KÁOSZGYERMEK
- regény -

Első fejezet
Rúnák
– Kudarcot vallottál – sziszegett rá a Harlekin Zephróra. – Te
hitvány, ostoba ember!
A Harlekin kaméleon maszkján a megvetés és a gyűlölet jeleit
lehetett felfedezni. Még mintha kaleidoszkopikus, övekkel,
pántokkal, szalagokkal és csatokkal teli kosztümje is gúnyolni akarta
volna Zephro Cornellan zöld és vörös háromszögekkel díszített,
viszonylag szolid, de általa már így is harlekinesnek tartott ruháját.
Zephro valóban csak egy bohóc volna ebben a háromszögletű,
karmazsinvörös tolldísszel ellátott kalapban? Tényleg csak egy
embermajom lenne, otromba és lomha a szikrázó és villámgyors
eldához képest?
– Szóval megvilágosodtál? – gúnyolódott a Harlekin.
Zephro lélekben összerezzent. Most folyamodjon Ro-fhessihez, a
látnokhoz, patrónusához, barátjához? (Remélhetőleg még mindig
az, ha valaha is annak számított...)
Ro-fhessi egyetlen jelzéssel sem árulta el, hogy hallotta a
beszélgetést. Kristályokkal kirakott sisakján lófejszerű vizorja
eltakarta az arcát. Az idő nem volt alkalmas arra, hogy véleményt
nyilvánítson; most nem tehette meg, hiszen mentora, Eldrad Ulthran
arra készült, hogy kivesse a rúnákat. Minden gondolatát a jóslásra
kellett összpontosítania. Zephro örülhetett volna, hogy
megengedték neki a ceremónia megfigyelését – bármi legyen is az
eredménye. A Harlekinek egyik csoportjából sugárzó ellenségesség
érthetetlen és elfogadhatatlan volt.
Lehet, hogy Zephro jelenléte éppen annyira volt privilégium, mint
siralmas szükségszerűség, amit annak köszönhetett, hogy szerepet
játszott a divinációt megkövetelő fiaskóban.
Fiaskó? Nem... katasztrófa.
* * *
Az űrből nézve az Ulthwé mestervilág egy díszes, korallszerű
katedrálisra emlékeztetett, akkora kiterjedéssel, mint egy
méretesebb hold, csak nem gömb alakú volt, hanem vízszintesen
terpeszkedett. Felszínéből, mint az aranypajzsokból a drágakövek,
kupolák dudorodtak ki. Az utóbbi időben ezek legtöbbje sötét volt,
másokban kísérteties fény ragyogott. Egy több évszázados
békekorszak során Ulthwé pszicho plasztik lidérccsontja képes
lehetett kijavítani és energizálni magát, egészen addig a fokig, míg
a pajzs újra izzani, a drágakövek ismét fényleni kezdenek.
A béke azonban csak álom maradt...
Az égitest közvetlen közelében fény- és árnyéktömeg örvénylett. Az
aprócska galaxis spirálra emlékeztető képződmény volt az a kapu,
amely az Ulthwéról a Hiperhálóra nyílt. Aki vagy ami ezen
keresztüllépett, eljuthatott a távoli csillagokhoz. A mestervilágot nem
az ösvény hajtotta előre az űrben, hanem dagadó étervitorlák
röpítették messze a nagyobb és rettenetesebb forgatagtól, amely
mögötte több tucat fényévnyire helyezkedett el. Ezekben a
napokban az Iszonyat Szeme látszólag olyan ütemben tágult, hogy
úgy tűnt, a kozmosz vándora nem lesz képes elszökni előle.
Itt, ebben az intersztelláris öbölben csupán kevés energia létezett.
Az Ulthwé csak lassan vitorlázhatott előre.
Vajon mennyi idő kell még ahhoz, hogy vállalva a felmérhetetlen
veszélyt, kiássák a szellemköveket, és beültessék őket a lidércőrök
fémből készült haditestébe? Ha ezek a mesterséges testek
megsemmisülnek, a beléjük plántált lelkek menthetetlenül és
végérvényesen elpusztulnak.
Vajon mennyi időnek kell még eltelnie ahhoz, hogy a hadisten
inkarnációját felébresszék? A megtestesülés – az Avatar – tomboló,
eszelős dühében halált hoz majd az ellenfelekre, de ugyanakkor
arra a területre is, ahol a csata lezajlik; még akkor is, ha a
hadszíntér nem más, mint a már oly sokszor feldúlt Ulthwé.
* * *
Eldrad Ulthran letette a botját és a kardját. Leemelte sisakját.
Hajában ezüstszínű tincsek csillogtak. Minden mozdulata határozott
volt, és külön jelentőséggel bírt – azért is, hogy kihangsúlyozza a
pillanat szentségét, de azért is, mert az utóbbi időben mindig lassan
és jelentőségteljesen mozgott. Olyan volt az egész, mintha valami
láthatatlan időszirup tengeren próbálna átgázolni, mielőtt végleg
m e g á l l .
Az övére akasztott erszényből előszedte a rúnaköveket. Az egyiket
rádobta a lecsupaszított lidérccsontra, azután formálisan
bejelentette, mire vonatkozóan akarja végrehajtani a jóslást, ami
egyszerűen a legutolsó volt az ugyanebben a témában végrehajtott
j ö v e n d ö l é s - s o r b a n .
– Jaq Draco inkvizítor! – mondta Eldrad. – Draco, aki
megszentségtelenítette a Fekete Könyvtárat!
Igen, igen, ez a bizonyos fiaskó. Ez a bizonyos katasztrófa...
* * *
Eldrad és Ro-fhessi, Zephro Cornellan, a varázsló Ketshamine és
féltucatnyi Harlekin a Kristálylátnokok Kupolájában volt.
A Káosz csapatai által végrehajtott támadásoknak köszönhetően az
Ulthwé számos zónája kietlen pusztasággá, romhalmazzá változott.
Ezeket a komor és félelmetes helyeket csak egyetlen dologra
lehetett felhasználni: itt részesítették hadikiképzésben a Fekete
Őrzőket és a Maszk-harcosokat.
Más régiók megőrizték pompás eleganciájukat – formás piramisok
és karcsú tornyok emelkedtek ki a ligetekből, amelyeknek fáit
mintha smaragdból faragták volna ki.
A Kristálylátnokok Kupolája szent szépséget és rémisztő erőt
sugárzott magából. Ez volt az a hely, ahol az Ulthwé lidérccsont
magvát lecsupaszították, ahol semmi sem takarta az aranypettyes,
krémszínű lidérccsontokat. A mestervilág más pontjain a
pszichopotens, kvázi élő magot iszap és homok vagy márvány,
esetleg mozaikpadlók takarták... vagy pedig egyes helyeken romok
és törmelékhalmok.
Itt, az Ulthwé meztelen esszenciájából milliószámra emelkedtek ki a
fává fejlődött lidérc csonthajtások. Mindegyik fa egy-egy halott
polgár lélekkövéből sarjadt, hogy a lelkek egyesüljenek a világ
lényegével és lényével. A kupolában található tisztásokon számos,
gyökérrel kapaszkodó, kikristályosodott testet lehetett felfedezni.
Ezek voltak azok a látnokok, akik teljes mértékben ráhangolódtak a
helyre, akik már azzá váltak, amivé hamarosan Eldrad Ulthrannak is
válnia kell. Eldrad már hosszú évek óta nem hagyta el a kupolát.
Évtizedek teltek el azóta, hogy utoljára kiment az Ulthwéra, amikor
részt vett valamilyen expedícióban.
(Egy évszázaddal korábban Zephrót is egy ilyen expedíció során
mentette ki a Káosz markából.)
A legősibb és legmagasabb lidérc csontfák már keresztüljutottak a
kupolán, kiemelkedve az űrbe. Az áttetsző, légmegtartó kupola
anyagból és energiából álló hibrid képződmény volt; elviselte, hogy
a fák átdöfik. A fák legfelső ágai valójában csápok voltak, amelyek
fáradhatatlanul kutatták az átlátszó, halvány fénnyel világító burkon
kívüli világ, az űr, a Semmi feketesége felé vezető utakat.
Az odafent sötétlő hatalmas tavon a csillagok piciny lámpásoknak
tűntek. Sok már menthetetlenül beleveszett a kupolán keresztül
túlságosan is jól látható jelenségnek, az Iszonyat Szemének
ocsmány, gennyszínű örvényeibe. A rémálomba illő irrealitás egyre
több napot nyelt magába, egyre több világot változtatott démonok
és szörnyek lakhelyévé.
Ha a szemből érkező támadók végül leigázzák az Ulthwét, nem
csupán a védőket fogják megölni, hanem a lidérc csonterdőket is
elpusztítják, darabokra zúzzák a különös anyagot. Ha ez
bekövetkezik, tízezer esztendő öröksége semmisül majd meg;
tízezer év során felhalmozódott halál utáni élet válik semmivé – de
nem a szimpla megsemmisülésbe omlik bele, ó, nem! Valamennyi
halott lelke beleszippantódik majd a Káosz pszichotikus viharaiba...
* * *
– Draco megtalálta a Fekete Könyvtárat, és belehatolt! – jelentette
ki Eldrad.
Igen, valóban. A Hiperháló mélyén elrejtett, iszonyatos erők által
őrzött objektum, amelynek pontos helyét csakis a Nagy Harlekinek
ismerték; a démonokkal kapcsolatos tudás tárháza, amelynek
örökkön-örökké rejtve kellett volna maradnia, ahová csakis egy
megfelelő vezető kíséretében lehetett volna eljutni... Draco soha, de
soha nem találhatta volna meg, nem léphetett volna be a falai közé.
Főként nem így, egyedül, olyasvalaki nélkül, aki utat mutat neki.
Mégis megtette.
És ami még rosszabb: kirabolta.
A szikár varázsló, Ketshamine, rádőlt máguskardja markolatára, a
penge hegye belebökődött a lidérccsontba. Ketshamine maszkja
akár egy rettenetes, napszítta koponya; vonásai kifürkészhetetlenek
voltak. Haja fekete, akár a szén. Bő köntösének ujját és sátorszerű
szoknyáját ugyanazok a rúnák díszítették, amelyeket a jóskövekbe
belemetszettek. Valamikor látnok volt, a valószínűségek állandóan
örvénylő és változó áramlatait fürkészte, de lemondott a próféciák
tanulmányozásáról, hogy pszichikai erejét egy sokkalta halálosabb
módon használja.
– Draco ellopta a Rhana Danára könyvét. – kiáltott fel Eldrad.
Igen, a sors mutálható könyve... eltűnt. Kikerült a Hiperhálóban lévő
Fekete Könyvtárból – és erről az az átkozott Jaq Draco tehet!
Zephro volt az, aki belekeverte Dracót az eldák ügyeibe.
De nem ok nélkül! És nem önkényesen, nem megfelelő utasítások
hiányában tette. Nem anélkül, hogy Draco neve benne lett volna a
sors könyvében.
– Draco azért lopta el a Rhana Dandra könyvét, hogy rehabilitálja
magát a Birodalom előtt? Hová vitte? Mi történhet ezek után?
Eldrad a kérdések kimondása után eldobott néhány követ, aztán
rájuk nézett, a mintázatra, amelyet a lidérccsonton heverve alkottak.
Transzba esett. A rúnák ekkor már úgy ragyogtak, mintha
energiacsatornákká változtak volna – és ez az energia nem pusztán
az anyagi valóságot körülölelő pszichikai erő óceánja volt;
hozzátársult a rég halott látnokok szellemenergiája, amely a
lidérccsonttal való közvetlen kapcsolat révén jutott át a jóskövekbe.
A rúnák felmelegedtek, és közben megváltozott a formájuk. Hő
sugárzott a jóskövekből. Narancsvörös meleg. Vörös forróság.
Eldrad magas, kísérteties hangon kiáltott fel:
– Miközben kirabolta a Fekete Könyvtárat, Draco átélt egy
tragédiát... Olyan rettenetes megrázkódtatásban volt része,
amelynek köszönhetően talán megbomlik az elméje!
Tragédia? Ez új információ volt. Egy részlet, amely a pszichikai
óceán felszínén lebegett.
– Miféle tragédiát? – Zephro nem akart megszólalni, de a kérdés
kibuggyant belőle.
Ro-fhessi türelmetlen mozdulattal csendre intette az embert, aki
pártfogoltjai közé tartozott. Eldrad belemeredt a valószínű jövők
hálójába. Draco „tragédiája” volt a felelős azért, ha elveszti a józan
eszét. Ebből az következett, hogy az esemény beleillett az ok
okozati összefüggések áramába. Csak a megtörténtét lehetett
megállapítani, a természetét és a rá vonatkozó részleteket már
nem.
A félelem a markába szorította Zephrót. Az eldák tervezték el, hogy
Dracót ki kell tenni a démoni megszállottságnak, amiből aztán
megváltódhat. Az inkvizítor megvilágosodottá válik, akárcsak ő
maga, és immúnis lesz a Káosszal szemben.
Draco az illuminátok közé fog tartozni, és ezáltal segíthet felkutatni
és összegyűjteni a Császár eddig ismeretlen fiait. A Császár még
azelőtt nemzette ezeket a fiúkat, hogy a teste megnyomorodott, és
belekerült a színarany trónprotézisbe. Ez több mint tízezer éve
t ö r t é n t . . .
A Császár nem tudott arról, hogy a fiai halhatatlanok. Pszichikai
eszközökkel és módszerekkel nem szerezhetett róluk tudomást, és
a fiúk sem tudták azt, hogy valójában kicsodák. A tényeket az
illuminátoknak kellett közölni velük.
A fiúkból Sensej Lovagok válnak, akik végrehajtják a hosszú
őrszolgálatot. Amikor a Császár már nem bírja tovább a létezést, és
amikor a Káosz előrenyomul, hogy eleméssze a kozmoszt, ezek a
Sensej Lovagok – akik közül mindegyik a Császár egy-egy
aspektusa – megvívják az utolsó harcot.
Vagy legalábbis meg kellene majd vívniuk...
Az eldák a valóság és a Káosz közötti utolsó csatát Rhana
Dandrának nevezték. A sorskönyvben leírták, hogy az összecsapás
kozmikus kataklizmát fog eredményezni, a Káosz és a valóság
pusztulását. Rettenetes jövőkép, de még mindig jobb, mint a Káosz
diadala.
Káosz! Négy nagyobb istene létezett; négy gonosz, egymással is
rivalizáló uralkodó, és rajtuk kívül még ott volt a hipertér
megszámlálhatatlanul sok potens entitása. Amikor tízezer éve az
eldák büszke csillagjáró civilizációja pszichotikus görcsök közepette
összeomlott, az ocsmány Slaanesh istenség realizálódott a létezés
v i l á g á b a n .
Ha a gyengébb emberi faj is összeomlik, színre lép a Káosz ötödik
nagyobb erőgóca, amelynek köszönhetően szétmállik majd minden,
ami valóságos és józan.
De volt egy másik alternatíva...
A hipertér pszichikai óceánjában, az által táplálva, ami nemesnek
nevezhető az emberi fajban, ki fog alakulni egy jóságerő: a Numen,
a fénylő ösvény, az Új Ember számára világító fény, amely majd
beragyogja az emberi faj megújulását.
Ó, milyen szakadékony ez a reménykötél! Az elda látnokok
felfogták, hogy a Numen csak akkor bír létrejönni, ha a Császár
végleg kudarcot vall, ha fiai elemésztődnek az elmetűzben, ha
megsemmisülnek, hogy halálukkal életet adjanak a megváltás és a
megújulás főnixének. így befolyást lehet gyakorolni az apokalipszis
kimenetelére. A világ megmenekülhet, és a látnokok aztán
könnyedén elkormányozhatják a megvilágosodottan megújult
kozmoszt, az eldák pedig visszaszerezhetik rég elvesztett
d i c s ő s é g ü k e t .
