pászta szőlő között. Petőfi népe* legalább két táborra szakadt. Az egyik szerint annyiszor volt, ahányszor, legföljebb néhány kivétel erősítette a szabályt; mások szerint egy volt, de az van ma is, mert oszthatatlan és végeérhetetlen, átnyúlik mindenféle rangú bajnokságokon és kupákon.
Petőfi népe kíváncsi kérdésére Czékus Lajos, a Magyar Labdarúgók Szövetségének főtitkárhelyettese így válaszolt 1984. július 19-én:
– Valóban. Több bejelentés érkezett hozzánk, a vizsgálat folyik. Hogy mely csapatoknál, azt jelenleg nem közölhetem. De az MLSZ fegyelmi bizottsága a helyszínen és az érdekeltek meghallgatásával is ellenőrzi az adatok valódiságát, s elhatározott szándéka, hogy olyan következetesen jár el (...)
– Mikor várható döntés?
– Úgy gondolom, körülbelül két hét múlva.
Azóta a bundát kifordították, befordították jó néhányszor, a muszájból eltiltottak újra futballoznak, de az a két hét csak nem telt el.
Háború és béke
Hajdanában, mostanában élt egy asszony, Vilmuska. A szenvedélyek hölgye volt ő: a teli palackokat imádta, az üreseket gyűlölte. Mindemellett ízig-vérig közösségi ember is volt, indulatait a legnagyobb készséggel osztotta meg szomszédaival, kivált Terézkével, aki örökös szabadidejében fáradhatatlanul súrolta a társadalmi fejlődés során néki juttatott gangdarabkát.
Vilmuska kedélyének hullámzása egy délelőtt folyamán fölcsapott Terézke személyéig, származásáig, nemi életéig, k. édesanyjáig. No, Terézkét sem kellett félteni, mivel nem a gólya költötte. Már csak egy körömfeketényi hiányzott ahhoz, hogy elsüljön a két asszonyság kezében szorongatott butykos, illetőleg partvis, amikor a Karmeliták templomának tornyában kongatni kezdték a levesnótát.
Terézke kifújta a mérgét.
– No nézze, Vilmuska, maga cafat! Most megebédelünk szépen, lepihenünk egy órácskára, és utána folytatjuk.
Még ma is örömbe' élnek.
Az élet képe zsánerban elbeszélve
Az új típusú úriasszony korához illő türkizkék blézerben ült a buszon: a jobb oldali kettős ülések közül a külsőt választotta, mivel a végállomás előtti megállóig szándékozott utazni, s nem akarta vállalni egy esetleges másik utason való átkelés nehézségeit Puma kézitáskájával, melyet most napbarnított, kerek térdein nyugtatott.
A kórháznál terhes asszonyka szállt föl, s nyomban kinézte magának az ablak melletti ülést. A kézitáska és a már emutett kerek térdek pár ujjnyit visszavonultak, jelezvén, hogy a másik ülésre ugyan semmi pénzért nem csusszannak át, itt viszont csak ennyi hely van az áthaladáshoz, hajszállal sem több. A kismama zavartan motyogott:
– Szabadna... kérem... talán...
Az új típusú úriasszony természetesen nem méltatta válaszra. Szavait még csak nem is az első ülésről hátratekintő kopaszkés öregúrhoz intézte, hanem a teljes közönséghez:
– Mind ilyenek. Fölcsináltatják magukat, és azt hiszik, hogy nekik már mindent szabad.
A buszban többen örvendeztek, én is örvendezem, hogy ezt a mesét véges-végig el tudtam mondani.
Gázmalac
Mitől, mitől nem, egyszer a pestiekre rátört a rousseau-i nosztalgia. Az egyik Zemplénben vett nyaralót, a másik végleg elköltözött a zajos fővárosból, a harmadik egyszerűen letolta a gatyáját Délegyházán.
A mi emberünk disznót vásárolt Izéfalván, hogy ő majd abból valódi hurkát, kolbászt, szajmókát készít, és azt eszegeti családjával a húsgyári mismások helyett. Megalkudott egy gazdával, aki jó pénzért a hízóval együtt rendelkezésére bocsátotta a nyári konyhát a tor lebonyolítására. Emberünk vitte magával a családot; sógort, komát, gyereket, szakácskönyvet eleget.
A jámbor, vagy kétmázsás ártány szelíd pillantásától meghátráltak. Rövid, de szakszerű értekezletet tartván arra a megállapodásra jutottak, hogy sem a fölnőtteknek, sem a serdületlen gyermekeknek nem való a véres leszúrás látványa. Úgy döntöttek – bizonyos történelmi emlékfoszlányok analógiájára –, hogy a disznót PB-gázzal megmérgezik.
Így is történt. A kimúlt állatot lekoppózták, majd szalmaágyra fektették, hogy megpörköljék. A gyermekek tapsikoltak, a fölnőttek koccintottak karcos kisüsti pálinkával. A havas udvaron szanaszét pattogtak a nyájas szalmaszikrák, amikor a disznó hirtelen durr! fölrobbant.
Miszlikbe szakadt kolbásznakvalóját a pestiek máig is gyűjtik hetedhét határban, ha meg nem haltak.
A kulissza titka
Egyszer egy zsenge tévérendező éppen a tűz közelében szárítgatta a tojáshéjat a fenekén, midőn a főgyártásvezető mutatóujja utolsó ízével magához intette:
– Hé, Pityukám, nem ugrabugrálnál ide?
Hogy Pityu ne ugrabugráit volna? Ugrabugrált ő, sőt laposkúszott és békaügetett volna, hiszen csak a vak nem látta, hogy ehelyt csoda készülődik. A többi rendező esztendőkig rendezi a monoszkópot, vagy ha megszalad, az időjárásjelentést, neki meg egyből meghal a Nagy Színész.
Mert hála Istennek, az történt. A cég évekig gyűjtötte az erőt a Nagy Színész jutalomjátékához: beszerezte az engedélyt, egyeztette a többi nagy színész ráérő idejét, elkészítette a kulisszákat, és most puff! Az öreg nem bírta kivárni. Ez végül is az ő dolga, hanem ott állt a díszlet két és fél millióért; empire lakosztály, kiadni nem lehet, és két hét múlva kell a műterem a japán-dán koprodukciónak.
– Világos, Pityukám?
Pityukának ne lett volna világos? Rendezőnek volt ő zsenge, nem tévésnek; tudta ő, hogyan készül a tévédráma. Virradatkor hozta a forgatókönyvet három színészre, és tíz nap múlva szalagra vette a darabot. Az előfizetők ugyanúgy megnézték, mintha a Nagy Színész jutalomjátékát látták volna.