Jaq Dracónak kicsiny, de létfontosságú szerepet kellett játszania
ebben a folyamatban. A szerep valódi és pontos mibenlétét a titok
sűrű fátyla fedte.
Most pedig Draco elrabolta a sors könyvét.
Talán csak bosszúból tette. Rájött, hogy létezik egy terv, amely
szerint neki démonok áldozatává kell válnia, és ezt követően át kell
esnie a purifikáción. Megismerte az igazságot, és negatív módon
reagált rá.
Ha Dracónak most meg kellett őrülnie... Nos, ez sem azonos a
kudarccal, hiszen az eszelősséget csupán hártyányi távolság
választja el a démoni megszállottságtól. Az őrültség az a tágra tárt
kapu, amelyen keresztül a démonok bárkibe behatolhatnak.
Ám Draco felügyelet nélkül maradt, és nála volt a felbecsülhetetlen
értékű dokumentum, a Rhana Danára könyve! Ez pedig felér egy
k a t a s z t r ó f á v a l .
Zephro agyában egy rémisztő gondolat öltött formát. Mi van akkor,
ha az eldák valójában nem kontrollálják az illuminátok többségét és
a Császár fiait? Ő az eldáknak köszönhette saját megváltását –
éppúgy, ahogy a többi illuminát. Ennek ellenére tény, hogy léteztek
renegát illuminátok, akik azon mesterkedtek, hogy létrehozzanak
egy pszichikai fegyvert, egy olyan eszközt, amellyel egy füst alatt
kiűzhetik a kozmoszból az ocsmány Káoszt és az idegen lényeket.
Ezek a renegátok fáradhatatlanul dolgoztak, és sorra megfertőzték
a Birodalom világait azzal a bizonyos alattomos pszichikai
parazitával. A hidra képes volt arra, hogy évszázadokon át
stagnáljon, mintegy aludjon, hogy aztán a jövő egy bizonyos
pillanatában tudati rabszolgaságba kényszerítse az emberi fajt. A
szellemi nyomorba döntött milliárdok halálos görcsben fognak
vergődni, és ennek következménye (legalábbis a látnokok ettől
tartottak) nem megtisztulást eredményező purgálási folyamat lesz,
hanem éppen ellenkezőleg: a Káosz ötödik nagyhatalmának
szabadon bocsátása.
Zephro annak érdekében, hogy szabotálja ezt a veszedelmes
tervet, beépült a hidra-összeesküvésbe.
De mi van akkor, ha ő nem egyéb, mint egy szimpla báb? Mi van
akkor, ha léteznek számára ismeretlen, titkos illuminátok, akik
kipurgálták magukból a Káoszt, és szintén azon munkálkodnak,
hogy összegyűjtsék a Császár fiait, hogy megszervezzék a valódi
őrszolgálatot? Mi van akkor, ha az eldák tevékenysége és az ő saját
cselekedetei csupán arra jók, hogy álcázzák a valódi,
megvilágosodott személyek által végrehajtott kutatómunkát,
amelynek célja a Numen valóra váltása, bekövetkeztének előrébb
h o z a t a l a ?
Mi van akkor, ha ezek az émelyítően meggyőző eldák annyira
biztosak a Rhana Dandra apokalipszisének bekövetkeztében, hogy
céljuk csupán az, hogy a Császár fiai is elpusztuljanak a kataklizma
órájában, hogy a Káosz és a kozmosz pusztulása garantált legyen,
hogy semmi se élje túl a szörnyűséget?
Zephro nem adhat teret az elméjében ilyen kételyeknek! Draco tette
miatt valahogy elidegenedett korábbi társaitól. A Harlekinek most
megvetették, őt hibáztatták.
Kivéve Ro-fhessit. Ő nem okolta semmiért.
Talán nem...
A rúnák örvénylettek és ragyogtak. A kövek fehér-forrón izzottak.
Energia áramlott át rajtuk, a hipertérből a lidérccsontba, a
lidércmagból a hipertérbe. Még a lidérccsontfák is megrázkódtak. A
látnokok kristályszobrai által alkotott ligetek vibrálni kezdtek.
– Hol fog megőrülni Draco? – kérdezte Eldrad. – Melyik világon?
Mennydörgésszerű robaj, dobhártyarepesztő reccsenés...
Zephro egy pillanatig azt hitte, valamelyik rúnakő robbant szét.
De... nem! A zaj fentről érkezett, a kupolából.
Azon a helyen, ahol az egyik titáni méretű fa kidöfte koronáját az
űrbe, egy hajó jelent meg. Körvonalai furcsán változtak és
hullámzottak. Az egyik pillanatban szkarabeuszra emlékeztetett,
aztán már olyan volt, mint egy rák. Elülső lábai és ollója végén
fenyegető energianyalábok villantak, hogy aztán beletépjenek a
kupola anyagába.
Mögötte egy másik közeledő hajó sodródott.
Pillanatokkal korábban a két jármű még nem volt a kupola fölött.
Vagyis... De igen, ott voltak, csak éppen láthatatlanná tevő
köpenybe burkolóztak, valamilyen mágikus pajzs takarta el őket az
elda őrök szeme elől.
Ahogy az első hajó keresztülrobbantotta a kupolát, plazma lövellt ki
az orrából. Szuperforró gáz fröccsent a masszív fára, aztán a
mellette magasodóra is. Szétzúzott fatörzsek dőltek az
alacsonyabbakra, amelyek megroppantak a hatalmas súly alatt. A
kiszökő atmoszféra sikolya akár a megsebzett fák agonizáló
k i á l t á s a . . .
A sikoltás másodpercek alatt fütyüléssé halkult, a kupola bezárta a
felületén ejtett sebet, amely aztán a következő pillanatban, a
második hajó érkezésekor ismét felszakadt.
Az első behatoló lassan leereszkedett. Forogva plazmát szórt
minden irányba, csak azt a helyet kímélte meg, ahol a jövendölés
f o l y t . . .
A jövendölés, amely még ekkor sem szakadt félbe. A Káosz
korábban még sosem indított támadást az erő e szentélye ellen.
Egy darabig a jóslás fontosabbnak tűnt, mint az erőszakos
behatolók elleni védekezés. Talán nem is lesz szükség ilyesmire; az
Őrzők és a Maszk-harcosok biztos megfelelő módon fognak
reagálni a történtekre.
Eldrad rárikoltott a kövekre:
– Hol? Melyik világon? Mutassátok!
Tényleg, hol? Mintha egy tűt keresne a szénakazalban, vagy egy
bolhát a vérmedve bundájában. A sors könyve mintha blokkolta
volna az érzékelést, mintha megvakította volna a látnokot, aki
sehogy sem bírta meghatározni az inkvizítor hollétét.
Draco a Fekete Könyvtárból a Hiperhálóba menekült, a hipertérben
lévő, energia-alagutak által alkotott labirintusba, amelynek
számtalan kijárata és bejárata volt az emberlakta világokon – olyan
kapuk, amelyekről az adott világokon élők semmit sem tudtak.
* * *
– Mutassátok!
Ami megmutatódott, az valami egészen más volt.
Zephrónak hányingere támadt, és szédülni kezdett a szeme elé
táruló képtől. Rémálomba illő tájat látott, vulkánokat és
lávasíkságokat, csipkézett és szaggatott peremű sziklákat. A
komoran üres égbolton ezerszínű villámok cikáztak: a
természetellenes energia impotensségre kényszerített
megnyilvánulási formái. Az egyik kísértetiesen toronyló csúcs
legtetején fekete építmény állt. A toronyszerű épület legfelső részén
egy hatalmas kristály szemgolyó izzott.
Ó, igen, ez a fajta hányinger, ez a rosszullét nagyon is ismerős volt
Zephro számára. Nem volt ez más, nem is lehetett egyéb, csakis a
démoni behatások gerjesztette érzéstömeg. Zephro, a tapasztalt
Zephro, miután erre rájött, egyetlen akarathullámmal elsodortatta a
gyomorfacsaró érzetet.
Vajon a többiek is látták azt, amit ő? Többé már nem halogathatják
a támadásra való reagálást. Ketshamine, a varázsló,
boszorkánypengéjéből energiatölteteket eresztett az egyre lejjebb
ereszkedő hajó irányába. A szaruhártya-perzselő villámok elérték az
űrjárművet, de egyetlen pillanat alatt eltérítődtek célpontjuktól,
belevágódtak az erdőbe, és parittyából kihajított kőként,
fenyegetően közeledtek a lidérc csonthoz.
Tisztán látszott: a hajó azon a gigászi seben akar landolni, amelyet
megteremtett önmagának.
A Harlekinek előrántották suriken pisztolyaikat és lézerpisztolyaikat
az övükre akasztott, vakítóan fényes, rikító színű ruháik alá rejtett
tokokból. Ó, igen, a ruháik... ezek a szivárványszínű, élénk
árnyalatok! És ezek a Harlekinek! Egy-egy fegyver az őket irányító
akarat kezében.
A Fekete Őrzők már megjelentek a távolban, karjukkal hosszú
csövű lézerpuskákat dédelgetve. Aranyszínű sisakjaik mintha
csillámló darázsfejek lettek volna a két lábon, felegyenesedve álló
ébenfekete termesz harcos testen. Éjszínű lobogóikon a szemet
lehetett látni – azt a szemet, amely Ulthwé szenvedéseit látván
kibuggyantotta magából a végtelen és fájdalmas, szenvedélyes és
vitriolszerűen pusztító szomorúság könnyét.
A lecsupaszított lidérccsontból pókok özönlöttek elő. Ezek a kicsiny,
fehér lények magából a csontból, a lidérccsont anyagából
materializálódtak. Ezer pók. Tízezer. Több tízezer apró, hemzsegő
lény, és mind felvonul a mestervilág pszichikai védelmére! A
pókokból összeállt szőnyeg megrepedt, s a hasadás vége éppen a
fehéren izzó forró rúnakövek irányába mutatott.
Hát persze! Ezek a kövek, ezek a rúnakövek úgy működnek, mint a
pszichikai jelzőfények. Az aktivitás olyan magas és felfokozott
állapotában léteznek, hogy csak úgy sugározzák magukból a
jeleket. Biztos éppen ezek voltak azok, amelyek idecsalták,
idecsábították a portyázókat a Kristálylátnokok Kupolájához.
Pókok rohantak át a kövek fölött; sistergő patakként futottak. A
nyomukban még több pók következett, és azok után újabbak és
megint újabbak, hogy eltakarják, elfojtsák a rúnákat. A jövendölés
ezek szerint véget ért. Milyen szánalmas, milyen gyászos dolog,
hogy nem az olyannyira remélt igazságot, hanem a Káosz alattvalóit
vonzotta magához!
Sürgető üzenet szakította félbe Zephro önmagába forduló
tudatának gondolatmenetét. Egy üzenet és egy kép...
Egy kupolával borított puszta, valahol az Ulthwé másik részén. Harc
a Hiperháló egyik kapujánál. Harc, amelyben az egyik oldalon
páncélos káosz űrgárdisták küzdöttek! Káoszharcosok özönlöttek
elő, és csak nyomultak megfékezhetetlenül. Halálos démonettek
segítették őket, Slaanesh teremtményei. Veszély,nagy ,
kimondhatatlanul nagy veszély...!
Közben megindult egy másik támadás is: emberszerű harcosok
oszlopa lódult előre, amelyben minden egyes moccanó test olyan
volt, mintha valamilyen beteges és torz, degenerált elme perverz
szüleménye lenne. Embereknek látszottak, valamikor azok is voltak,
büszkék és nemesek, de találkoztak a Káosszal, amely tízezer éve
már átalakította őket. A Káosszal, amelynek azóta öröklétre szánt
zászlóhordozói, veszedelmes és pusztulást ontó eszközei lettek.
A harci zászlók olyan groteszken, olyan obszcénül merednek Jelfelé
a hajdani űrgárdisták hátáról, hogy mindenkinek felfordul a gyomra,
aki csak láthatja őket. És Zephro osztozott a többi szemtanúval
ebben az érzésben...
* * *
A legelső jármű alakja stabilizálódott. A hajó szögletessé változott –
borotvaszerű uszonyokkal, az orrrészben rákollókkal ellátott
monstrum volt. Az utána következő hajó leereszkedés közben még
mindig vibrált, változtatta formáját, és ahogy landolni készült, egyre
nagyobb részeket perzselt fel maga alatt a szent erdőből.
Magasan a kupola fölött feltűnt, beúszott a látótérbe a harmadik
támadó. De már az Ulthwé egyik lidérchajója is megjelent az űrben,
s a behatolók felé kúszott.
Magas vitorlái belefúródtak a ritkás éterbe. Éter? Hah!
Teljességében szemlélve az egész nem volt egyéb, mint az
Iszonyat Szemének sugárzó nyomása – ez volt az a közeg, amelyet
a lidérchajó felhasznált a haladásához és a manőverek
végrehajtásához. A fedélzetén egy fúziós ágyú nyitott vakító tüzet.
Egy másodperccel később a harmadik behatoló fénygömbbé
változott. A helyén felvillanó világosság-tumor olyan erejű volt, hogy
a fák körül hirtelen megjelenő sötét árnyékok megannyi kinyújtott
karomnak tűntek – karmoknak, amelyek talán arra is képesek, hogy
hatalmas csonkokat markoljanak ki az imádott földből, a sziklákból.
Zephrót még jó néhány pillanatig félvakká tették a sötétség-rácsok
és a hihetetlenül fényes csíkok által létrehozott képek.
Nos, hát ennyit a pszichikus késztetésről... A stroboszkopikus
villanások között megpillantotta azt a pusztaságot, Ulthwénak azt a
másik vidékét.
A Maszk-harcosok reagáltak az invázióra. Rikoltozó Boszorkák,
fehér-vörös páncélba bújt eszelős nők közeledtek. Szentélyük
szellemével átitatottan ezek a nők bénító és agyzsibbasztó
sikításokat hallatnak. A maszkjuk üvöltő vadállati pofához válik
hasonlatossá. Lézerpisztolyukból energia buggyan elő.
Energiakardjuk vérszomjasan zümmög.
A démonettek rárontottak a Boszorkákra. Ó, ezek a démonettek,
ezek a hosszú combú és izmos fenekű, keményen formás és buján
csábító testű lények – ezek a halált osztó harcosok..! Ó, milyen
féltékenyek a Boszorkákra! Mily sóváran vágyják, hogy a karjuk
végén lévő rákollókkal szétcincálják az elda nőstényeket! Igen, már
alig várják, hogy hegyes, kitines farkuk végét, a tarajos kinövéseket,
a csontpengéket belemerítsék valamelyik Boszorka puha testébe!
És mögöttük ott Jönnek a káoszharcosok. Rákpáncélszerű dudorok,
gömbök és tumorok domborodnak a páncéljukon. Lövésre emelik
perverz alakú, robbanó tölteteket okádó '66egyvereiket. És azok a
zászlók..! Ó, mennyi bizarr, dekadens és eltorzultan erotikus ikon!
Az Ulthwé Skorpióharcosai a hadrend szárnyain támadnak. Támadó
Skorpiók! Milyen gyorsak, milyen villámgyorsak, amikor lecsapni s
döfni kell! A gyorsaság nem csupán a támadásnál, a védekezésnél
is jól jön: a Skorpiók szinte játszi könnyedséggel kerülik ki a
Káoszhoz pártolt renegátok fegyvereiből záporozó
robbanótölteteket. Fürgeség, mozgékonyság – és persze az erős,
zöldre festett és temető fekete csíkokkal ékített páncél; a Skorpiókat
nem fenyegeti túl nagy veszély.
Suriken csillagokat lőnek ki pisztolyaikból. A csillagok lepattannak a
káoszlények páncéljáról. A támadó Skorpiók látják ezt, de nem
törődnek a sikertelenséggel. Nekik az is elég, hogy a lövedékek
megzavarják a Káosz harcosait; nekik az is elég, hogy így időt
nyernek. És a megnyert időt ki is használják: közel kerülnek az
ellenséghez, olyan közel, hogy a sisakjukból kilőhetik rájuk kábító
pszicho konduktív tűiket. Ha pedig ez sem használ, hát a legvégső
harceszközhöz nyúlnak – előveszik a lánckardokat...
A leereszkedett hajóból a Káosz újabb űrgárdistái léptek elő; a
páncélos alakokat falkányi állatfajzat kísérte.
Ezek az űrgárdisták nehézlövegeket és lézerágyúkat cipeltek. Ó,
milyen félelmetes az energiapáncéljuk! A váll lemezeket ugyan
lekerekítették, de a többi panel kegyetlenül hegyes volt. Sisakjuk
fölött pengeszerű díszek meredeztek. Mozdulataik mint a robotoké
– merevek és szögletesek. Istenkáromló totemeket viseltek
magukon, olyanokat, amelyek láttán a józan és hithű űrgárdisták
bármelyike eszelőssé válhatott volna – a dicsőséget és becsületet
kigúnyoló szimbólumokat, hajdani csatatestvéreik fölött aratott
győzelmeik förtelmes hadijelvényeit.
– Tzeentch renegátjai! – kiáltott fel Ro-fhessi.
Az állatfajzatok gyorsabbak voltak, mint a káoszűrgárdisták.
Bozontos és loncsos, görbe lábú lények; torz testüket csak könnyű
páncél fedte. Csapottan domborodó homlokukból szarvak meredtek
felfelé és előre. Karmos ujjaikkal pusztító erejű fegyvereket
markoltak. A derekukon szablyák függtek. Patáik rábélyegezték a
Káosz nyomait a lidérccsontra. Ó, igen, ezek valóban Tzeentch
alattvalói – a Torzság Urának, a Változás pusztító istenének szolgái
v o l t a k .
– Láttam az Őrtornyot – kiáltott fel Zephro.
Igen, igen, Zephro pszichikai szemével valóban megpillantotta a
Küklopszok Tornyát. Felismerte, rögtön az első látásra, azokon az
iszonyatos vázlatképeken, amelyeket Ro-fhessi a tudata elé
eresztett. Az a torony az Iszonyat Szemében, a Varázsló Planétáján
állt. A bolygó a Változás Urának hódoló varázslók erődítménye volt.
Azoké, akik egykoron valódi, hithű űrgárdistának vallották magukat.
Mostanában a királyuk azon a küklopsz szemen át nézett keresztül
a hipertéren. Keresztülnézett, és kikémlelte a valóság birodalmát –
mohón, arra vágyva, hogy trófeákat szerezzen magának ezen a
v i l á g o n . . .
Trófeákat – olyanokat, mint például néhány szent rúnakő.
Azok a káoszgárdisták, akik megtámadták a vadont, minden
kétséget kizáróan Slaaneshnek, a Perverz Vágy istenének szolgál
voltak. Vajon a véletlen hozta így, vagy valamilyen gonosz
megállapodás eredményezte, hogy mind a két csoport ugyanakkor,
ugyanazon a helyen indított támadást?
A Fekete Őrzők lőni kezdtek lézerfegyvereikkel; az állatfajzatokat
vették célba, a torz lényeket és azok urait. Tzeentch űrgárdistái
lézersugarakkal és robbanótöltetekkel viszonozták a tüzet. A
lövedékek közül sok a fákat találta el. A töltetek szétrobbantak, a
gigászi fatörzsek koronájuk csúcsától gyökerük legvégéig
megremegtek. Az egyik Őrző testét széttépte egy lövedék. Egy
másik mellkasát és hasát lézersugár metszette ketté...
A vadon védői – azok a Boszorkák és azok a Skorpiók –
mindannyian közelharcra alkalmas egységek voltak. Vajon most hol
lehetnek a Cirkáló Sólymok, a légierő tagjai, akik odafentről
tudnának gránátesőt zúdítani az ellenségre?
* * *
A lidérc csonterdőben a Harlekinek egyik helyről a másikra
rebbentek. Amikor mozgásba lendültek, gyakorlatilag láthatatlanná
váltak. Rövid időre megállva lézersugarakat lövelltek ki magukból,
azután apró penge csillag felhőket. Ó, milyen kevesen voltak...!
És hol lehetnek a Maszk-harcosok? Hol, hol? Talán egy másik
támadás vonta el a figyelmüket, az ellenség egy másik helyre csalta
el őket?
Hol vannak a lézerszórók antigravitációs platói? Iszonyat már
belegondolni is, hogy ilyen fegyvereket kell használni ezek között a
szent fák között!
Hol vannak a surikenvető ágyúk? Hol vannak a lidérclövegek?
A Harlekinek előrerontottak.
A Harlekinek eltűntek, azután újra megjelentek.
* * *
Tzeentch arra vágyott, hogy szabadjára eressze a kozmoszban a
változás romboló jellegű áradatát, és így megzavarja magát a
f o l y t o n o s s á g o t .
A Varázslók Bolygója királyának éreznie kellett a sors könyvének
elveszítését. Neki már korábban fel kellett fognia azokat a
jövendöléseket, amelyeket Eldrad Ulthran szavakba öntött.
Káoszharcosait minden bizonnyal az az erőfeszítés vezérelte az
Ulthwéhoz, amelyet Eldrad annak érdekében tett, hogy
meghatározza a Rhana Dandra könyvének és a szent kötet
elrablóinak helyét.
Ó, milyen kegyetlen a sors!
Azok az alakváltó űrhajók a hipertéren keresztül érkeztek ide. Az
Ulthwé közvetlen közelében bukkantak ki a normál űrbe, és így
meglepték a bolygó védőit. Az Ulthwé körül állandóan lidérchajók
cirkáltak. A közelben nem volt egyetlen csillag sem, amely lehetővé
tette volna a tér meggörbítését, aminek következtében a közelítő
ellenséges hajók hirtelen több milliárd kilométernyire kerültek volna
céljuktól. A támadók tudták, hogy hajóiknak váratlanul és
közvetlenül a mestervilág felszíne fölött kell materializálódniuk, és
ezt a műveletet végre is tudták hajtani, mert az az erős pszichikai
jelzősugár vezette őket, amelyet Eldrad „bocsátott ki” számukra.
Azok a másikak, Slaanesh űrgárdistái, minden bizonnyal a
Hiperhálón keresztül jöttek, más úton; ők vélhetőleg valamiféle
pszichikai „szagnyomot" követtek. A világukon már réges-rég nem
létezhetett használható hiperkapu; a járatokat nagyon régen
lezárták és lepecsételték. Vajon mi gyengíthette meg ezeket a
pecséteket? Mi hagyhatott csapást maga után?
Egy korábbi behatolás, amelynek következtében az egyik
káoszvilágról, egy őrülten torz és eszelősen hánykolódva haladó
bolygóról vadság és ocsmányság áramlott át. A Maszk-harcosok
akkor és ott visszaszorították a káoszgárdistákat. A
Maszk-harcosok akkor és ott láttak a legőrültebb tájakat. Annak a
világnak az egén megpillanthatták a gonoszság démonát, amely
egy beteges fényű hold petyhüdt sarlóján ücsörgött.
Egészen biztos, hogy Slaaneshnek ezek a harcosai, ezek a
támadók arról az öntörvényű, undorító és minden
törvényszerűségtől mentes világról érkeztek. De hogyan, amikor az
egyik elda adeptus lepecsételte az átjárót? Vajon mi nyitotta fel a
Hiperhálót a Káosz előtt? Mi más, ha nem a pecsét feltörése?
Valaki vagy valami az innenső oldalról indulva szakította át a zárat,
és behatolt abba a világba. A résen keresztül aztán megindult a
káoszlények ideáramlása.
A nyom visszavezetett az Ulthwéhoz. Ebből azt a következtetést
lehetett levonni, hogy a pecsét feltörője nem lehet más, mint maga
Jaq Draco, aki akkor hajtotta végre ezt a végzetes tettet, amikor
elmenekült a mestervilágról, hogy megtalálja a Fekete Könyvtárat.
Az ő ostobasága vagy rosszindulata volt az, ami megrepesztette a
zárakat...
Draco! Legyen átkozott, és ismét csak átkozott! Nem kellett volna
sokáig ott tátania a száját azon a világon, amelynek sarló alakú
holdján az a démon ücsörgött! Ha pedig már odament, azonnal
tovább kellett volna haladnia.
Ó, milyen károkat, milyen pusztulást okozott ezzel a tettével!
* * *
Az állatemberek előtt haladva Tzeentch űrgárdistái
keresztülvonultak a ligeteken. A rúnakövek felé tartottak, egyenesen
oda, ahol a pókszőnyeg alatt a sziklák hevertek. A jövendölés
félbeszakadt. Ha a lézerágyúkat gyorsabban fel lehetett volna
tölteni, az előrenyomulás még ennél is hamarabb lezajlott volna.
Döglődő, haláltusájukat vívó állatfajzatok – a Harlekinek áldozatai. A
pókok megpróbálták beleolvasztani magukat ezekbe a förtelmesen
torz testekbe, megpróbálták átrágni magukat a szőrön és a bőrön,
hogy eltereljék a haldoklók figyelmét az életben maradás
lehetőségeiről. A káosz űrgárdisták azonban megállíthatatlanul
nyomultak előre. Megerősített páncéljukról lepattogtak a suriken
csillagok és a lézernyalábok. Hangszóróikból csikorgásszerű
bömböléssel áramlott a Tzeentch, Tzeentch csatakiáltás. Aztán
felhangzott a Magnus, Magnus, Magnus fiai kántálás is.
Ó, igen, Magnus volt rendjük alapítója, az ősatyjuk. Magnus volt a
máguskirályuk, aki a Küklopszok Tornyában élt. Magnus... és a
gárdistái, az ő ezer fia.
Az eldák tervében fontos szerepet kaptak a haldokló Császár
biológiai fiai, akiket Ő, a Földön Lakozó, nem ismert.
A Császár fiai távol voltak – egy másik vérvonalból származó
fivérek viszont már itt meneteltek.
Ó, ocsmányságnak és pusztításnak iróniája, te!
Eldrad Ulthran felemelte Ulthmar Botját, összegyűjtötte és
összpontosította a benne rejlő energiákat. Ketshamine újra
feltöltötte boszorkánypengéjét, majd pszichikai üzenetet küldött:
segítséget kért. Hol voltak a Maszk-harcosok? Hol voltak a
nehézfegyverzet antigrav lebegőplatói?
Draco! Legyen örökké átkozott! Veszítse el a Józan eszét, váljon
valamelyik démon játékszerévé!
Nem, inkább mégse! Jaq Dracót meg kell találni.
De hogyan, amikor most magát az Ulthwét fenyegeti ez a támadás?
A többi mestervilág folytathatja a keresését. A Rhana Danára
könyvének elvesztése csapás az eldák egész fajára. Kémek és
felderítők indulnak majd útnak. A Harlekin mutatványosok átkutatják
az egész Hiperhálót, egymás után végigfürkészik az emberlakta
világokat, kockáztatni fogják az életüket, és közben szemkápráztató
élményben részesítik azokat, akikkel találkoznak.
Zephro felemelte lézerpisztolyát, s csövét egy jatagánnal
hadonászva tántorgó fajzat felé fordította. Felkészült arra, hogy
gyilkolni fog, hogy talán őt is megölik.
Végre-valahára a látóterében feltűnt egy antlgrav plató – a törzsek
között közeledett. Mögötte Sólymok szálltak. Szárnyuk élesen
széthasította, színes gázörvénnyé változtatta a levegőt.
Még mindig van remény!
Csekélyke, gyengécske, de... akkor is remény!
Második fejezet
Zarándokok
A Karesh nevű bolygó déli kontinensének vad zónáját sziklákkal
teleszórt legelők alkották. A felszabdalt felületű mezők alatt
mészkőbarlangok húzódtak; az egyik a Hiperháló kapuja volt.
A föld alatt foszforeszkáló mohák világlottak. A barlang másik
oldaláról a Hiperháló titokzatos, kékes-ködös fényé szüremlett át. A
gyanútlan szemlélő talán fel sem fedezte volna e világító folt és a
természetes mohafény közötti különbséget, de ennek így kellett
lennie. A kaput, a Hiperháló kapuját álcázni kellett.
Ám nem járt erre se gyanakvó, se gyanútlan szemlélő. Ugyan miért
is jött volna le bárki a bolygó felszínéről, vajon mi után kezdett volna
kutakodni? A mészkőbarlangok hatalmasak és kísértetiesek, a
céltalan kíváncsiság pedig ritkán vezet jóra.
Időnként megesett, hogy egy-egy kecskepásztor eljutott ide. Talán
valamelyik állatát követte, amelyről aztán kiderült, hogy belezuhant
egy szakadékba, esetleg túlságosan mélyre merészkedett egy
barlangba. A Hiperhálóra nyíló kapuval szemközt egy kisebb
kőrakás állt, amelyen három kecskekoponya szikkadt és fehéredett.
A szarvak védekezően meredtek a kék alagút felé, mintha arra
készülnének, hogy felöklelik azt, ami a másik oldalról előbukkan.
A koponyás halom arra utalt, hogy a helybéliek meglehetősen
primitívek. Lex, amikor ezt megállapította, rögtön azt javasolta, hogy
térjenek vissza a Hiperhálóba, és keressenek maguknak egy
fejlettebb világot. Jaq ekkor még mindig sokkos állapotban volt,
melybe Ey'Lindi halála miatt került, és úgy érezte, képtelen
meghozni bármiféle döntést, ezért Lex és Zhord vitatta meg a
k é r d é s t .
A Hiperhálóba való visszatérés azt jelentette volna, hogy ismét
kockázatot kell vállalniuk, szembe kell nézniük mindazzal, ami
esetleg odabent rájuk vár. Nekik viszont élelemre, innivalóra és
pihenésre volt szükségük. El kellett rejtőzniük. Gondolkozniuk
kellett. A kezükben volt a sors idegen eredetű könyve, melyet egy
olyan bonyolult nyelven írtak, amelyet egyikük sem értett. Ey'Lindi
talán el tudta volna olvasni, ám... ő már nem élt.
Ez a könyv volt a kulcs számos titokhoz. Példának okáért a Császár
fiaival kapcsolatos dolgokhoz. Mivel a könyv – állítólag – tartalmazta
a végső apokalipszisra vonatkozó próféciákat, majdnem biztos volt,
hogy van benne valami a fiúkról is. Feltéve, hogy ezek a császárfiak
egyáltalán léteznek. Mert ugye ebben sem lehettek egészen
biztosak, hiszen csak egy Harlekin állította, hogy valós személyek.
Egy Harlekin, na meg persze Zephro Cornellan. És az is könnyen
elképzelhető volt, hogy mindkét tábor képviselői hazudtak. Ez a
könyv lehetett volna a mindent eldöntő bizonyíték.
Olyasmit birtokoltak tehát, amivel semmit sem értek, hiszen nem
tudták elolvasni.