Ki nem evett kását, mondja ennek társát!
Miként a négy évszak váltakozik
vagy ahogy a hegyek keletkeznek s leomlanak, ugyanúgy alapulnak és szűnnek meg újságok ott, ahol a sok kurta farkú malac túr. Hogy világos legyen a szó: az egyik ezért, a másik meg azért.
Éppen bugylibicskával ettük a lekváros tésztát, amikor egyszerre hipp-hopp, négy lap is jobblétre szenderült. A temetési értekezleten a menendő szerkesztők kapkodtak a veszett fejsze nyele után: az egyik különleges profilra, a másik nyereségre, a harmadik olvasói érdeklődésre apellált. A negyedik nyugodtan ült a viharban, tudta, hogy beléje nem csap a ménkű. Mikor sorra került, nem kímélte a nyelvét.
– Köszönöm, hogy megszűnik az újságom. Ronda volt, papírja sárga, betűi aprók. Ha tartalma ellen kifogás merült volna föl, helyeslem. Utáltam a cikkeinket, tartalmukkal soha nem értettem egyet!
Odakünn éppen havazott, beköszöntött a nyár.
Urbanizáció
Tiszán innen, Dunán túl, egy falunak nagyeszű tanácselnöke támadt. Ő valahogy kitudta, hogy faluját egy középkori oklevél oppidumnak, vagyis mezővárosnak nevezte. Több se kellett neki: újra várost kell csinálni a községből! Hogy szavamat ne feledjem, a demokrácia az idő tájt hierarchikusan működött: amelyik településnek volt armálisa, az markolhatott az országos húsosfazékból, a többieknek pedig coki!
A nagyeszű elnök szétnézett a községháza tornyából. Látott is három falut. "No, ezeket kell gyarmatosítani!" Szavát tett követte. Föltarisznyált, és nekivágott a hivatalok sűrű rengetegének. Itt elintézte, hogy a tökgyár náluk nyisson magpirítót; ott, hogy a szomszédos községekben zárják be az iskolákat; amott a környék téeszeit olvasztatta be a falujabelibe. Mire kiürült a tarisznyája, addigra a szomszédos falvakban nem maradt se közigazgatás, se tanító, se orvos, se boltos, se gyerek, se pap, se pénz vízvezetékre, járdára, legföljebb szögre, deszkára – beszögelni az elhagyott házak ajtajait, ablakait.
A nagyeszű szétnézett újra a községháza tornyából. A környéken már nem füstölt kémény, a szomszéd falvak ólaiban nem sivalkodtak malacok, a kerítéseken nem kukorékoltak kakasok. Tekintete ekkor saját faluja évszázados, ósdi, parasztbarokk főutcájára tévedt.
– Na, ezt kell még eldózeroltatni! Húzunk a helyébe két sor négyemeletes panelt, és megkapjuk a kutyabőrt.
Így volt, igaz volt, füle-farka benne volt.
Színek és évek
Ment, mendegélt egyszer a 6-os villamos a Szent István körút felől a Lenin körút iránt. Volt rajta hónaljszag, zsúfoltság, homogén társadalom, meg ólmos nyári délután.
Hirtelen egy vasorrú bába rákiáltott a mellette szoronkodó szerecsen királyfira.
– Minek nyomod a kezed a fenekemhez? Mit képzelsz, te szégyentelen? Fogdosod a fenekemet a villamoson? Azt hiszed, hogy a tömegben nem látják? Mit akarsz te éntőlem? Hetvenéves vagyok!
A szerecsen királyfi mosolygott, és olykor válaszolgatott a maga nyelvén.
– Ne karattyolj te, ne karattyolj! Értesz te magyarul, látom a szemeden! Te csirkefogó! Azt mondd meg, minek fogdostad a fenekemet! Nincsen tenéked anyád? nem tanított tisztességre? Vagy ezért jársz iskolába Magyarországon?
A villamoskocsiban éppen kialakult volna a többpártrendszer, amikor ők a Majakovszkij utcánál leszálltak. A fekete ifjú udvariasan lesegítette az anyókát, együtt keltek át a járdára. Az újságosbódétól kedvesen visszaintettek a közönségnek.
Piroska és a Farkas
Piroska, ez a takaros és előrelátó kisleány eltartási szerződést kötött a nagymamával. Előre látta ugyanis, hogy a fizetéséből éppen harmincnyolc évig és négy hónapig kell takarékoskodnia, ha önálló lakást akar. Egy olyan kis kertes házikóért pedig, amilyen a nagymamáé, két életet kell adni.
Egy alkalommal éppen elemózsiát vitt a nagymamának, amikor találkozott a csúf Farkassal. Beszédbe elegyedtek. Aztán megittak néhány kólát rummal a nagymama náthájára.
– A legkisebb széltől is köhög, tüsszög, de esze ágában sincs földobni a talpát, amíg mi fiatalok vagyunk – mondta a Farkas.
– Mit tegyek én, gyenge kisleány?
– Bízd rám!
Piroska rábízta. A Farkas pedig úgy eltüntette a nagymamát, hogy corpus delicti sem maradt belőle. A földhivatal menten Piroskára írta az ingatlant.
Piroska összeházasodott a Farkassal, éltek, éldegéltek kettecskén. A Farkas zsákmányolgatta a fazékba valót, Piroska pedig szedte az erdei virágot az asztal közepére. Éppen egy sárga kankalint tűzött a csokrába, amikor a borókabokor mögül előlépett egy délceg Vadász...
Hogyan szerezzünk nevet magunknak?
Abban az időben, amikor az aranytojást tojó tyúk még naposcsibe volt, a tudományt osztályharc tagolta haladóra, reakciósra, s legföljebb lábjegyzetekben szerepelt termelőerőként, no, akkor nevezték ki Böző elvtársat egyetemi tanárnak. Természetesen annak idején, amikor a tudományos fokozatokat ifjonti megbízhatóságában átugrotta, még másként hívták. Rosszakarói terjeszthetik, hogy címét, katedráját ajándékba kapta, nevét azonban önerőből szerezte.
Történt, hogy miközben tudását a deákoknak általadta, a könyv, amelyből fölolvasni szokott, rakoncátlankodni kezdett. Néhány lapja alattomban összeragadt, s a szöveg nem a következő oldalon akart folytatódni. Mire a professzor a maga tudományos alaposságával ráncba szedte a pajkosokat, hosszú másodpercek teltek el. Ennek okáért időben is kettészakadt a megkezdett szó eleje: KÜLÖN, a később kiejtett két utolsó szótagtól: BÖZŐ.
Böző professzor máig is él, mert meg nem halt. Ahol katedrához jut, fölkapaszkodik rá, s szótagol lankadatlan.
Az alma nem esik messze a fájától
Pontosan akkor, amikor az alma vagy virágzik, vagy érik, akkor rendezik a legtöbb konferenciát és továbbképzést a korszerűen kulturált szakszervezeti üdülőkben. A különböző szakmák beosztott művelői ilyenkor fejlődnek egy kicsit, és az élenjárók sem érzik rosszul magukat.
Történt egy alkalommal, hogy Böző professzor legjobb magyar tanítványának előadást kellett tartania valamely terepély témából olyaténképpen, hogy a téma egyik részéből ő, a másikból Másik Tudós leendett beszélni a hallgatóság előtt. Telefonon fölhívta tehát a kollégát, és megkérdezte:
– Hogyan osszuk meg a témát?
– Nekem mindegy. Válaszd azt a részt, amelyik neked jobban tetszik!
– Nekem is mindegy, úgyis a fiúk írják meg az előadást. – Akkor miért nem a fiúk tartják meg?
– Azért, kérlek szépen – válaszolt hidegen a legjobb magyar tanítvány –, mert az én intézetemben egyelőre én vagyok a menedzser.
Aki nem hiszi, menjen el négernek az alagútba!
Keletmagyar dialektus
Magyarország olyan ország, aminek van szomszédja jobbról is, balról is, fejtől is, lábtól is, és még el se mondtunk mindent. Az országban jobbára magyarok élnek, tehát egy kis ízes magyar szóért nem kell a határon átkelni. Persze, aki keres, az ott túl is talál, mint az egyszeri termelési tudósító, aki szomszédolás közben egy hideg gyárba vetődött. A sötét műhelycsarnokban üldögéltek a munkások, és cigarettáztak. A kajla gyárkémény még dohányfüstöt sem eregetett a hajdan fenyőerdős hegyekre.
A mi tőrőlmetszett hírlapírónk menten föltett a dolgozóknak néhány kérdést, és a maga jól bevált riporttechnikai gyakorlatával nyomban meg is felelt rájuk. Kísérői iránti lojalitásból a hangsúlyt a népgazdasági érdekekre helyezte.
A takaros kis szónoklat végeztével az egyik dolgozó akkurátusan elnyomta csikkjét a bakancsa talpán.
– Abban fáradozunk mi is.
– Hogyhogy?
– Takarítjuk az energiát megfele.
Hallottam ezt télen, vadvirágos réten, hol a jeget aszalják, porcukorral megsózzák.
Gyuri, a hajókovács
Debrecenben vagy Kecskeméten élt Gyuri, a hajókovács. Beleszületett ő az uralkodó osztályba, hanem lakása, az nem volt neki. Albérletben kucorgott feleségével és Zsaklin nevű lányával. No de jó az Isten, jót ád: szoba-hallos családi házacskát, elfogadható áron. Gyuri menten letette a gőzkalapácsot, futott igazgatóhoz, rokonokhoz, OTP-hez. Össze is szedte a vételárat, s a kis család hamarosan költözhetett a saját – konyhába. Oda, mert az adósság törlesztése végett a hallt kiadták két bányásznak, a szobát két arab diáknak. Gyuri megfért a sezlonon az asszonnyal, Zsaklinka rácsos ágyikójában a kredenc és a sparhelt között...
Telt-múlt az idő, Zsaklinka serdült fölfele. Kinőtte a gyerekágyat, és amikor a bányászokat eltemette egy omlás, a hallba költözött. Eljött végre az a nap is, amikor letudták az összes adósságot. Aztán elmúlt. A rákövetkező is, meg még rengeteg. Gyuri vett színes tévét, Trabantot, még könyvet is, a Lusitánia elsüllyesztésé-t. Asszonya erre fölcsattant: Zsaklinka már nagylány, meddig járnak még át rajta az arabok, és különben is, szoronkodtak már eleget, maholnap megöregszenek úgy, hogy életüket a konyhai sezlonon töltik le...
– Te olyan hülye vagy, mint az arabok párban! – Gyuri előbb ordított, majd bal kezén ötig számolt. – Annak a szobának per pillanat ötezer forint az ára. Annyi, amennyi a te havi kereseted. Hát megengedhetjük mi magunknak, hogy egy olyan vacak szobáért, mint ez, egyhavi fizetést dobjunk ki?
Teljes élet
Volt egyszer egy szegény asszonynak három fia. Amikor a legidősebb elérte a kort, föltarisznyált, és indult szerencsét próbálni a filmgyárba. Találkozott a félfejű sárkánnyal. A sárkány kért tőle pogácsát. A legény nem adott, lett is belőle fővilágosító. Elindult a középső is. Ő is találkozott a sárkánnyal, ő se adott neki pogácsát, menten csapókezelővé változott.
A legkisebb fiú megosztotta hamuban sült pogácsáját, és kültelki hazájából hozott novelláit a sárkánnyal.
– Jótett helyébe jót várj! – mondta a sárkány, és úgy kirúgta a gyereket a filmgyárból, hogy amikor leesett, nyakig süllyedt a parkoló flaszterjába. Kikászálódott valahogy, és beállt sofőrnek.
– Hálás vagyok neki – mesélgeti olykor a fiú a sörbár kemencepadkáján. – Aranyos feleségem van, szép gyerekem, házam, nyugalmam. Néha még eszembe jut egy-egy novellatéma, de nem írom meg. Se kedvem, se erőm. Mire becsülettel meglopom a napi pár száz forintomat, jó, ha a sörösüveget föl bírom emelni. Hiába, akárki akármit mond, a lopás is teljes embert kíván.
A pincér ilyenkortájt kapcsolja be a videót. A filmen pucér dán és bantu lányok pucér kalózokkal csűrdöngölőt járnak. Ropják, ropják, amíg el nem unják.

A megkerült gyermek
Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy apátlan, anyátlan fiúcska. Lázárnak hívták. Együtt fejlődött az állami gyermekgondozási intézményhálózattal tizenhat esztendőn át. E nevezetes születésnapján nevelője behívta a szobájába, és fölvilágosította, hogy él az édesanyja, él az édesapja. Anyuka éppenséggel ebben a városban örvend a legjobb egészségnek, apuka meg egy messzi, alföldi faluban. Szegény Lázárnak több se kellett, rohant az édesanyjához. Lett is nagy öröm! Anyuka ölelte, csókolta megkerült nagy fiát, s nyomban elküldte borért, hogy koccintsanak a boldog találkozásra. És ez így ment ettől kezdve minden áldott nap. Rengeteget koccintottak. Anyuka és élettársa reggeltől estig, Lázár estétől lefekvésig, mert valakinek meg is kellett keresnie a koccintásravalót.