Nem vállalhatták annak kockázatát, hogy kapcsolatba lépnek
valamilyen birodalmi szervvel. Az Inkvizíció számos ügynököt állított
rá az eldák fajával kapcsolatos dolgok megfigyelésére és
tanulmányozására. Ezen ügynökök között sokan akár a fél karjukat
is odaadták volna, cserébe azért, hogy lehetőséget kapjanak a
könyv átvizsgálására. Mindemellett sajnos az Inkvizíciót belháború
szaggatta; soraiba beszivárogtak az összeesküvők. És az is igaz
volt, hogy Jaqot eretneknek és renegátnak bélyegezték.
Hol lehet az a pont a Hiperhálón belül, ahol vissza lehet forgatni az
időt? Állítólag létezett egy ilyen szegmense a világegyetemnek... Az
idő visszapörgetésével el lehetne jutni abba az intervallumba,
amikor Ey'Lindi még élt. Jaq érezte, jobban teszi, ha nem is
foglalkozik ezzel a gondolattal. Még a Nagy Harlekinek sem tudták,
hol ez a hely, sőt még azt sem jelenthették ki teljes bizonyossággal,
hogy valóban létezik. Oda csak olyasvalaki képes eltalálni, aki már
elérte a megvilágosodottság állapotát.
Egy egészen kivételes varázsló...
Olyan, mint például... a sors könyvének mestere? Olyan, mint...
valaki, aki már démoni befolyásolás alá került, aki megszállottá vált,
de sikerült megszabadítania, kipurgálnia magát?
– Még mindig sokkos állapotban vagy – mondta Lex komor
szigorúsággal Jaqnak, valahányszor az inkvizítor szóba hozta ezt a
t é m á t .
– Imádkozni fogok a megtisztulásért – felelte ilyenkor Jaq kábultan,
de sosem imádkozott.
– Ide hallgassatok! – bökte ki egyszer Zhord. – Valamikor,
eljutottam egy olyan földmívesvilágra, ahol olyan babonás népek
éltek, akik még a kereket is istenkáromlásnak tartották. Azt
gondolták, hogy a kerék az, ami az istentelen tudományt
szimbolizálja. Számukra azonos volt a boszorkányság
veszedelmeivel, értitek? De még azon a holdon is léteztek antigrav
lebegők, és még annak a nyavalyás kis fővárosnak is volt egy
nagyjából használható űrkikötője.
* * *
A Kareshről kiderült, hogy sokban hasonlít a Zhord által megemlített
földmíves holdhoz. Na persze a kereket nem tiltották be, de a
bennszülött parasztokra lerázhatatlan igaként nehezedett a
tudatlanság és a babonás rettegés.
Eltartott egy darabig, mire megtalálták a barlangból kivezető utat.
Már jó fél órája haladtak a felszínen, amikor megpillantottak egy
kecskepásztort. A fickó azonnal elmenekült, amikor meglátta őket.
Egy órával később a trió egy kicsiny, vályogtéglás viskók alkotta
faluhoz ért.
A megdöbbent parasztok ámulattal vegyes félelemmel bámultak Lex
emberfeletti alakjára. Érezni lehetett, milyen kérdések zakatolnak a
fejükben. Lehetséges-e, hogy ez a hatalmas, boltozatos mellkas
(Lex mellizmai alatt egyetlen összefüggő esont kupolává
változtatták a bordákat) egy emberi test része? És mik lehetnek
azok az izék, azok a lyukak ott, a gerinc mentén? (Ezek voltak azok
a csatlakozóaljzatok, amelyeken keresztül Lex teste
összekapcsolódhatott elvesztett páncéljávall) Megvető vigyorgással
néztek az apró termetű zömikre; a komor tekintetű Jaqra félve, az
inkvizítor hálópáncéljára pedig érdeklődve pillogtak. Ennek ellenére,
mivel a nyelvük viszonylag érthető volt, gyanítani lehetett, hogy
valamilyen kapcsolatot azért fenntartanak a Birodalommal.
Halványan emlékeztek azokra a mesékre, amelyekben iszonyatos
erejű idegenek időnként le-lecsaptak a szomszédos provinciára.
Ezek a lények halált okádó fegyverekkel rendelkeztek, és játszi
könnyedséggel pusztítottak el mindenkit, aki szembe mert szállni
v e l ü k .
Ezen a világon rettegtek a psziktől. A három koponyát, a
szarvjeleket a gonoszok visszarettentésére használták – azoknak a
teremtményeknek az elűzésére, amelyekről egyik bennszülött sem
beszélt. Áldozatokat mutattak be a névtelen fenyegetésnek, amely
valamikor iszonyatos lehetett, de addig nem okozhat különösebb
problémát, amíg sikerül távol tartani. Vajon lehetséges-e, hogy ez a
veszélyforrás azonos a Császárral? A parasztok ajándékokkal
halmozták el a kis csoport tagjait, és a „város” irányába terelték
őket. Jaq többek között kapott egy új bézsszínű köpenyt, Lex pedig
egy hatalmas, házi készítésű mellényt, amely korábban valamelyik
szokatlanul nagyra nőtt földműves tulajdonában volt.
A „város”, mint kiderült, ócska kis település volt, de legalább
rendelkezett leszállópályával. A parasztok a tágas területet
vágóhídként használták. Messze, a tengeren túl, az ínyencek egyik
legkedvesebb csemegéjének a kecskeagyvelő számított. A trió
tagjai itt, a városban tudták meg a világ nevét – ez az információ
olyasvalami volt, amivel a kecskepásztorok és a földtúrók nem is
foglalkoztak -: Karesh.
A fővárost Kareshvárosnak nevezték. Kéthetente '65gyszer légi úton
fagyasztott kecskeagyvelőt hoztak Kareshvárosba a távoli
provinciából. Ettől eltekintve a régió izoláltnak bizonyult. A
következő szállítmánynak néhány napon belül kellett elindulnia. A
leszállópálya melletti fogadóban a szállásért és az ellátásért elég
komoly árat számítottak; Zhord kénytelen volt megválni az egyik
ősétől rámaradt, finoman megmunkált kis ezüstamulettől.
A Rhana Danára könyvének borítójából kifeszegetett legkisebb
drágakővel Lexnek sikerült megvesztegetnie a teherszállító gép
pilótáját.
Egy másik pici drágakövet Kareshvárosban felszerelési tárgyakra
cseréltek. Lex és Zhord alaposan átvizsgálta azoknak a csillagközi
járatoknak a listáját, amelyek időnként érintették ezt a bolygót. Jaq
még mindig annak az érzelmi mocsárnak a mélyén volt, amelybe
szeretett orgyilkos-kurtizánjának halála után belesüppedt. Lehet,
hogy a megvilágosulás ösvényének és az igazságnak a fellelése
vált a rögeszméjévé? Esetleg az, hogy sikerül eljutnia arra az okkult
helyre, ahol elroppanthatja az idő gerincét, és visszahozhatja
Ey'Lindit az élők közé? Zhord és Lex időnként úgy érezte, ez utóbbi
magyarázat helytálló. Persze azt is tudták, hogy mindez a bánat és
a gyász következménye. Lex, aki már korábban találkozott egy Baal
Firenzéhez hasonló inkvizítorral, nagyra értékelte Jaqban, hogy
ennyire hű marad az igazsághoz. Mivel Ey'Lindi Jaq szolgálatában
vesztette életét, ennek a lojalitásnak bizonyos része a létező és élő
Ey'Lindi szimbólumává vált, azonos lett az emlékével.
Lex nagyon is jól megértette, hogy a közeli bajtársak elvesztése
milyen hatást képes gyakorolni az emberre. Bal kezének csontjaiba
– amelyekről savval maratta le a húst és a bőrt – annak idején ő
maga is belevéste két űrgárdistatársának nevét, azokét, akik
évtizedekkel korábban hullottak el mellőle.
Yeremi Valance és Biff Tundrish. Mindketten a necromundai
Traziorból valók voltak.
Kolostorerődjének kibernosebészei új ideghuzalokkal, új szintetikus
izomrostokkal és pszeudohússal látták el Lexet, miután
végrehajtotta magán az öncsonkítást, de a keze még most,
évtizedekkel később is viszketni kezdett az új húsburok alatt,
valahányszor eszébe jutott ez a két név.
A csillagközi kereskedő- és utasszállító hajó a Vega
Szabadvállalkozás nevet viselte. Megfelelőnek látszott arra, hogy a
fedélzetén elhagyják a Karesht. A hajóra vonatkozó információk
szerint kapitánya egy ősrégi, a többi által eretneknek tartott szabad
kartellhez tartozott. Ez nem zavarta a triót, sőt jobb kedvre derítette.
Egy ilyen kapitány bizonyára becsületes, tartja magát a régi
normákhoz, tehát nem túl valószínű, hogy meggyilkoltatja az
utasait, ha gyanítja, hogy azok poggyászai értékesek lehetnek.
Nem, ez a kapitány semmiképpen sem követne el ilyesmit, hiszen
tudja, ha megtenné, akkor esetleg elvesztené a szabad
kereskedésre feljogosító engedélyét, és még a legjobb esetben sem
lenne más választása, mint hogy beáll a Birodalom túl szabályzott
és túlságosan sok kötelezettséget kirovó rendszerben működő
kereskedőflottájába. Egy ilyen szabad és vállalkozó szellemű
embernek ez a halála lenne – az viszont minden hozzá hasonlót
jobb kedvre derítene, ha kapna egy akkora rubint, amelynek árából
féltucatnyi csillagközi fuvart ki lehetne fizetni.
Igen, ebben a kapitányban és a diszkréciójában meg lehetett bízni.
Jaqot nem is az utazás izgatta, hanem sokkal inkább a hajó úti
c é l j a .
A Sabulorb!
Ey'Lindi egyszer már járt ott. Ez három évvel azelőtt történt, hogy
találkozott Jaqkal. Éppen ezen a bolygón hajtotta végre legbátrabb
és legeredményesebb tetteit. Egy ocsmány génorzóhibrid áltestét
magára öltve beszivárgott az egyik génorzó fészekbe. Megölte a
pátriárkát, majd egyszerűen megszökött. És életben maradt!
Szóval... oda mennek, ahol annak idején Ey'Lindi járt. Ey'Lindi,
akinek akkor minden bizonnyal csurig volt a szíve félelemmel. Azt
fogják látni, amit ő látott.
Jaqot megszédítette a gondolat, hogy ott lesz, ahol egykoron
Ey'Lindi volt.
* * *
A szállodai lakosztályban, miután az ablakokra ráhúzták a
plasztacél rolókat, Zhord felvetett egy lehetséges megoldást:
– Nézd, főnök, tény, hogy több mint egy évszázad telt már el azóta,
hogy Ey'Lindi azon a helyen járt. Ne feledkezz meg arról az egy
évszázadról, amit sztázisban töltöttél. Nohát... Lehet, hogy a
Sabulorbot azóta megint megfertőzték a génorzók. Sőt az is lehet,
hogy már annak idején sem takarodtak el róla.
A génorzók nagyon találékonyak és ügyesek. Mindenhol
megpróbálták kiépíteni hídfőállásaikat; mindenhol meg akarták vetni
a lábukat. A normális kinézetű hibridek révén megkíséreltek lopva
beszivárogni a társadalomba, titkon elrákosítani az amúgy
életképes struktúrákat, és miután eléggé erősnek érezték magukat,
már nyíltan is felléptek.
A plasztacél ablakrolókat virágmotívumok díszítették. A fémvirágok
kellős közepén elhelyezett piciny rácsok mögül folyamatosan
illatosító anyagok szivárogtak. A falakat díszes és drága tapéta
fedte, a mennyezet alatt körbefutó frízen is virágok látszottak. Az
egyik bekeretezett rézkarcon fátylasan és kihívóan táncoló nimfákat
lehetett látni, akik egy gőzölgő dzsungel közepén próbáltak
elcsábítani valakit.
– Vagy talán azt hiszed – kérdezte Zhord –, hogy miután Ey'Lindi
megölte a pátriárkát, köztudomásúvá vált a génorzó-veszedelem?
Ne felejtsd el, hogy Ey'Lindi titokban ment oda.
O, igen, valóban. Ey'Lindi látogatása valójában egy kegyetlen
kísérlet részét képezte – annak a kísérletnek a részét, amelyet az
Officio Assassinorum Director Secundusa vezényelt le. Ey'Lindi
véghezvitt „némi” pusztítást, de minden tette titkos volt, jelentést
csakis és kizárólag a rendháza Director Secundusának tett.
– Elképzelhető, hogy az a génorzó fészek még mindig létezik, és
most egy másik pátriárka vagy másik mágus vezetése alatt
türelmesen várakozik a lehetőségre – folytatta Zhord. – Az is lehet,
hogy már régen helyrehozták azokat a károkat, amelyeket Ey'Lindi
okozott nekik. Huh, még az is lehetséges, hogy azóta létrejött
néhány új fészkük vagy egységük. Milyen szolgálati utat kell
végigjárnia annak, aki közbe akar avatkozni? Kitől kell engedélyt
k é r n i ?
Lex elgondolkozott. A kolostorerődben hosszú-hosszú órákat töltött
azzal, hogy tanulmányozza a Császári Öklök, a rendje tradícióit.
Bizonyos fokig sikerült megismernie a szervezet bonyolult eljárási
rendszerét és struktúráját. Nagyon kevés ember tudta ezeket
egyáltalán felfogni, és még kevesebb, aki a részleteket is képes volt
m e g é r t e n i .
– Úgy emlékszem – válaszolta Lex –, hogy a szentélynek
értesítenie kell az Adeptus Terrát, amely informálja az
Administratumot. Ők aztán mobilizálják az űrgárdisták valamelyik
r e n d h á z á t . . .
Egy ilyen mérhetetlenül nagy galaxisban, ahol az alig egymillió
űrgárdistának ilyen rettenetesen sok feladatot kellett volna
elvégeznie, ahol minden egyes komolyabb ügy több milliárd
birodalmi hivatalnok kezén kellett keresztülhaladjon, a döntés –
annak ellenére, hogy a génorzók valóban komoly veszélyt
jelentettek –, a végső határozat meghozatala akár évekig
elhúzódhatott. A szükséges lépések megtétele, valamint az
esetleges eredmények elérése pedig akár évtizedekkel a döntés
után következhetett be.
Zhord töprengve vakargatta kerek, szőrös arcát.
– Az a direktor... Tarik Ziz, legyen átkozott a lelke... biztos, hogy ő
volt az, aki nem továbbította Ey'Lindi jelentését a megfelelő helyre.
Érthető, hiszen nem akarta, hogy bárki tudomást szerezzen arról a
förtelmes kísérletről, amit véghezvitt. Én azt hiszem, hogy egyelőre
még semmi sem történhetett, éppen ezért eléggé kockázatos lenne,
ha pont a Sabulorbon rendezkednénk be.
Jaq elhúzta a száját.
Ő ott akart járni, ahol annak idején Ey'Lindi járt...
* * *
Zhord és Lex meglátogatta a Szabadvállalkozás kapitányát,
felmentek hozzá a hajójára, amely az űrkikötőben rostokolt, és ki
akarták faggatni arról, amit a Sabulorb kereskedelmi lehetőségeiről
és politikai stabilitásáról tud. Természetesen azért, hogy ha minden
feltétel adott, akkor megbeszéljék vele, hogyan tudná átvinni őket
oda. Eleve arra készültek, hogy ha nincs minden rendben, akkor
megtárgyalják vele, szállítsa el őket egy másik világra.
Lex egy akkora rubint mutatott a kapitánynak, hogy az úgy érezte,
nincs értelme bármit is eltitkolnia látogatói elől. Lex a megbeszélés
során alig szólalt meg, a tárgyalást Zhordra hagyta.