Így éldegéltek a felhőtlen borgőzben, s élnének ma is, ha Lázár gyermeki szervezete jobban bírta volna a boldogságot.
Hogyan lett Lázárból Engelbert?
Lázár még ma is boldogan élne anyukájával és annak élettársával, ha jobban bírta volna a szeszt. Így is majdnem addig élt, amíg meg nem halt, de a mentő bevitte a kórházba. Onnan aztán visszakerült az intézetbe. Kalandvágyó természete azonban nem hagyta nyugodni. Elhatározta, hogy ezúttal az édesapját keresi föl.
Föltarisznyált tehát, és nekivágott. Meg is találta. Idősebb Lázár új feleségével kacsalábon forgó, sátortetős, üvegcseréppel vakolt palotában lakott, amely szikrázott, akár a gyémánt, ha rásütött a jóságos nap. Megvacsoráztatta ifjabb Lázárt, kikérdezte jobbról-balról, aztán reggel visszaküldte az intézetbe: – Majd tárgyalunk később!
Két hónap múlva a bíróság meg is tartotta a tárgyalást. Idősebb Lázár okos ügyvédje bebizonyította, hogy ifjabb Lázár nem az ő ügyfelének gyermeke, tehát bitorolja a család nevét – hívják tehát a kölyköt ezután anyai nagyapja után Engelbertnek.
Így is történt.
Kőmíves Kelemen s né
Kőmíves Kelemen hagyta magos Déva várát az állami építőiparra; ő családi házakkal, fészerekkel, nyaralókkal foglalkozott. Szorgalmasan dolgozott, ügyesen és pontosan. Ez még nem lett volna akkora baj, hanem a kocsmát is kerülte, fájront után inkább szép feleségét apolgatta. Száz szónak is egy a vége, Kelemenék gyarapodtak: volt mindig gyermek a bölcsőben, pénz a takarékban. És hogy a forintokat az infláció a fiúcskák és leányocskák elől meg ne eszegesse, Kelemen gondolt egy merészet, belevágott egy új ház építésébe, hadd legyen saját otthonuk a gyerekeknek, mire fölnőnek.
Több se kellett az adóhivatalnak! Kelemen hivatkozhatott a pulyákra – éppen akkor született a negyedik –, a hivatal paragrafusait nem úgy fogalmazták, hogy közéjük szociális szempontok befurakodhassanak. – Hol él maga, ember? – mond a hivatal, és akkora adót sózott Kelemen nyakába, hogy az választhatott: vagy oda mindaz, amit két keze munkájával családjának félretenni szándékozott, vagy beadja az ipart vagy a kulcsot vagy a feleségét.
Kelemen a legutolsót választotta. Közjegyzőt hívatott, ügyvédet, bírónőt; a vagyont, a gyerekeket kettéosztatta, és hét országra szóló válópört csapott. Ettek-ittak, vígan volt , egymásnak örök búcsút mondtak.
Csoda
Az egyszeri szegény embernek annyi gyereke volt, mint a rosta lika. Külországban járván gondolt egy merészet: vett mindegyiknek egy-egy pár tornacipőt. De bizony elszorult a szíve, amikor a szigorú vámos ráparancsolt, hogy nyissa ki a Skodája csomagtartóját. Mit volt mit tenni, engedelmeskedett. Édesanyja védőszentjéhez, Árpád-házi Szent Erzsébethez fohászkodott, akinek a kötényében – mint ismeretes – a szegényeknek szánt kenyér és kalács rózsává változott. Már fogta a cipőket borító pokrócot, midőn mellettük termett egy helybéli rendszámú gépkocsi. Vezetője kiszólt a vámosnak.
– Áttilá! Vásárnáp jövök visszá. Mit hozzák?
Az Áttilának nevezett szigorú vámos rámordult a szegény emberre.
– Csukja le, tűnjön el!
A szegény ember el is tűnt, amilyen gyorsan csak tehette, s azóta minden november tizenkilencedikén fölhajt egy kupica Becherovkát Szent Erzsébet tiszteletére.
Észkorszak
A szép Üveghegyiné attól érezte különbnek magát a cirmos cicájától, hogy tervezte az életét. Folyton és okosan kiszámította, mennyi kell lakásra, ruhára, gyerekre, férjre, töltött káposztára, hálára, kultúrára három személynek. Törekvésében ura is támogatta, továbbá a kor, mely folyton olyasmikről vitázott, hogy például mennyi anyag kell egy gyerekhez pénzben, gatyában, óvó néniben kifejezve; aztán meg ki költsön többet rá: szülője? állama? Az ellenérdekű felek precízen kiszámolták és bebizonyították, hogy a nemzet tenyészéséhez ekkora meg ekkora gondozólétszámot, férőhelyet, egészségügyi apparátust, tantermet, takarmányt kell biztosítani, nempedig akkorát és amekkorát!
Csoda talán, hogy a kis Üveghegyi Vencelin után már három éve elengedte az OTP a negyvenezret a lakástörlesztésből, és a gyermek mégsem szólalt meg? Nosza, vitte az anyukája gyorsan logopédushoz.
– Nézze, doktor úr, nem lennék hálátlan, ha még egy évig gyeden maradhatnék. A doktor úrnak igazán nem sokból állna, ha Vencelinkét fogyatékosnak venné...
Legalább addig
Egyszer egy református asszony férje úgy gondolta, hogy egy élete, egy halála – utána meg a nagy semmi. Tanult ember lévén kiókumlálta, hogy ebből megdönthetetlen logikával következik két dolog:
1. a legfőbb érték az ember saját élete;
2. helyes mindaz, ami e legbecsesebb élet javára szolgál: tehát erény az, ami az adott helyzetben értékesíthető; a bűn egyetlen ismérve, hogy kiderült.
E bölcselet szerint rendezkedett be, és szépen gyarapodott. Mindig jó pillanatban lépett be oda, ahova kellett, s távozott, ahonnan kellett. Harmincöt éves koráig, amíg csak két állása volt, rengeteget gürcölt, negyven múltán, amikor már hat, nyolc, majd tíz helyről szedte a dohányt, már csak reprezentált. Pénzért ebédelt, ingyen ivott, észből szeretett. Ha véletlenül keveset talált inni, gyakran álmodta, hogy nem az élet örömei szolgálnak neki, hanem inkább az ő személye és sorsa lett az örömök játszótere. A második üveg vodka után viszont már csak az óriás patkányok ijesztgették. Ennek okáért ivócimboráinak kötelességévé tette, hogy hazakísérjék, és kávézgassanak a nappaliban, amíg ő lefekszik. Felesége zokszó nélkül kelt föl, s főzte a kávét az éjszaka bármely órájában.
A sofőr, hivatalánál fogva józan ember, megkérdezte egyszer az asszonyt, honnan a türelme, az ereje.
– Szeretem őt – felelte az asszony. – Harminc-negyven év múlva, ki tudja, bárcsak minél később, pokoli elszámolása lesz egy hatalmas bíróval. Legalább addig érezze jól magát. Nekem ez a kis idő igazán nem számít.

Harmónia
Péterfy és Pálfy elment világot megváltani. Váltogatták. Korsójukat közben buzgón emelgették: teli fölvették, üresen letették. Céljukat elérni mégsem sikerült, mert a vendéglős zárórakor kidobta őket. A világ megváltatlan maradt. Péterfy és Pálfy ebből előre látta, hogy holnap éppen ezért újra ki fogják dobni őket a kocsmából, szóval az ördög kezére játszik itten minden, az egész világ az ő körében táncol.
Míg ezen töprenkedtek, a sör sem nyugodott, mert ő is volt annyira filozófus, hogy a lét nagy törvényei közül ismerjen néhány alapvetőt, például azt, hogy ami bement, kikívánkozik. Ám Pálfy sem esett a feje lágyára, hogy ne tudja: okos enged, szamár szenved. Engedett tehát egy illatos hársfa törzsére, midőn az éji homályból rendőr sűrűllött elő. A vesztes fizess! bölcselet képviseletében ötven forintra taksálta a fejleményeket. Mi mást tehetett Pálfy, átnyújtott egy százast. A becsületes szerv földúlta egyenruhája, bőrfüggelékei összes zugait, de a visszajáró ötvenest nem sikerült összekaparnia. Fülig vörösödött, hogy itten a végén őtet valami korrupt húgyüzérnek fogják tartani. Péterfy azonban a keresztényi irgalmatosság jegyében megtalálta az áthidaló megoldást:
– Tartsa meg az ötvenest, eresztek érte egyet.
Szavát tett követte, s fejük fölött az égen fölragyogott a Corona Borealis, hirdetvén minden galaxisnak a világnézetek közötti egyetértés lehetőségét.
Buzgó Ivett
Egyszer volt, hol nem volt, túl érettségin, egyetemen, de házasságon és két gyereken is túl, volt egyszer egy lelkes kis asszonyka, nem is hívták másként, mint Buzgó Ivettnek. Olyan volt ő, mint V. Károly országában a nap: soha el nem nyugodhatott. A tanítóképző után rögtön KRESZ-tanfolyamra iratkozott, utána marxista esti egyetemre, onnan szakosítóra, szabás-varrás tanfolyamra, intenzív angolra, extenzív oroszra, bölcsészkarra. Férje, gyermekei kissé elbitangoltak, de idejéből sajnos, mindenre nem futotta.
Egy reggel arra ébredt, hogy borult az ég, neki pedig remeg a keze, a szeme ugrál, s hiába erőlködik, sehogy nem jut eszébe a közérdekű szubjektivitás programja. Látta rögtön, hogy ennek fele sem tréfa. Emancipáltan fölhajtott egy kupica Vilmos körtét, aztán irány a pszichiáter! A pszichiáter elbeszélgetett vele, s megnyugtatta, hogy nincs komoly baj, csak egy kicsit túltanulta magát. Hagyja egy időre a könyveket. Művelődési célkitűzések végrehajtása helyett biciklizzen inkább. Buzgó Ivett nem lett volna Buzgó Ivett, ha nem fogadott volna szót. Hazament, fölpattant fiacskája kempingbicajára, és elkarikázott a szőlőhegyig meg vissza. Hogy szavamat ne felejtsem, szakadt éppen az eső, oda is meg vissza. Szegény Ivett bőrig ázva, csonttá fagyva hullott aggódó férje karjaiba a kertkapuban. Zokogott és csuklott.
– Ilyen ítéletidőben? És még ez pszichológus? A kutyát se! Diplomás állat!
Ha nem láttam volna, el se tudnám mesélni.
Csalimese
Amikor leérettségiztem a fasori evangélikus szakközépben, a bölcsészkar két kézzel kapott utánam. A hírhedetten szigorú vizsgák elől a képzőművészetire menekültem. Ott hamarosan beláttam, hogy nincs tehetségem. Átiratkoztam a műegyetemre. Ötödéves koromban megnősültem, és lakást béreltem a tanácstól a Pasaréti úton. Hogy hamarabb érjek Lágymányosra, délután vettem a Merkurtól egy Polski Fiatot, amolyan olcsó kis diákkocsit. Hazafelé menet beugrottam a főpostára, hadd legyen örömük és új kuncsaftjuk: megengedtem, hogy telefont szereljenek a lakásomba. Másnap már otthon hívott jövendő főnököm, szabadkozott, hogy a diplomamunkámban megtervezett kerti szélerőművet csak szeptemberben kezdik gyártani. Többéves külföldi tanulmányutam (Kalifornia, Dánia, Murmanszk) miatt kissé elmaradt a kezdő fizetésem a többiekétől. Még a havi négyszáz dollárt sem érte el – természetesen forintban. Mellékmunkát kellett vállalnom: feleségemmel megalapítottuk gyorsan a Holnap kiadót, hozzá folyóiratot, hetilapot, a legfrissebb tudományos és művészeti törekvések pártolására. Ebből és a hat gyermekünk után járó családi pótlékból békésen éldegélhetnénk itthon, ha a kormány deflációs politikája nem hajszolna folyton utazásokba. Persze itthon sincs nyugtom! Hol ügynökök zaklatnak, vegyek hűtőládát, Hondát, facsavart, máskor a hentes idegesít, mert a kiló húst kilencven dekának számlázza, orvosok, szerelők szégyenítenek, mindenféle pénzeket dugdosva a zsebembe hálából, amiért az ő szolgálataikat vettem igénybe.
Aki hiszi, járjon utána!
Zárt osztály
Ott volt, de ott volt ám, volt egyszer egy könyv egy könyvtárban. Drapp vászonba kötött jogi szakmunka, megjelent 1952-ben. Elavult csacskaság, még jogi szakmunkások sem olvasták volna, akkor sem, ha ott lett volna, ahol a többi közönséges könyv. De nem ott volt, hanem a zárt osztályon, kortársai és más közveszélyes elemek társaságában.
Mit ad Isten, mit nem, akadt egyszer egy érdeklődő, aki elkérte az olvasótermi felügyelőtől.
– Sajnos nem lehet – mondta az –, kivéve, ha pecsétes papírt tetszik hozni valamely egyetemi tanszéktől, kutatóintézettől...