Amikor visszatértek abba a lepusztult városba az óceán túlsó
partjára, Zhord segédletével Lex egy csipesszel kitépte a
homlokából azokat a fémcsíkokat, amelyek a szolgálati idejére
utaltak. A csíkokat betette egy erszénybe. Ügyelnie kellett a
külsejére – nem feledkezhetett meg arról, hogy inkognitóban van. A
jelzésektől való megszabadulás nem járt különösebb fizikai
fájdalommal (egy Ökölnek amúgy is el kell viselnie a fájdalmat, sőt
egy vérbeli Császári Ököl élvezi a szenvedést), de óriási lelki
traumát okozott volna neki, ha végleg meg kell válnia tőlük.
Lex testfelépítése és izomzata láttán mindenki, aki már találkozott
űrgárdistával, vagy aki látta a róluk készült propagandafilmeket,
könnyen megállapíthatta, hogy ő is ezek közé a legendás harcosok
közé tartozik. Az arca egyik felén lévő tetoválás (egy csontkéz,
amint éppen kiprésel pár csepp vért egy holdból) egy szakavatott
szemlélőnek azt is elárulta volna, hogy melyik káptalanhoz tartozik.
Ez a képzeletbeli szakértő, ha megpillantotta volna Lex homlokán a
nyolc friss sebhelyet, arra a következtetésre juthatott, hogy ezt az
űrgárdistái valami miatt kitaszították a rendjéből. Ha a fürkésző illető
valóban jól informált, vélhetően eltűnődik azon, vajon a kegyvesztett
harcost miért száműzték ahelyett, hogy valamilyen kísérleti műtétre
ítélték volna, vagy a szerveit felhasználták volna valami szent cél
é r d e k é b e n .
Szerencsére nem volt túlságosan nagy a valószínűsége annak,
hogy Lex összefut egy ilyen emberrel. Durva mellényében és
ágyékkötőjében, meztelen lábszárával olyan volt, hogy az
űrgárdistákat nem ismerők barbár rabszolgának nézhették, akinek a
tulajdonosa Jaq, bizalmas tótumfaktuma pedig Zhord.
Ha valaki vette volna a bátorságot arra, hogy áttanulmányozza a
Lex törzsén lévő régi hegeket, az űrgárdisták sebészei által
végrehajtott műtétek nyomait, azokat a sebhelyeket, amelyek extra
szervek beültetéséről árulkodtak – és ez a valaki mondjuk nem
ismeri az űrgárdisták köreiben mindennaposnak számító eljárásokat
–, akár arra is gondolhatott, hogy kegyetlenül megkorbácsolták, és
veréssel változtatták engedelmes rabszolgává, miután. fogságba
ejtették az otthonában, amely kétségtelenül valamelyik elmaradott
világon lehetett. Ha valaki észrevette volna a gerince mentén lévő
aljzatokat, azt is feltételezhette, hogy ezt a rabszolgát
építőmunkáknál alkalmazzák; valamilyen kiszolgáló kiborghoz,
munkagéphez, esetleg egy buldózerhez vagy daruhoz szokták
hozzácsatlakoztatni.
Ami pedig a homlokán lévő sebhelyeket illeti, a hozzá nem értők azt
hihették, hogy összetalálkozott egy sokfogú vágószerszámmal, de
szerencsére olyan keménynek bizonyult a koponyája, hogy csak
jelentéktelen sérüléseket szenvedett.
Annak érdekében, hogy még hihetőbbé tegye a barbár imázst, Lex
nyilvánosan nem a tőle megszokott folyékonysággal és elegáns,
parancsoló hangon beszélte a birodalmi gótot, hanem inkább azt a
szlenggel dúsított tájszólást használta, amelyet korábbi otthonában,
abban a bizonyos necromundai bolyvárosban beszéltek. Nem esett
nehezére a színjáték – az Öklök mindig is használták a fejüket.
Akinek pedig elég esze van, az bármilyen szerepet könnyedén
e l j á t s z h a t .
Zhord és Lex a talpraesett középkorú kapitánytól megtudta, hogy a
Sabulorb politikai szempontból minden bizonnyal stabilnak számít.
Legalábbis mostanság. Arról is értesültek, hogy keringenek olyan
pletykák, miszerint a génorzók betelepedtek arra a világra. Egeknek
hála, az űrgárdisták körülbelül hetvenöt szabvány-évvel ezelőtt már
megtisztították a bolygót. Igen, az űrgárdisták, és nem mások!
Pontosabban az Ultramarinok. A kapitány a jelek szerint még
gondolatban sem hozta kapcsolatba a purgálást végző űrgárdistákat
és a kabinjában, az orra előtt álló barbár óriást.
– Huh, és a bolygón ott maradt legalább egy pár azokból az
Ultramarinokból? – kérdezte Zhord. – Mondjuk azért, hogy
felállítsanak és működtessenek egy toborzóbázist...
Nem, az Ultramarinok semmi ilyesmit nem csináltak. A Sabulorb
városait helyre kellett állítani, hogy az élet és a gazdaság újra
beindulhasson. A purgálás ugyanis óriási pusztítással járt együtt,
nagyon-nagyon sokan meghaltak. De semmi gond, az már a múlt. A
planéta sikeresen keresztüljutott a felélesztés! fázison, és most már
viszonylag jól működik. Ez az esztendő különleges az ott élők
számára, hiszen ez a sabulorbi szentév. Csak úgy nyüzsögnek a
zarándokok, és mindegyiknek vaskos a bukszája.
A trió számára tökéletesen megfelelt, hogy a Sabulorb ebben az
évben rengeteg látogatót vár más világokról...
A háromnegyed évszázada lezajlott pusztítást előre lehetett volna
látni. Az Ultramarinok huszonöt évvel azután érkeztek meg a
bolygóra, hogy Ey'Lindi ott járt. A Birodalom ezek szerint nem
reagált túl gyorsan az orgyilkos jelentésére, bár a válasz ez
alkalommal korántsem késett olyan sokáig, mint sok más esetben.
Talán a hivatalnokok hibáztak, és rossz helyre továbbították a
jelentést. De az is lehet, hogy Tarik Ziz titokban tartotta az
információt. Esetleg valami egészen más forrásból, és nem
Ey'Linditől származott a Sabulorb fertőzöttségének híre?
Bárhogy történt is, bármik voltak is az okok, huszonöt év alatt a
génorzók megerősödhettek, így válaszuk a tisztogatni érkező
űrgárdisták támadására elképesztően heves volt. De teljesen
mindegy, a Sabulorb már tiszta, tökéletesen tiszta.
* * *
A Kareshről a Sabulorbra való utazás legelső szakaszában végre
kellett hajtani egy kezdő plazmameghajtásos ugrást, hogy a
kiindulóponttól eljussanak a Karesh rendszerének perifériájára, a
hiperugró zónába. Ez a szökkenés több mint három napig tartott;
ezután a tényleges hipertéri ugrás következett, amely csupán húsz
percig. Ez alatt az idő alatt a hajó több fényévnyi távolságot tett
meg. A Szabadvállalkozás a Lekkerbek-rendszer peremén jutott
vissza a normál térbe.
A rendszerbe való behatolás több napig tartott, csakúgy, mint az
onnan való kijutás. Egy második hipertéri ugrás végrehajtását
követően eljutottak a Sabulorb rendszerének szélére. Mivel a
Sabulorb napja hatalmas vörös óriás volt, majdnem egy teljes hétre
volt szükség ahhoz, hogy a hajó bejusson a rendszer belsejébe.
Mindent összevéve a Lekkerbek-rendszerben tett kis kitérőt is
beleszámítva a teljes út majdnem három hétig tartott.
* * *
Ez idő alatt Jaq ki sem mozdult a három egymás melletti kabinból
kialakított lakosztályból. Lex is úgy döntött, nem mutogatja magát a
hajó legénységének, ám Zhord bejárta az egész bárkát, és – ahogy
egy ilyen gépőrült zömiktől elvárható – mindenbe beleütötte az
orrát, mindent megvizsgált.
A fedélzeten tartózkodó utasok között több tucat zarándok volt, s a
Lekkerbek-rendszerben újabbak is csatlakoztak hozzájuk.
Mindannyian izgatottak voltak, szerettek volna jelen lenni, amikor
lehull a fátyol a Császár Igaz Arcáról. Ez volt ugyanis az a
ceremónia, amelyet minden ötvenedik szabványévben
végrehajtottak a Sabulorbon, Shandabar Cityben.
Zhord, hogy ne zavarja a hívő utasokat, hogy ne okozzon nekik
csalódást, nem tett fel túlságosan sok, a szertartás természetére
vonatkozó kérdést. A zarándokok között sokan voltak olyanok, akik
egy fél életen át takarékoskodtak, hogy összegyűjtsék az utazáshoz
szükséges összeget. Szilárdan hitték, hogy ha megpillantják Istenük
valódi arcát, akkor minden kétséget kizáróan örök életű lesz a
lelkük, és nagy áldásban részesülnek. Ezek a lelkes emberek
buzgalmukban még véletlenül sem gyanakodtak; meg voltak
győződve arról, hogy Zhord, emberkerülő ura és az az ugyancsak
ritkán mutatkozó rabszolga is hasonló céllal igyekszik a Sabulorbra,
mint ők.
Zhord a társaival folytatott privát beszélgetések során olyan gúnyos
megjegyzéseket tett a zarándokokra és általában véve a
zarándoklatokra, hogy Jaq kénytelen volt figyelmeztetően
r á m o r d u l n i .
– Te talán szívesen vennéd, kis ember, ha valaki kigúnyolná a te
szent zömik őseidet? Te őket tiszteled, őket imádod. Nem szabad
csúfot űznünk ezeknek az embereknek a hitéből.
Lex helyeslően bólintott erre a megjegyzésre. A lakosztálynak
abban a részében, amelyet egyedül ő birtokolt, gyakran imádkozott
Rogal Dornhoz, a Császári Öklök ősatyjához, a rendház
megalapítójához; ahhoz az emberistenhez, aki létrehozta az Öklök
egységét – azt az egységet, amelyhez ő látszólag hűtlen lett. És
Dornon keresztül indirekt módon ő is a Földön Lakozóhoz, az
Istencsászárhoz fohászkodott.
Lex rengeteg időt töltött a Sabulorb – általános tudnivalók című
kiadvány tanulmányozásával. A kis irományt a kapitánytól szerezte,
aki jó pénzért árusította a zarándokoknak. Zhordnak természetesen
grátisz adott egyet – a rubin, amelyet a zömiktől kapott, nagyon
szép és egészen kivételes volt.
A füzetecske alig tartalmazott valami információt a szentéwel
kapcsolatos ceremóniáról. A zarándokoknak nem is volt szükségük
ilyesféle tájékoztatóra, ők amúgy is jól ismerték a dolgot. Az
ismertető inkább a bolygót mutatta be, és éppen ezek az
információk voltak azok, amelyek felkeltették Lex érdeklődését. Ő
ugyanis megszokta, hogy csata előtt minden fontos vagy fontosnak
tűnő adatot összegyűjtsön – sosem lehet tudni, hogy egy-egy
részletnek mikor lesz kimondhatatlanul nagy jelentősége.
A Sabulorb tíz földi év alatt kerülte meg gigászi napját. Minden
egyes évszaka három szabványévig tartott. Lakói viszont,
természetesen, földi években mérték az időt.
– '45z rendes tőlük – jegyezte meg Zhord –, meg logikus is, mert ha
nem így tennék, akkor még belegondolni is rossz, milyen
összevisszaság lenne itt, amikor az emberek koráról van szó. „Huh,
már majdnem kétéves vagyok, hamarosan megnősülök... Oh,
drágaságom, én már nyolcéves vagyok, nekem már nincs sok hátra
ebből az életből...”
Viszonylag kis tengely dőlésszögének köszönhetően a Sabulorbon
minden évszak nagyjából egyforma volt: hűvös. A napja ugyan
óriási volt, ám diffúz, így nem sugárzott magából valami sok hőt.
A Sabulorb három nagy kontinensének legnagyobb részét hideg
sivatagok borították, a sarkvidékeit soha el nem olvadó jégsapkák
fedték, A homokkő sivatagokat csak néhol váltották fel a kavicsvagy
homoksivatagok; itt-ott veszedelmes porsivatagok terültek el.
A folyók hosszú csatornákként húzódtak keresztül a kontinenseken,
egyik édesvizű tengertől a másikig.
Az ember azt hihette, hogy ezeket a folyókat valamikor a távoli
múltban mesterségesen alakították ki, és a tengerek medrét
hihetetlenül nagy mennyiségű robbanóanyaggal hozták létre, hogy a
sivatagokban látható kőhalmok nem egyebek, mint a robbantások
során keletkezett törmelékhegyek. Azt is könnyű lett volna elhinni,
hogy a vizet, a tengerek és a folyók vizét, a bolygó kérge alól
szivattyúzták fel a felszínre.
A szárazföldeken néhol ősrégi épületmaradványokra emlékeztető
erodálódott tömböket lehetett találni. Persze az is elképzelhető volt,
hogy ezek a valamik természetes képződmények. A tengerekben –
az útmutató leírása szerint – algák és óriási kiterjedésű
hínárszőnyegek termelik az oxigént. A vizekben halak élnek,
valamint olyan békafelék, amelyek hínárral táplálkoznak. A
szárazföldön kamelopárdok és törpe kamelopárdok hatalmas
csordái legelésznek, főként a folyók mellett – érthető, hiszen itt
találnak maguknak ennivalót. A kamelopárdok négylábú, púpos,
kígyónyakú lények, melyeket időnként megtámadnak a pikkelyes
irhájú ragadozók, a homokfarkasok.
– Huh – mondta Zhord. – Úgy látom, az élet túlságosan egyszerű
ezen a Sabulorbon...
Mi lehetett a biológiai kapocs a tengeri kétéltűek és a szárazföldön
élő növényevők között? Létezett egyáltalán ilyesmi? A
kamelopárdok és a homokfarkasok, vagyis a zsákmányállatok és a
ragadozók között meglévő egyensúly is túlságosan szimplának tűnt,
a tápláléklánc pedig olyan egyszerű volt, hogy talán az egész
kozmoszban nem lehetett hasonlót fellelni.
– Ezt a bolygót úgy hozták létre. Valaki vagy valami...
A Sabulorbon egyetlen új életforma sem fejlődött ki, nem is
fejlődhetett. A vörös óriás tágulással vált óriássá. Ha ez a nap
kisebb és forróbb lenne, akkor a Sabulorb egész felszíne keményre
fagyott sivatag volna. A nap, miközben tágult, bizonyára magába
olvasztotta a melegebb, hozzá közelebb keringő bolygókat.
Elképzelhető, hogy mikor az ezeken a planétákon élő intelligens
élőlények látták a közelgő végveszélyt, átalakították, lakhatóvá
tették maguknak a távolabbi pályán keringő Sabulorbot.
Vagy talán, ha igazak a romokkal kapcsolatos pletykák, a Sabulorb
hasonlatos a Darvashhoz, ahhoz a sivatagvilághoz, amelyiken Tarik
Ziz rejtőzködik. (Ó, hogy főzzék meg élve Zizt abban az ocsmány
robothacukájában! Ha másért nem, hát Ey'Lindi emlékére..)
Eónokkal ezelőtt a Darvash valamilyen planetáris változáson ment
keresztül, amelynek hátterében valamelyik ősibb, nagyobb
intelligenciájú faj állt. A Darvashon ezek az ősök hátrahagytak
bizonyos emlékeket, építményeket és létesítményeket; ott a múlt
tanúi nem váltak erodálódott romokká, mint a Sabulorb felszínén.
– Szerintem a szlannok látogattak el ide, valamikor nagyon régen –
jegyezte meg Lex. – A tengerekben található békafélék léte
legalábbis erre utal...