Az olvasó végig sem hallgatta a senki kis könyvtárost, rohant egyenest az igazgatóhoz. Üvöltött:
– Megáll az ész! Annyi kutatói engedélyt állítok ki magamnak, amennyit akarok!
– Állítsál – mosolygott közbe az igazgató.
– Mi az, hogy állítsak? Minek állítsak? Csak egy paragrafusszámot akarok megnézni abban a könyvben, és különben is ismertek.
– Mert az egy zárolt könyv, tudod jól.
– Te meg azt tudod, hogy azt a könyvet én írtam! Otthon még három példányom van belőle. Szerinted most hagyjam félbe a munkámat, és menjek a tanszékemre bélyegzőért, vagy haza, hogy azt az egy rohadt számot megnézzem?
– Te talán tudsz más megoldást?
Ha valaki is tudott volna, az én mesém meg sem született volna.
Született autós
Porzott, poroszkált egyszer a hatos műúton egy férfiú Lada nevezetű Zsiguliján. Kósza szél pödörgette a kukoricák bajuszát, amikor ping! – elszakadt a gázbovden. Emberünk kiállott az útszélre, leintett egy kocsit, és elvitette magát a következő faluig. A bekötőút mellett mindjárt talált egy boltot, ahol – csodák csodája! – árultak gázbovdent. Bevásárolt, aztán vissza a műútra. Gondolta, hogy stoppal gyorsan visszajut az autójához.
Hanem integethetett! Senki nem állt meg az ő szép kezéért. Húsvétig káromkodhatott volna a kulcsi elágazásnál, ha angyalsárga Trabantján nem kocog arra Szent Kristóf, az úton járók védőszentje. No, ő megkönyörült rajta. Az emberből dőlt a panasz; Szent Kristóf hallgatta, hallgatta, amíg el nem fogyott a cérnája.
– Kedves fiam, te föl szoktál venni stopposokat?
– Már miért szoktam volna?
– Talán itt van a kutya eltemetve – somolygott a szent. – Bizonyára veled egy malomban őrletnek azok, akiknek ma délután hiába integettél.
– No de én autós vagyok!

Próba szerencse
Szent Kristóf egy alkalommal a Partiamban portyázott. A kőbánya rekedt dudája éppen robbantáshoz hörgött, amikor meg kellett állnia egy leeresztett sorompónál. A lejtős úton többen várakoztak, előtte éppen egy halványlila Dácia. Ennek a gazdája elmélázhatott, nem ügyelt a fékre, a kocsi hátracsúszott, és összetörte a nevezetes angyalsárga Trabant lámpását. Miután szemrevételezték a kárt, a dáciás ember azt ajánlotta, hogy a sorompó fölnyitása után parkoljanak le egy alkalmatos helyre, az okmányokat kicserélendő.
Elhaladt a vonat, kinyílt a sorompó, a Dácia pedig dzsum! elsöpört. Szent Kristóf erőt merített a vállán hordott kisfiú súlyából, majd rálépett a gázra ő is. A következő falu szélén szerencsésen utol is érte a Dáciát. Megkérdezte szelíd szóval a sofőrt: miért szökött meg?
Az megvonta a vállát.
– Próbálkozik az ember.
Arány
Kisasszony havának soknevű ünnepén Szent Kristóf fiatal seborvost fogadott be angyalsárga Trabantjába. Alkalmi utasa dagadó kebellel újságolta, hogy utoljára stoppol, a jövő héten már a saját kocsijával fog furikázni.
– Beindult az üzlet!
– Mindenkitől elfogad borravalót? – kérdezte a szent, miközben könnyed kormánymozdulattal kikerülte az út szélén cserregő szarkapárt.
Az ifjú seborvos önérzetesen fölcsattant:
– Nem borravalót, hálapénzt! De sose kérem. Még csak nem is célzok rá. És mindenkit lelkiismeretesen kezelek. Azt is, aki ezer forintot ad, és azt az anyókát is, aki harmincat, bádogtízesekben.
– És maga zsebre tette a három bádogtízest?
– Miért ne? Adta!
Vice versa
Hol volt, hol nem volt, volt egyszer egy kiskirály. Békésen uralkodgatott, amikor váratlanul revizorok törtek árnyas kis országára. Elfoglalták a páncélszekrényt, a könyvelést, a pénztárkönyveket, és addig-addig kutakodtak, amíg ki nem derítették, hogy erről a százezerről semmiféle számla nincsen, arról a félmillióról szabálytalanok a bizonylatok, amarról a kétmillió-négyszázezerről meg még szabálytalanabbak.
Szegény kiskirályt erőnek erejével arra kényszerítenék, hogy igazoló jelentést fogalmazzon. Nekigyürkőzött hát, és megírta. Ilyesféleképpen: "Én eddig a szocializmust összes hibájával együtt vállaltam. Beismerem, hogy ez alkalommal én hibáztam, de úgy tartom méltányosnak, hogy a szocializmus is vállaljon engem hibáimmal együtt."
Talán máig is éli a világunkat, ha meg nem halt.
A határtalan jóság
Az Üveghegyen innen, az Óperenciás-tengeren túl, a Kása-hegy kellős közepében élt és működött egy verőlegény. Manikűrösnek hívták a szakmában, mert elsősorban a körmök eltávolításában jeleskedett. Oly ügyesen dolgozott, hogy fájdalomcsillapítót sem használt, csak fogót.
Mit ad Isten, egyszer csak telni-múlni kezdett az idő, fodrozni, habzani, s mire lecsillapult, Manikűrösnek szakmát kellett váltania; a Kézmíves Ktsz-ben lett elnök, természetesen a szövetkezeti tagság választása alapján. Mikor aztán nyugdíjba ment, az unokáját sétáltatta: vitte játszótérre, állatkertbe, futballmeccsre, ahogy nőtt a gyerek.
A meccsen történt, hogy egy kacska körmű ember fölismerte, és leköpte. Szó szót követett, a csempekörmű szívóskodott, cimboráit hívta. Menekülni kellett, sőt magyarázkodni a kíváncsi unokának:
– Tudod, kisfiam, ha én nem csináltam volna, csinálta volna más. Nálamnál rosszabb. Olyan, aki gonosz, aki szívből akar ártani a másiknak. És az olyan mindenre képes!
A csalafinta center
Amikor a leghosszabb a délutáni verőfény, és legrövidebb a langy éjszaka, és a fülemile csak csattog, csak csattog, mert boldog, hogy minden lény szabad, minálunk pedig még szabadabb, no, éppen ezen a napon adták el Absztinens Lajos centert. Nem egyedül, hanem párban, mint a csirkét, Bizonyos Jóska kapussal. Nem igazán adták, inkább cserélték Valamely Elemér balszélsőért és háromezer darab műanyag székért.
Miközben az intéző Nyíregyházára fuvarozta a vevőhöz, Lajos kiolvasta a vitát az Élet és Irodalom-ban arról, hogy "áru-é a kultúra?". Fiatal kora ellenére megértette: okos ember azzal seftel, ami nincsen neki. Mit adhatna ő azért – ha már el kell hagynia a fővárost –, hogy ne Nyíregyházára, hanem Szombathelyre kerüljön, mivelhogy ott élt papája, mamája, babája? A nincsen köre végtelennek látszott, hiszen nem volt egyebe, csak az áldott két jobb lába, meg a keserves sportszíve.
Tanakodott Lajcsi magában, tanakodott egy hétig, kettőig. A harmadikon rájött a megoldásra: az Árva Szamárban berúgott, mint a tök. Másnap az Ezüst Tökben szopta le magát a sárga földig, harmadnap a Sárga Földben ázott el úgy, mint az árva szamár. Beszélhetett vele edző, elnök, ő ment a Kefekötőbe. Mit volt mit tenni, mint áldomást inni a Vörös Gödényben a szombathelyi intézővel, aki a talicskára tett Lajcsiért megreszkírozott egy rund kevertet.
Lajcsi azóta színjózanon kergeti a labdát Szombathelyen papája, mamája, babája örömére, s kergetni is fogja, amíg el nem adják, vagy utol nem éri.
Ezt add össze!
Ott, ahol mindenkinek kétfelé áll a füle, élt egy asszonyka a kislányával egy takaros mosókonyhában. A mosókonyha akkora, de akkora volt, hogy amikor a gyermekecske rácsos ágyikóját fölállították, a házastársi rekamiét többé nem lehetett kinyitni. A férj – ezért, ezért nem – kitántorgott a Tonga-szigetekre, az asszonyka pedig beadta a lakásigénylését, mert a csukott rekamiét magányosan is keskenylette.
Öt év telt el vagy hat, tudjuk, hogy röpül az idő, megjött a kiutalás a kétszobás szövetkezeti lakásra: potom ötvenegyezer-hétszáz forintot kellett lepöngetni beugró gyanánt. Nosza, ment a zaciba karikagyűrű, fülbevaló, adott kölcsön mama, nagynéni, barát, barátnő, lehetett költözni. Azóta a mi asszonykánk havonta fizet
	1340 Ft lakástörlesztést,
	500 Ft közös költséget,
	640 Ft fűtésdíjat,
	210 Ft melegvíz-díjat,
	50 Ft gázdíjat,
	250 Ft villanyszámlát,
	1380 Ft bútorrészletet,
	980 Ft személyikölcsön-törlesztést
Könyvkötői fizetése	5500 Ft (levonások után)
kap még	750 Ft családi pótlékot.
Harmadikától harmadikáig marad a bukszájában kerek 900 forint, ha nem vesz villamosbérletet, úgy él belőle, mint Marci Hevesen!

A mesék szent számai
A vaspálya mellett terül el egy sűrű, kerek aluljáró. A Baross téren, ahol a kurta farkú malac nem túr. Ott csókolózott Józsi és Ibolya. Hogy ismerősök állták körül őket, hamarosan kiderült abból, hogy barna hajú, szende leányka libbent ki a nézelődök közül. Virágot ugyan nem tépett, de jobbkezes kalapácsütést mért Józsi tarkójára.
– Te gané! – csilingelte selyemhangon. – Jó voltam neked három éjszakára?
– És én? – A szemlélődők közül lángveres ifjú lobbant elő, dobhártyarepesztő pofont adott a fölhevült szende orcájára. – És én jó voltam neked hét éjszakára?
Szakmai terror
Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy híres-nevezetes ősz, öreg vitéz, s annak egy eladó lánya. Miután sem kérő nem jelentkezett, sem csatát nem tartottak már jó ideje, az ősz hős elhatározta, hogy leányát békeharcra adja, mégpedig sajtóvonalon.
Így is történt. Ámde a laphoz, ahová a leánykát atyja érdemeire való tekintettel elhelyezték, odakerült egy konzervatív öreg szerkesztő is. Ez, elolvasván a leány fogalmazását, nyomban ivott egy pohár vizet, s visszaadta a kéziratot.
– Javítsa ki, Erikám!
Erika, mert így hívták a leányzót, térült-fordult, s vitte vissza a cikket. Az öreg sajtóróka újabb pohár víz elfogyasztására kényszerült, s újfent megkérte Erikát a javításra. Az térült-fordult, s jött a dolgozattal.
A szerkesztő ekkor poharát a papírkosárba vetette, és elmagyarázta, hogy helyesírási hagyományaink szerint Lyános helyett inkább János írandó, a doban szó akkor dobban igazán, ha kettő benne a b, és a szavakat nemcsak a sorok végén választjuk el, hanem bizonyos meghatározott esetekben közben is.
Erika bársonyos őzikeszemei rémülten kikerekedtek.
– Maga tanár?
Holnap legyen a kigyelmetek vendége!
Irigység
A szigorúság esztendeiben az Irgalmasoknak sem irgalmaztak. Így esett, hogy a betegek civilek kezére jutottak, az apácák meg szétszéledtek a kórházakból. Egyik férjhez ment, a másik könyvelő lett vagy kántor, némelyik csak azért is ápolónő. Éltek, gürcöltek, amúgy magyarosan. Olyan is akadt, aki (az) ober Ennsen (túl), a gazdag Nyugaton telepedett le, és a rend müncheni kórházában ápolta tovább a betegeket – önzetlenül, szigorú szegénységi fogadalomban.
A szelíd ősz eljöve, s a hajdani irgalmas nővérek harmincöt év után összegyűltek a Gerbaud-ban. Tortákat ettek, pihekönnyű mazsolás kuglófot, gesztenyepürét és tejszínhabos csokoládét ittak, meg ánizslikőrt.
Kivéve Felicitas nővért, aki – csakúgy, mint otthon, a fényes Münchenben, ha kirúgott a hámból – kekszet fogyasztott ásványvízzel.
A többiek nézték, és sírtak.
Mindent a maga idejében
Ükapám fiának dédunokája idejében történt, hogy Emilnek három nap volt egy esztendő. A Kábelgyár drótosztályán a munkások tizenkét hónapon át nyújtottak, csavartak, gürcöltek, ezenközben Emil hol itt, hol ott, leggyakrabban sehol. Művezetője hiába vadászott rá. Ha nagy ritkán elkapta, Emil mellett rendre föltűnt egy sánta, de úgy-ahogy elfogadható magyarázat, szűk, de használható kibúvó. A művezető taktikát váltott: műszak után meghívta Emilt a sarki csehóba néhány korsó sörre. Barátilag próbálta kifaggatni:
– Mondja, Emil, nem adna nekem egyszer leckét lógásból?