Évtizedekkel korábban a kolostorerőd egyik gigantikus hangárjában
Lex kadétként végignézte, ahogy egy varangyszerű szlann
hadimágust, egy láncokkal körbetekert förmedvényt, átkísérnek a
hóhérsebészekhez. A szlannokról nagyon keveset tudtak. A jelek
szerint ez a faj még az eldáknál is régibb volt, sőt egyesek szerint
éppen ők voltak azok, akik valamikor nagyon-nagyon régen
felemelték magukhoz az eldák civilizációját. Egyesek azt vallották,
hogy a Földön is ők ültették el az élet csíráját. Mostanság azonban
ki sem mozdultak a galaktikus pólus északi részén lévő otthonukból.
Mivel a szlannokat mindenki veszedelmesen erősnek és
hatalmasnak tartotta, a Birodalom sosem zaklatta őket.
– Igen, a szlannok, szerintem...
Jaq nem foglalkozott sem a szlannokkal, sem a Sabulorbon létező
életformák eredetével, Zhord azonban érdeklődve hallgatta Lex
f e j t e g e t é s é t .
– Elég okos vagy ahhoz képest, hogy ekkorára megnőttél – mondta.
Lex erre fenyegetően felnevetett, és hogy valamivel visszavágjon,
halkan eldarált egy gúnyos mondókát:
– Kicsi zömik, nagy ember kihallgassa őtet, nagy ember levadássza
ő t e t . . .
– Na, ha vadászni van kedved, hát állok elébe! – felelte Zhord
sértődötten, de nem túlságosan kihívóan.
A kapitánytól bonuszként kapott hipnokapszula segítségével
megtanulták a sabulorbi dialektust. A többi utasnak ezért a
szolgáltatásért külön fizetnie kellett.
A sabulorbi nyelv tele volt légyennel.
„Hadd légyen nékem alamizsna adva.”
„Hadd légyen eme kamelopárd meglovagolva.”
A dialektust egészében véve valami különös régiesség, pátosz
jellemezte; az embernek olyan érzése támadt, mintha a szent korok
hagyatéka, az időtlenség záloga lenne.
* * *
Jaq fejében egyfolytában Ey'Lindi járt, és a vele kapcsolatos
gondolatok, az emlékek iszonyú kínokat okoztak neki. Valahányszor
meggyújtott egy-egy füstölő rudacskát a kabinjában, a füst mindig
úgy kanyargott, úgy szállt, olyan szellemszerű volt, mintha a Halál
Hölgyének sziluettjét próbálná megformálni.
Ez a megszállottság ugyanolyan erős volt benne, mint az a másik,
amiért annak idején még az eretnekség ösvényére is képes volt
r á l é p n i .
Lehetséges, hogy már nem ép az elméje?
Vagy talán... azzal, hogy engedte Ey'Lindi emlékének, hogy kísértse
és kínozza, hogy megszállja, hogy minden más gondolatot
kiszorítson az agyából – talán ezzel a múlt és a nő felé irányította
minden energiáját, minden pszichikai energiáját, azt az erőt,
amellyel a hozzá hasonló inkvizítorok csodákra voltak képesek?
Megengedte a halálos vágy démonának, hogy legyőzze azt a
másik, szintén benne lakozó démont, és ezáltal megvilágosodottá
változtassa. Talán így lesz immúnis a Káoszra, így lesz képes arra,
hogy megfejtse a Rhana Dandra könyvének titkait, és a
megszerzett információkat a jó cél érdekében felhasználja. Igen, a
jó cél érdekében – és talán arra is, hogy visszahozza Ey'Lindit...
Nem, erre a lehetőségre gondolnia sem szabad! Nem engedheti
meg, hogy Lexandro d'Arquebus, a Császári Öklök kapitánya, aki
most az ő barbár rabszolgájának szerepét játssza, gyanítani kezdje,
hogy még mindig az ő régen kimondott vad szavai visszhangzanak
a fejében.
Ki kell purgálnia magából ezeket a gondolatokat. El kell zárnia őket
agyának egyik eldugott rekeszébe. Igen, az ötlet, hogy vissza lehet
és vissza kell hozni Ey'Lindit a halálból, nem más, mint őrült
fantazmagória, megvalósíthatatlan rémálom.
Jaq felidézte azt a két alkalmat, amikor Ey'Lindi a teste köré fonta
halálos, tetovált karjait és lábait; felidézte az eksztázis pillanatait,
amelyeknek nem csupán a gyönyör okozása és megszerzése volt a
célja, hanem valami más is.
Valami, ami mindennél magasztosabb és magasabb cél.
Ey'Lindi jól szolgálta őt, és ezáltal a Birodalmat is. Jól? Kiválóan!
Hadd maradjon hát az emléke itt, az agyában, az idegeiben, hadd
maradjon meg továbbra is a megszállottság, amely életben tartja és
megmozgatja a tudatát; hadd legyen személyes ikon, fétis, amely
ugyanúgy táplálja majd őt energiával, mint ahogy Rogal Dorn
táplálja Lexet. Igen, maradjon csak itt, és taszítsa ki őt a józanság,
az épelméjűség határára, lökje át azon túlra, és hozza vissza
m e g t i s z t u l v a .
Ez nem lehet eretnekség, ezt nem lehet másként nevezni, mint az
Istencsászár, a Földön Lakozó iránti odaadásnak és hűségnek.
Jaq, amikor egyedül volt, hosszasan eljátszadozott azzal a zsinegre
erősített pöttyös kaviccsal, amelyet most a nyakában hordott.
Kavics? Ey'Lindi lélekköve! Az eldákat nem tudta sokáig
megtéveszteni. Az eldák lelke valóban beleköltözik a kövekbe, ám
az embereké nem. Ez a „lélekkőnek” nevezett valami nem más,
mint egy hétköznapi, pöttyös kavics...
Ennek ellenére elképzelhető, hogy Jaq számára amulettként fog
működni. Elképzelhető, hogy fókuszálni fogja pszichikus tudatát,
felgerjeszti azt az agonizáló szenvedéllyel, a kínzó emlékekkel.
Ha Ey'Lindinek volt valami rezonáns párja a világban, akkor az nem
lehetett más, mint az Orgyilkos-lap Jaq Tarot-paklijában. Az
Adeptio-sorba tartozó lap, amely egyszer oly meghökkentően
emlékeztetett Ey'Lindire. Vajon még mindig emlékeztet rá? Vagy
lehet, hogy Ey'Lindi halála után megfakult vagy eltűnt a figura?
Jaq a csuhája alól elővette a pettyes mutánsbőrbe csomagolt
Tarot-paklit. Lehunyta a szemét – érezni és koncentrálni akart –,
majd kihúzott egy lapot a többi közül.
Igen, ez az! Az Adeptio Orgyilkosa. Rövidre nyírt hollófekete haj,
aranyfényű szempár. Ey'Lindi arcának széles, elefántcsontszínű
felülete. Csábos mellein keresztben tetovált bogarak, dekorációnak
sem utolsó régi sebhelyek. Ó, mennyire karcsú, gyönyörű, elegáns
és csodálatos fegyver volt! Egy élő fegyver... Jaq úgy érezte, mintha
vér csorogna a szeméből. Ey'Lindi képe a pszichoaktív
folyékonykristály-lapon viaszszínű volt, és merev. A tekintete üres.
Ő maga volt a halál. A megsemmisülés.
A kártyák Ó, ostobaság! Zephro Cornellan gúnyos képe még mindig
ott lapult valahol a pakliban. Zephro, aki álcájában beszivárgott a
Harlekinek közé. Cornellan talán még arra is képes lehet, hogy az őt
ábrázoló kártyán keresztül megfigyelje Jaqot.
Ha a trió el akart rejtőzni, ha azt akarták, hogy senki ne találjon
rájuk, akkor nem elég, ha kiveszi a többi közül a Harlekin-lapot. Meg
kell semmisíteni! Hogy ez eddig miért nem jutott az eszébe? Ah,
igen. A tragédia óta valahogy nem úgy működött az agya, ahogy
kellett volna.
Ám ha egy lap megsemmisül, megsérül a pakli integritása.
Mielőtt elcsomagolta a kártyákat, Jaq az egyik belső zsebébe
csúsztatta Ey'Lindi képmását. Vele szemben nem volt szüksége
védelemre; semmi baja sem lehet abból, hogy legalább így a
közelében van. Az Orgyilkos-lap tökéletes ikon volt, fétis, egy
mementó mori.
* * *
A Szabadvállalkozás felkészült, hogy végrehajtsa a második
hipertéri ugrást.
Jaq, Lex és Zhord a kabinfülkéket összekapcsoló szűk kis
társalgóban várta a figyelmeztető szirénák megszólalását. Az
utasok és a legénység tagjai hadd gondoljanak csak a legtisztább
dolgokra, miközben a hajó keresztülvág az elkárhozott lelkek
tengerén, ahol ragadozók ólálkodnak!
Jaq levette a nyakából a zsinegre erősített kavicsot, és a
hulladékmegsemmisítő nyílása fölé tartotta, de úgy, hogy Lex és
Zhord jól láthassa.
– Megtisztítom magam az őrülettől – mondta. – Megszabadulok
mindentől, ami elterelheti a figyelmemet.
– Aú, ne csináld már, főnök! – tiltakozott Zhord. Lex azonban
ünnepélyesen, sőt komoran bólintott.
– Tedd csak meg. Én is kivettem magamból a szolgálati rudaimat.
Jaq eleresztette a zsineget; a kavics belehullott a megsemmisítőbe,
majd hamvai szétszóródtak az űrben.
– És még valamit elhatároztam – folytatta Jaq. – Ez komolyabb
lépés... Meg kell semmisítenem a Tarot-paklimat, mert lehet, hogy
Cornellan éppen ezen keresztül fog a nyomunkra bukkanni.
Ebben a pillanatban megszólaltak a szirénák. A Szabadvállalkozás
behatolt az immatérium szürke világába, ráállt a hipertér pszichikai
áramlataira. Talán nem fognak rátámadni azok a förtelmes lények,
amelyek máris karmolászni kezdték a burkolatát. Talán szerencséje
lesz, és nem sodródik bele valamilyen örvénycsapdába, nem lesz
belőle tehetetlenül hánykolódó űrroncs, olyan bárka, amely
mumifikálódott hullákat szállít a fedélzetén...
Vajon helyesen teszi Jaq, ha megszabadul a kártyáitól? Lehet, hogy
a pakli hamvai nem jutnak ki egyenesen a hipertérbe; lehet, hogy a
hajó energiapajzsai visszafogják a port, és csak akkor szóródik szét
a vákuumban, amikor a Szabadvállalkozás ismét visszatér a
v a l ó s á g b a .
Jaq beledobta a megsemmisítő torkába a saját lapját – a Főpapot.
A Főpapot, aki trónon ült, és egy pöröly nyelét markolta. Jégkék
szemek. Sebhelyes, kemény arc. Nem túl dús, őszülő bajusz és
szakáll. Ha ez a lap megsemmisül, az a Harlekin-ember éppen úgy
nem tudja majd megtalálni az egykori inkvizítort, ahogy a
trónprotézisbe zárt Istencsászár sem képes rábukkanni legendás
f i a i r a .
A Császár lelke átjárta ezeket a lapokat. Az ábrákat Ő maga
tervezte. Ha a hittől fűtött zarándokok látták volna, ahogy Jaq
hamuvá változtatja a Császár lapját!... Vajon mit tettek volna akkor,
ha az a zord és vak arc, az aranytrónusba zárt béna test mása a
szemük előtt válik semmivé?
Jaq az Űrgárdista-laptól is megszabadult. Lexandro d'Arquebus
kapitány legyen névtelen! A kártya ábrája már túlságosan
hasonlított Lexre: olajbarna test, félelmetes sebhelyek. A jobb
orrcimpájában rubingyűrű. Sötét pillantású, értelmes szempár.
G y ö n g y f o g a k .
A Zömik-lapot szintén a nyílásba ejtette.
– Aúúú! – mondta a kis fickó olyan hangon, mintha gázok zavarnák
a gyomrát.
Az semmit sem számított, hogy a lap zömikje hasonlított-e Zhordra
vagy sem. Tulajdonképpen minden zömik egyforma: hatalmas
krumpliorr, kövérkés, rózsás arc, bozontos, vörös szakáll és
biciklikormányra emlékeztető bajusz. Zhord vörös haja már újra
kinőtt, és éppen olyan dús, éppen olyan boglyaszerű volt, mint
bármelyik zömiké.
A zömikek, akik elhagyták otthonviláguk rendszerét – általában
azért, hogy a Birodalmat szolgálják –, nagyjából ugyanúgy
öltözködtek: zöld overall, steppelt, vörös pufi dzseki, ellenzős sapka
és hatalmas, ormótlan bakancs.
Jaq szinte rá sem nézett a Harlekin-lapra. A tűzbe vele, váljon
hamuvá, jusson ki a semmibe! El vele, el, el, minél hamarabb!
A kártyák egymás után hullottak bele a megsemmisítő nyílásába.
A Discordia-sor Démon-lapja következett. Jaq habozott, nem dobta
rögtön a nyílásba.
– Látsz valamit, főnök? – kérdezte Zhord, aztán ő is észrevette a
dolgot. Felnyögött.
A múltban ennek a lapnak a rajza átváltozott, meghökkentően
emlékeztetni kezdett a hidrára: kocsonyás, remegő csáptömeg volt
– talán azért, mert a Harlekin-lap hatást gyakorolt rá. Most viszont
ismét szimpla démon lett, egyszerű és tiszta, már ha egy ilyen dolog
képes tiszta lenni. Vicsorgó agyarak, kegyetlenül meredező karmok.
A kép megremegett, és hirtelen átváltozott. A csúf arc felfúvódott. A
nyak összezsugorodott. A fej belesüppedt a törzsbe. A görbe
szarvak kiegyenesedtek.
Jaq ösztönösen létrehozott maga körül egy védelmi aurát, de a
lapot nem dobta el.
– Hajítsd már ki! – nyögte Zhord.
A démon megmozdult, és vonaglani kezdett. Bőrén gúnyos arcok
jelentek meg, hogy azután egyetlen pillanattal később semmivé
váljanak. Teste különböző pontjain ajkak formázódtak, melyek
szétnyíltak, mintha mondani akarnának valamit. Kegyetlen,
pengevékony ajkak. Húsos, érzéki ajkak. Eltorzult ajkak.
Szétnyíltak, majd összecsukódtak, hogy azután valahol másutt
ismét szétnyíljanak.
Lex megdöbbenve bámult a démonra, és az arcán valami olyasmi
tükröződött, amit nem lehetett másnak nevezni, mint elismerésnek.
– Dorn nevére, pusztítsd el!
Jaq a tiltott kódexekből, amelyeket az Ordo Malleus pszichikai
védőpajzsokkal leárnyékolt laboratóriumában egyszer lopva
végigtanulmányozott, jól ismerte ezt a képet.
Ez volt Tzeentch, Mindenek Megváltoztatója, a Sors állítólagos
t e r v e z ő m é r n ö k e .
Amikor eszébe jutott, hogy valamikor régen a Földön, a belső
Inkvizíció szívében már látta ezt az ocsmány és veszedelmes
délibábot, Jaq keblében a borzalom mellett feltámadt valami
másfajta érzés is: a nosztalgia.
Tzeentch testesítette meg az anarchiát és a torzulást, a felfordulást
és a változást; ő volt az, aki állítólag elszakította az események
fonalát, és más eseményeket kötözött hozzá az így kapott csonka
szálakhoz. Maga a Változás az, amivel Jaqnak fel kellett vennie a
harcot? Hát nem a Slaanesh és hívei által képviselt perverzió?