– Szívesen – kortyolt Emil a habos sörből. – De nem most. Majd munkaidőben.
Átlagos kivétel
Anita Kármen egy leány volt, nem kettő, de valami ollé! neki is járt a kortól, amelybe beleszületett; ha más nem, dupla keresztnév. Egyébiránt nem volt ő különc, sőt, kerülte a föltűnés minden formáját. Szerény iskoláit szerény eredménnyel végezte, s utánuk közepes állást vállalt mint családpolitikai összekötő. Ott várt volna rá a nyugdíj, ám divatba jött a mobilitás: éppen az ő osztályvezetőjében lobbant föl a cukrászi hivatástudat lángja. Anita Kármen elfogadta a fagylaltmérői beosztást, egyáltalán nem a kétszeres pénz miatt, hanem... Ugyanez okból ment férjhez. Ha az összes barátnője igen, ő miért nem? Brüsszeli Bulcsút egy diszkóban vonta magára: nyomban egymásba szerettek. Olyannyira, hogy amikor az összes barát és barátnő csalta hitvesét a ponyvaszociográfia útmutatását követve, ők csak füllentették pironkodva, hogy szintén. A bíróság azért – mint bárkinek, aki leszurkolja a bélyeget az igazságért – kimondta válásukat. Ők továbbra is együtt éltek, szerelmesen, gyermekeikért rajongva. A rokonok és a barátok mélységes megdöbbenésére láthatási, lakáskiürítési pöröket nem vívtak egymással. Tíz hosszú év alatt Anita Kármen egyetlen vacak tartásdíj-emelési keresetet adott be, nehogy már deviánsnak minősítsék. Utána napokig émelygett, fájt a feje. Éppen indult volna a pszichológushoz, mondja már meg, miért kell neki kilógnia a sorból, amikor elgázolta egy külföldi dzsip.
A kórházban az ápolónő ráripakodott:
– Majd megkapja a teáját, ha sorra kerül! Maga éppen olyan beteg itten, mint a többi.
Anita Kármen azóta éli világát, s van olyan boldog, mint akárki más.
A legesleggondosabb szülők
Az egyszeri ember az egyszeri városban kacsalábon forgó családi házat épített. Volt ott kovácsoltvas kerítés, márványlépcső, diófa burkolat, majolika, garázs, zöldségtároló, borospince, két fürdőszoba, három vécé, nappali, hall, konyha, étkező, főzőfülke, bárpult, négy hálószoba, erkély külön, terasz külön. Természetesen gyerekszoba is emeletes ággyal, állatkertet ábrázoló gobelinnel, villanyvasúttal, kengurukkal, plüssmacikkal, mesekönyvekkel.
Az egyszeri ember büszkén mutogatta boldog-boldogtalannak a házat, felesége és az ő két keze munkáját. Ha valaki megkérdezte: – Gyerek nincsen? –, ő bölcsen elmosolyodott.
– A mai világban, kérem, a gyerek túl nagy felelősség. Túl nagy!
Az előrelátás kamatja nem szégyen
Hol volt, hol nem volt, Dormándon innen, Tepélyen túl, egy kies megyeszékhelyen élt és dolgozott egy kultúrmunkás, Az volt ő a javából, éppen harmincöt esztendeje, mióta a szakérettségit letette.
A kerek évforduló megünneplésére összehívta pályatársait városszéli borpincéjébe. Folyt ott a bor, a lé meg az adoma.
– Tudjátok – mesélte a mi kultúrmunkásunk –, nehéz idők jártak akkoriban. A mi szakérettségis tanfolyamunk egy régi, cisztercita rendházban működött. No, volt ott rengeteg, sok száz éves, klerikális kép, meg buta ember, aki nem gondolt a holnapra. A tökfejek a hideg téli napokon a festményeket mind eltüzelték. Aztán, amikor jött a faliújságverseny, megbuktak. Mi nyertünk. Mert mi csak a vásznakat hasogattuk ki és dobtuk a tűzre, a kereteket megtartottuk, és a legszebbe, a legnagyobba tettük a faliújságot!
Így volt, igaz volt, ott voltam és hallottam, a cubákot mind én kaptam.

Búcsúzás
– Hát akkor szevasztok.
– Máris mégy?
– Sajnos, muszáj. Ne haragudjatok.
– Dehogy haragszunk. Csak azt nem tudjuk még, hogy távozásod betölti-e majd azt az űrt, amely az ittlétedtől támadt.
Itt a vége, fuss el véle!

Tartalom
Egyszer volt, hol nem volt...
Majdnem kerek mese
Okos Kata
Jótett helyébe jót várj!
Aki szegény, az a legszegényebb
Hadicsel
Az igazmondó juhász
A magyar apa lelke
Az éber tanító néni
Minden jó, ha a vége jó
Igaz, ami igaz
Korunk tiszta esze
Juhásztitok I.
,Juhásztitok II.
A törvénygubanca
Proletár csökevény
Kilenc
Egy s más a világ csodáiból
Diána átka
Jobb későn, mint soha
Vátesz Dezső
Könnyű a kicsit bántani
Mancika
Melyikük a legerősebb?
Jánoska Farkaska
A kiskapu nagykapuja
Rómeó és Júlia
Kiserejű János
Az egyszeri tűzriadó
Hogyan lett Aladár képviselő?
A bizottság
Minden szónál van nagyobb
Józsi kapitány
Amióta a gólyák elfogytak
Levél
Anti királyfi
Pszeudo...
Kalandozó magyar
Hogyan kell az időt megállítani?
Háború és béke
Az élet képe zsánerban elbeszélve
Gázmalac
A kulissza titka
Miként a négy évszak váltakozik...
Urbanizáció
Színek és évek
Piroska és a Farkas
Hogyan szerezzünk nevet magunknak?
Az alma nem esik messze a fájától
Keletmagyar dialektus
Gyuri, a hajókovács
Teljes élet
A megkerült gyermek
Hogyan lett Lázárból Engelbert?
Kőmíves Kelemen s né
Csoda
Észkorszak
Legalább addig
Harmónia
Buzgó Ivett
Csalimese
Zárt osztály
Született autós
Próba szerencse
Arány
Vice versa
A határtalan jóság
A csalafinta center
Ezt add össze!
A mesék szent számai
Szakmai terror
Irigység
Mindent a maga idejében
Átlagos kivétel
A legesleggondosabb szülők
Az előrelátás kamatja nem szégyen
Búcsúzás