Ezzel kell szembenéznie ahhoz, hogy megkereshesse az utat
ahhoz a helyhez, amely valahol a Hiperhálóban van? Ahhoz a
helyhez, ahol meg lehet változtatni az idő és a történelem menetét?
Ahhoz a helyhez, ahol Ey'Lindi még mindig él?
Ahhoz a helyhez, ahonnan kiindulva lehetőség nyílik arra, hogy
visszahozza őt a halálból...
Jaq szívét marokra szorította a csüggedtség. Lexet mintha
megbénította volna a szeme elé táruló látvány, mintha az undorító
kép minden erőt kiszívott volna tagjaiból. Zhord kis híján felvihogott,
de aztán mégsem tette, ehelyett inkább locsogni kezdett – a
démonok megidézésének veszélyeiről beszélt, ami főként akkor
fenyegeti az embert, ha a hipertérben próbálkozik meg ezzel az
egyébként is kockázatos dologgal.
Jaqot bosszantotta a locsogás.
– Már létrehoztam egy védelmi aurát! – vicsorgott rá a zömikre. –
És készenlétben van az energiapálcám! – A kártyalapra meredt.
Lehet, hogy Tzeentch az ura a megvilágosodáshoz vezető út, a
megvilágosodást eredményező változások első stációjának? Lehet,
hogy Tzeentch valamelyik felsőbbrendű démonával, a Változás
valamelyik ravasz és játékos, de végtelenül könyörtelen és gonosz
urával kell megküzdenie? Vajon erre utal az, amit a kártyán lát? Jaq
érezte, akár ez a helyzet, akár nem, lelkének magját mindenképpen
el kell rejtenie, érintetlenül kell megőriznie...
Ó, kísértések!
A démon feje körül füst gomolygott, furcsa mintázatokat hozva létre.
Mintákat és formákat, amelyeket jeleknek, szimbólumoknak,
valamiféle jövendölés elemeinek is fel lehetett fogni.
A kártya talán nem egyéb, mint a Jaqra váró veszedelmek
lakmusza. Egy jelzés – annak felvillantása, amivel az útján
találkozni fog. Egy figyelmeztető jel...
A józan ész visszavette a hatalmat a tudat fölött. Igen, Zhordnak
igaza van. Ha ez a helyzet nem változik meg valamilyen formában,
ha ennek az egésznek nem vet véget valaki, akkor tiszta gondolatok
helyett a borzalom keményszik rá burokként a Szabad
vállalkozásra. Lehet, hogy ezek a borzalmak máris nekiláttak
romboló munkájuknak, máris a réseket és a bejáratokat keresik a
hajótest gondosan összehegesztett paneljei között? Rózsaszínű,
hosszú karú villanások száguldanának végig a hajón, mindent
belepne az az iszonyatos köd... Legalábbis a Codex Daemonicus
szerint hasonló esetben erre lehetett számítani.
El kell hamvasztani ezt a kártyalapot!
El kell hamvasztani? Ezt csak kimondani könnyű.
De... most már mindegy. A paklit úgysem használhatja többé. Kihez
fohászkodjon, kitől kérjen útmutatást most, hogy elégette a
Császár-lapot, a pakli legerősebb lapját? Talán a Halál Hölgyéhez?
Lex torkából artikulálatlan hang buggyant elő. Lassan Jaq felé
mozdult, de úgy, mintha adamantiumból öntött láncokat kellene
leszaggatnia magáról.
– Halld szavam! – kiáltott fel Jaq. – Halld inkvizítorod, urad és
parancsolód szavát! – Lex megtorpant; talán örült is annak, hogy
abbahagyhatja a mozgást. – Ha valaha is hasznát akarom venni a
Rhana Danára könyvének, akkor kapcsolatba kell lépnem
valamilyen okkult erővel. Kiképeztek rá, hogy szembe tudjak nézni
minden ilyesmivel. Ez a kártya figyelmeztethet engem. Olyan ez,
mint valami sugárzásmérő – tette hozzá Zhord felé fordulva.
Jaq gondosan visszacsomagolta a mutánsbőrbe a kártyát; abba a
mutánsbőrbe, amelyben korábban a teljes paklit tartotta.
– Tessék, biztonságban van...
A többi lapot odavetette az enyészetnek.
Egy űrgárdista-kapitánytól a Káosz megpillantásakor nem is lehetett
elvárni másféle reakciót. Lex csak azt tette, amit tennie kellett. Nem
volt ő terminátor könyvtáros, pszichikus specialista, és mivel már
részt vett néhány bevetésben, pontosan tudta, mire képes a Káosz.
Tzeentch megmutatkozása felszította benne a dühöt és az
elszántságot, a látvány rágni kezdte belülről, akár valami
gyermekkorból visszamaradt, újra feléledő rémálom, és úgy érezte,
mindenképpen tennie kell valamit. Hosszú, hegyes és éles körmével
úgy karmolt bele hatalmas bal öklébe, mintha le akarná szaggatni
róla a bőrt, a húst, mintha le akarná csupaszítani a csontot.
Fájdalmat akart okozni magának...
Lex spirituálisan eltávolította magát ettől a rövid jelenettől. Jaq
tisztán hallotta az óriás fohászát:
– Eletem fénye, létem Dornja...!
Lex az inkvizítorra nézett; már higgadtabb volt, mint korábban. Lelki
trauma gyötörte, de sikerült túltennie magát rajta. Egyetlen szóval
sem említette meg, min megy keresztül.
– Tudásod vezérel engem – mondta Jaqnak.
– Nagyon körültekintő leszek – felelte Jaq. – Mindenben, amit tenni
f o g u n k .
Igen, körültekintő lesz, és óvatos – arra mindenképpen ügyelni fog,
hogy a társai ne gyűlöljék meg, ne idegenedjenek el tőle.
Ami pedig a valódi óvatosságot illeti... Nos, amíg az ember egy
sziklaormon állva figyeli a lábai alatt örvénylő és fortyogó tengert,
talán képes arra, hogy egy idő után előre kiszámítsa a víz minden
mozgását, a hullámok minden változását. Ám ha egyszer
elrugaszkodik a sziklától, búcsút kell mondania mindennek, amit
stabilitásnak és biztonságnak, előre kiszámíthatóságnak neveznek.
Kis idő múlva ismét megszólaltak a szirénák. A Szabadvállalkozás
biztonságban volt – már a Sabulorb rendszerének peremén járt.
* * *
Álmában egy káoszjelenés gyötörte Jaqot...
Askandar urának, Lord Egremontnak háreme száz
négyzetkilométernyi területet foglalt el a gigantikus metropolis,
Askandargrad szívében. Két nappal ezelőttig a háremet a nagy
város közepén felépített Tiltott Város falai vették körül. A Tiltott
Városnak a fele azóta rommá vált. Mindenütt tüzek lobogtak. A
komor égre füstgomolyok törtek fel, elhomályosítva a két napot, a
narancsvörös nagyobbikat és a fehéren fénylő kisebbiket.
Északról és nyugatról a pusztítás ikercsápjai vájták Askandargrad
testét; a megállíthatatlanul előretörő nyúlványok a kincset, a
háremet akarták megszerezni.
A hárem és a metropolis közötti masszív, de már több helyütt áttört
és meggyengült fal – amelyen valamikor csupán egyetlen kapu,
egyetlen bejárat volt – külső oldala mellett Lord Egremont kecsesen
nyújtózkodó palotája eleven pokollá változott. Aki akár egyetlen
pillantást vetett erre képre, az rögtön arra gondolt, hogy Askandar
urának, a kormányzónak, jobb volna, ha már nem élne.
Halott volt az elit eunuchgárda több száz tagja. És halottak voltak a
véderő katonái. És halottak voltak a háremhölgyek is. Már
amelyiknek szerencséje volt...
Az egykoron bámulatos fürdőház romjai között Jaq az eunuchgárda
három tagjával kuporgott. Az eunuchok jól megtermett emberek
voltak, skarlátvörös bőrmellényükön kívül semmi sem takarta
felsőtestüket. Izmos karjukon aranypántok csillogtak. Buggyos,
csíkos nadrágjuk övére az egyik oldalon ormótlan hálópisztolyt
akasztottak, a másik oldalon energiakardjuk hüvelye himbálózott.
Az ilyen fegyverek mindössze arra voltak jók, hogy fenntartsák a
rendet a máskor oly békés háremben. A hálópisztolyt legfeljebb arra
lehetett használni, hogy elfogják a behatolókat, az energiakardot
pedig arra, hogy lefejezzék őket.
Mégis elegendőnek bizonyultak. Egészen eddig.
Az eunuchok uniformisa tépett és mocskos volt. A három közül az
egyik elvesztette borotvált koponyájának búbjáról a kontyba kötött
hajtincset – egy lángszóró tüze perzselte le róla. Fejbőre
megpörkölődött, undorítóan vöröses rózsaszínűvé változott. A társa
egy obszcén dekorációkkal ellátott, förtelmes külsejű
robbanótöltetes puskát dajkált a karjai közt. A fegyver
hadizsákmány volt, az egyik megölt behatolótól szedte el.
A fürdőház elefántcsontfa teteje belezuhant a hosszúkás fehér
márványmedence illatosított vizébe. A zsindely és a csempék alatt
meztelen testek hevertek. A fürdőzők közül sokan azonnal
szörnyethaltak. Voltak, akik vízbe fúltak. A nemrég még csodálatos
testek törötten, szétzúzódva, víz alá merülve feküdtek. Az áldozatok
közül néhányan még mindig rángatóztak, sebesülten vonaglottak. A
romok alatt akadtak még páran, akik kétségbeesett igyekezettel
próbálták kiszabadítani magukat, de erejük már csak arra maradt,
hogy levegőt vegyenek.
Az egyik oldalfal egy része leomlott. A nyíláson keresztül a
törmeléktorlasz mögül Jaq és a három eunuch ki-kilesett a fürdőház
előtti plázára, a nemrég még kecses és gyönyörű terrakotta urnák
és virágágyások maradványai között zajló eszeveszett tombolásra.
Lehet, hogy a sikoltozó, reszkető rabnők képzelődtek, miközben
azok a groteszk és félelmetes lények lassan és perverz módon
birtokba vették a testüket? Slaanesh káosz űrgárdistái minden
bizonnyal hallucinogén gázgránátokat használtak. De nemcsak
azokat, hanem robbanótöltetes puskákat, olvasztókat, iszonyatos
lánckardokat és nehézfegyvereket is. A gáz hatására a nők úgy
láthatták és érezhették, hogy támadóik szépek, durva érintésük
lágy, mellvértjük és váll lemezeik pasztellszínű köntös. Vagy
mégsem? Vajon létezik egyáltalán olyan anyag, amelynek hatására
ezek a szörnyetegek visszaváltozhatnak azzá, amik egykoron
v o l t a k ?
A támadók némelyike sietve megszabadult néhány vértjétől, így
láthatóvá váltak a groteszk módon mutálódott testek és ágyékok, a
szokásos méret kétszeresére, háromszorosára duzzadt nemi
szervek. Az óriási hímtagok tulajdonosai nyáladzva, összehúzott
szemmel vetették magukat a szerencsétlen nőkre.
Voltak olyanok is, akiknek nem kellett levedleniük páncéljukat.
Káoszivadékok materializálódtak, bárányméretű, póklábú és
démontestű lények, kíváncsian tapogatózó érzékeny csápokkal és
fallikus kacsokkal. Jaqnak, ahogy figyelte őket, olyan érzése támadt,
mintha álmodna. Kígyószerű köldökzsinór kötötte ezeket a
szörnyeket uruk duzzadt ágyékú testőreihez. Az őrök a háttérbe
húzódva álltak; üvöltöttek és nyüszítettek a gyönyörtől, miközben
arra biztatták az ivadékokat, hogy hágják meg, szentségtelenítsék
meg áldozataikat, juttassák el őket a gyönyör csúcspontjára, oda,
ahonnan már csak egyetlen irányba, a halál felé lehet
t o v á b b h a l a d n i .
A hisztérikussá vált nők egy csoportja körül fűrészes pengéjű
bárdok nyelét szorongató állatemberek őrködtek. Egy technikus
káoszgárdista irányította az ember formájú rabszolgákat.
Páncéljából számtalan antennaszerű rudacska meredt ki. Vállvértjei
olyanok voltak, mintha gigászi behajlított ujjak lennének.
Rémálomba illő sisakot viselt, amely leginkább egy ló fejére
hasonlított; a szeme vörösen izzott.
Az egyik bozontos állatember nyálat fröccsentve felhördült, és
elhajította bárdját. Kinyújtotta egyik mancsát, és magához rántott
egy nőt.
A technikus gárdista azonnal az alkarjára csatolt vezérlőpanel egyik
kapcsolójához kapott.
Az engedetlen rabszolga nyakán szétrobbant a fémgallér, a fej
leválasztódott a nyakról, és hátrafelé billenve leesett. Végiggurult a
földön a foglyok között. Amikor megállt, a lefejezett állatember még
mindig talpon maradva tántorgott.
Valamivel arrébb az eunuchgárda két tagja hevert; mindkettőjük
testét megcsonkították. Az egyik mellé letérdelt egy rikító színű
páncélt viselő káoszmedikus, aki előhúzott egy hatalmas pengéjű
szikét, felvágta a vergődő ember hasát, és érdeklődve kotorászni
kezdett a vonagló zsigerek között. Hirtelen mozdulattal kiszakított a
helyéről valami mirigyfélét, amelyet aztán sietve beletett a
combjához szíjazott fémedénybe. Ebből a mirigyből valamilyen
drogot fognak majd kivonni, olyan anyagot, amellyel fokozni lehet a
perverz eksztázist.
A Jaq mellől figyelő eunuchoknak ez már túlságosan sok volt.
– Hasim! – nyögött fel az egyik. – A barátom volt...
Mielőtt Jaq bármit tehetett volna, a fickó felpattant, majd felugrott a
márványtörmelék-halom tetejére. Egyik kezében hálópisztolyt, a
másikban energiakardot tartott.
A kard pengéjének energiamezője kéken ködlött a levegőben. A
pisztoly nevetségesnek látszott széles csőrével, a ragacsos
hálóképző anyagot tartalmazó idétlen tartállyal. Az eunuch elsütötte
a pisztolyt. Keze megrándult. A fegyver csövéből gubancosnak
látszó szálköteg röppent ki, mely a levegőben szétnyílt, és hálóvá
változva elzúgott a medikus feje mellett, rátapadva az egyik
technikusra. A szálak, miután célba értek, pillanatok alatt
összehúzódtak és megfeszültek.
A medikus felkapta a földről lánckardját. A penge zúgni kezdett,
olyan hangot adva ki magából, mint a feldühített gyilkos darazsak.
Az éles fogak láthatatlanul pörögtek körbe a penge hossztengelye
m e n t é n .
A férfi egyik kezét a háta mögé dugva szemmel látható élvezettel
közelítette meg a balga eunuchot.
O, milyen fülhasogató hangot ad ki magából egy lánckard, amikor
összecsap egy energiakarddal! Az energiatöltet elektromoskék
robbanása kitépte helyéről a lánckard fogalt, s félreköpte őket. A
medikus fémmel borított karja hevesen megrándult, aztán remegni
kezdett, de úgy, hogy Jaq arra gondolt, pillanatokon belül
széthasad. Semmi kétség: ez a fájdalom földöntúli boldogság volt a
medikus számára.
A medikus hátrált, aztán ismét előrecsapott. A két penge újból
t a l á l k o z o t t .
A medikus a háta mögül előrántotta a hatalmas sebészszikét, és
villámgyors mozdulattal beledöfte az eunuch hasába. A kard
kihullott ellenfele kezéből, és a földre esett a hálópisztoly is. A
hárem őrzője hátratántorodott, s mindkét kezével megragadta a
hasából kimeredő szike nyelét.
Elvesztette az egyensúlyát, és elesett. Agonizálva vonaglott a
földön. A medikus elégedett, már-már boldog üvöltéssel ugrott
előre. Tudta, egy ilyen seb nem okoz gyors halált; már látta, még
lehetősége lesz arra, hogy felboncolja az élő embert.
Persze a többi mutáns űrgárdista rögtön abba az irányba fordult,
amerről az ostoba eunuch érkezett. Megfeledkeztek arról, amiben
éppen a perverz gyönyört keresték, és készenlétbe helyezték
f e g y v e r e i k e t .
Közben a pisztolyból kilőtt háló rákötött a technikus páncéljára. A
szálak egyike az alkarjára csatolt vezérlődobozra feszült.
Talán ő maga állított a kapcsolókon, azzal a szándékkal, hogy
gyilkos dühöt gerjesszen a romba döntött fürdőházban eddig
jobbára tétlenül ácsorgó rabszolgákban, talán a vezérlőre feszülő
szál volt az oka...
Az egyik állatember nyakán szétrobbant a nyakörv. A bozontos fej
levált a nyakról.
Felrobbant a következő pánt is.
Aztán a harmadik, majd a negyedik...
* * *
Jaq hideg verítékben fürödve riadt fel az emlék-álomból.
Harmadik fejezet
Lázadás
A shandabari űrreptéren hosszú sorban állást követően Zhordnak
sikerült egy kisebb ékkövet egy zsáknyi helybéli sékelre cserélnie. A
kikötőben – amelyben nem csupán űrhajók, de más, a bolygón
használatos légi járművek is megfordulhattak – hemzsegtek a
zarándokok. Ez a tömeg a legutóbb leszállt hajókkal érkezett ide;
sokuk a Sabulorb valamelyik másik kontinenséről érkezett.
A zarándokok többsége másra tartogatta a pénzét, mivel a
legtöbben valamilyen kegytárgyat vagy relikviát szerettek volna
venni, így a trió viszonylag könnyen szerzett egy limuzint. A jármű
gumijait hihetetlenül felfújták, ablakai meghökkentően sötétek
voltak, de a vezető vállalta, hogy beviszi az utasokat a városba.
Hogy pontosan hová? u211 O, igen, egy olyan irodába, amely ingatlanok
hosszú távú bérbeadásával foglalkozik. Annak ellenére, hogy
Ey'Lindi annak idején valamelyik zsúfolt karavánszerájban szállt
meg – furcsa módon, hiszen azt állította magáról, hogy egy másik
naprendszer kormányzójának a leánya –, Jaq valami jobb szállást
a k a r t .
Shandabar poros, hűvös, meghökkentően nagy metropolis volt.
Igen, kifejezetten nagy, de ennek ellenére mindenütt emberek
nyüzsögtek benne. A sofőr állítása szerint a helybeliek száma
kétmillió, ami most, a zarándokokkal legalább hatvanmillióra
d u z z a d t .
A város északi határában a két kilométer széles folyó, a Bihisti
hömpölygött. Délen a Szürke-sivatag nyújtózott. Shandabarban
gyakoriak voltak a homok- és porviharok, de csak ritkán fordult elő,
hogy a szelek pár centiméternél vastagabb szemcsebevonattal
borították be az épületeket és az utakat. A kocsi kerekei – talán
csak megszokásból – ballonszerűek voltak; ugyanilyen kerekeken
gurult a többi autó, sőt még a morózus, kígyónyakú, széles talpú
kamelopárdokkal vontatott szekerek is.
Páncélozott járművekből rendőrök tartották szemmel az emberek
áramlását, a csuhás zarándokokat, a büszke és elegáns
előkelőségeket csakúgy, mint a zsebmetszőket, a koldusokat, a
kéregetőket, a rabszolgákat, az iparosokat, a misszionáriusokat, a
tömegnek nyálfröcskölő szenvedélyességgel prédikáló vallási
fanatikusokat, a hordárokat, valamint azokat a párokat, akik ostoba
módon nem sajnálták az időt és a fáradságot a szerelemtől. Az ég
rézszínű volt; a nap hatalmasan és vörösen izzott. Az épületek
többségének teteje kupolásan domborodott, majdnem mindegyikhez
árkádsorok tartoztak.
* * *
Miután végignézte a külvárosi szálláshelyekről készített bemutató
jellegű holofilmeket, Jaq kiválasztotta az egyik házat, amely a jelek
szerint eléggé félreeső helyen volt, és jól megerősített, már-már
erődszerű falakkal rendelkezett. Egy hatalmas gyémánttal fedezni
tudta a következő tíz esztendő bérleti díját, így érthető volt, hogy az
ingatlanügynöknek igencsak felcsillant a szeme, amikor sikerült
nyélbe ütnie az üzletet.
Mire a sofőr átszállította őket a csendes, békésnek tűnő déli
városnegyedbe, a hatalmas vörös nap már lefelé ereszkedett
pályáján – mintha egy vörös, apadófélben lévő, hullámtalan felszínű
tó világított volna az égen. A „tó” környékén megjelentek az első
csillagok.
* * *
A házat körbefogó fal tetejét szögesdrót füzér koronázta. A limuzin
az edzett plasztacél kapu előtt fékezett le. Féltucatnyi köpenyes,
automata fegyverrel ellátott fickó haladt el a kocsi mellett. Egy
pillanatra megálltak, fürkészőn az utasokra néztek, majd úgy
helyezkedtek el. hogy egyértelmű volt: alaposabban szemügyre
akarják venni az érkezőket.
A sofőr nem zavartatta magát.
– Éber az őrjárat – magyarázta.
Zhord, mielőtt kiszálltak, hogy átkutathassák őket, elkérte az
i n d í t ó k u l c s o t .
A kis fickó a ház új bérlőjének intézőjeként mutatkozott be. A saját
nevét adta meg, ami meglehetősen gyakori volt a zömikek között.
Közölte, hogy a ház bérlőjet Tod Zapasniknak hívják – Jaq már
korábban eldöntötte, hogy a Sabulorban ez lesz a neve. A hatalmas
termetű barbár rabszolga igazolására nem volt szükség.
Az őrjárat vezetője szükségesnek látta közölni az új bérlőkkel, hogy
a ház már régóta üresen áll, ezért a fal tetején lévő szögesdrótban
már valószínűleg nincs áram. Néhány nappal korábban csapatnyi
fanatikus remete bemászott a kertbe – itt akartak sátrat állítani és
tábort verni, itt kerestek menedéket a legutóbbi vihar elől.
– A házba nem jutottak be, nagyuram – mondta a parancsnok
Jaqnak. – Kivágtak pár értékes bokrot és fát, mert nem volt
tüzelőjük... Sajnos, az előző bérlő nem volt hajlandó megfizetni a
szolgálatainkat, ezért nem sokat foglalkoztunk ezekkel a
zarándokokkal. Azt hiszem, ez érthető...
Jaq a zömikre nézett, aki átadott egy maréknyi sékelt a
parancsnoknak. Az elkövetkezendő napokban Jaq többször is
elátkozta az őrjáratosokat pénzéhségük és istenkáromló
viselkedésük miatt. Mi közük lehet az ilyen embereknek a
becsületes szolgálathoz? Az ilyen őrködés hivatás, amelyet teljes
odaadással kell végezni. Valahogy úgy, mint egy bizonyos
orgyilkos-kurtizán... az a nő, aki csupán kétszer engedte közel
magához urát, de mindkét alkalommal nagyon jó oka volt rá, hogy
ezt tegye.
A negyed legújabb lakói tudták, hogy feleslegesen nem szabad
antipátiát kiprovokálniuk; mindenkinek sokkal jobb lesz, ha a
szomszédaik megtanulják tisztelni őket.
– De történhet bármi, képesek vagyunk megvédeni magunkat és a
tulajdonunkat! – jelentette ki Jaq, és a köpenye alól kiemelte a
Császár Kegyelmét.
A szemek tágra nyíltak az értékes régi fegyver láttán, amelynek
irizáló titániumfelületét ezüst rúnaberakások díszítették. A tárban
ekkor két robbanótöltet volt, de Jaq szükség esetén a maximálisan
feltöltött lézerpisztolyt is használhatta.
Zhord a Császár Békéjét vette elő, amelyben már csak egyetlen
lőszer maradt, és ő is meglazította tokjában a lézerpisztolyát.
A mellénye alatt a hátára erősített hálóból Lex előhúzott egy
robbanótöltetes fegyvert, amelyhez egy teli tár tartozott.
Lézerpisztolyát a combjára erősített multifunkcionális tokba
helyezte. A tok valójában majdnem teljesen üres volt, egymástól
elválasztott rekeszeiben egy ilyen rabszolgának a szerszámait
kellett volna magával hordania.
A Kareshen eltöltött néhány hét alatt Zhord képtelen volt muníciót
szerezni a robbanótöltettel működő fegyverekhez. A félelmetes
halálosztók csak egyszer-kétszer bömbölhettek fel – vagyis Lex
fegyvere valamivel többször –, aztán el kellett némulniuk. Nem baj,
ehhez a munkához a lézerpisztolyok is tökéletesen megfeleltek.
Sűrűsödött a sötétség. Az utcákon árnyak mozogtak. A limuzin
vezetője türelmetlenül köhécselt.
Zhord, miután bemutatta, visszatette a helyére a Császár Békéjét,
és kinyitotta a kaput. Szélesre tárta a szárnyakat, majd visszaadta a
kocsi kulcsait a sofőrnek, akinek – miután látta ezeket a fegyvereket
– eszébe sem jutott, hogy trükkökkel próbálkozzon, hogy
bepattanjon a járgányába, és elhajtson utasai pogygyászával.
– Odabent várj! – utasította a kis fickó komoran.
A férfi engedelmeskedett. Az őrjárat parancsnoka nyilvánvaló
elismeréssel nézett végig Lex meztelen lábszárán és karjain, majd
felhajtotta a kabátja gallérját. Megremegett.
– Kezd hideg lenni – állapította meg.
Lex csak egy horkantással felelt. Őt hozzászoktatták ahhoz, hogy
elviselje a hideget és a forróságot. Testét úgy alakították át, hogy
ennek a funkciónak is könnyen eleget tudott tenni. A bőre alatt lévő
kváziorganikus burok szimbiózisban volt az idegrendszerével, így
lehetővé tette számára azt, hogy a gerincénél elhelyezett
csatlakozóaljzatokon keresztül kapcsolatot tartson fenn az
energiapáncéljával. A burok valójában szigetelőréteg volt.
Lex ismét felhorkant. Mit tudhat egy ilyen hitvány alak, mint ez az
őrparancsnok, a hidegről és a forróságról? Megfeszítette az izmait;
az őrparancsok még sosem látott ilyen kemény hústömeget.
– Puhány – vicsorogta Lex kissé gúnyosan.
Az őrjáratosok félrehúzódtak. Talán önkéntelenül tették, amikor
megpillantották Lexet, vagy valami más volt az oka?
Igen, talán valami más...
Barna árnyékok közeledtek az utcán a ház felé. Tucatnyi árny. És...
még több. Tízesével, húszasával érkeztek, és váratlanul kántálni
k e z d t e k :
– Az Ö Arca, az Ő Igaz Arca, az Ő Arca, az Ő Igaz Arca...!
– Ki állja útját az Ő igazhitű zarándokainak? – kiáltotta egy eszelős
hang. – A zarándokok visszatérnek sátraikba. A zarándokok szent
ereklyéket hoznak! Félre az útból, félre, az Ő nevében parancsolom!
Zhord mindent tisztán látott. Szeme alkalmazkodott a félhomályos
barlangokhoz és alagutakhoz, amelyeket csak gyéren világítottak
meg, amelyekben az energiaellátást szigorúan korlátozták.
– Csak normál stukkereik vannak, főnök – mondta.
A közönséges lövedékeket kibocsátó kézifegyverek a különböző
alvilági bandák hétköznapi felszerelési tárgyaihoz tartoztak. Jaq a
lelkiismerete megnyugtatása végett felkiáltott:
– Figyelem! A körülmények megváltoztak. Mindenki dobja el a
fegyverét, bontsa le a sátrát, és hagyja el ezt a kertet!
A Birodalom hívei, amikor lehetett, kerülték a szükségtelen
mészárlást. Sajnos, sok esetben éppen a civilizáció, a stabilitás, a
józan ész és a hit megőrzése érdekében volt szükség vérontásra,
de az ilyen cselekedeteket utólag mindig megbánta valaki. Az
eszelős tombolás és gyilkolászás a törvényen kívüli eretnekekre és
a Káoszra volt jellemző.
Jaq figyelmeztetésére a válasz halk reccsenéssorozat volt – a hang
leginkább a talpak alatt kettétörő vékony, száraz gallyak ropogására
emlékeztetett. Golyók fütyültek a levegőben. Golyók koppantak a
kitárt kapu szárnyaihoz, és golyók pattogtak le a kertet körbeölelő
falról is.
A várakozástól és a közelgő nagy vallási eseménytől izgatott
zarándokok kissé megzavarodtak, talán egymást lovalták bele az
őrültségbe. Úgy érezhették, hogy joguk van azt tenni, amit tettek.
Azután megszólaltak a komolyabb szavú fegyverek is.
R A A R K p o p S W O O S H t h u d C R U M P
RAARKpopSWOOSthudCRUMR.
* * *
Az egyik fegyver csövéből kiröppent egy robbanógolyó. Azonnal
aktiválódott, s az apró lökéshullám még jobban felgyorsította. Célba
talált. Alagutat fúrt magának, aztán szétrobbant. Hús, csontok,
zsigerek emelkedtek minivulkánként a levegőbe. Mindig így történt –
ez a dolog mindig ugyanilyen undorító módon zajlott le.
A lézerpisztolyok gyakorlatilag némán működtek. Ha a célzás
pontos volt, az energiaszikék gyorsan semmivé váltak. Ahol a
lézertöltet találkozott a célponttal, ott felizzott a test, és agonizáló
kiáltás harsant. Feltéve, hogy az áldozatnak a találat pillanatában
még volt torka, tüdeje és szíve az utolsó üvöltéshez.
* * *
Körülbelül tíz zarándok elmenekült. Többtucatnyi hevert holtan vagy
halálos sebbel a kapu előtt. Szinte valamennyiüket a lézerpisztolyok
terítették le. Aprócska kis mészárlás...
Az őrjárat parancsnoka visszatért. Az egyre erőtlenebbé váló
fényben elismerően nézett a komoly fegyverekre.
– Ezek űrgárdistafegyverek, igaz-e, nagyuram? Nagyapám beszélt
nekem arról, hogy amikor az űrgárdisták eljöttek ide, ő is gyerek volt
csupán. Kipurgálták az idegeneket miközülünk. A zarándokok meg
relikviákat gyűjtenek.
A férfi leakasztott a nyakából egy zsineget, amelyen egy
megpörkölődött hüvelyű robbanótöltet himbálózott. Jaq egy
pillanatra összerezzent. A parancsnok áhítatosan megcsókolta a
f é m t á r g y a t .
– Ezt meg hol szerezted? – kérdezte Zhord.
– Itt vettem, Shandabarban; relikviaként árulták.
Az űrgárdisták, akik annak idején itt jártak, a jelek szerint
hátrahagytak néhány felhasználatlan tölténytárat meg talán más
tárgyakat is, amelyeket aztán távozásuk után évtizedekkel szent
holmikként tiszteltek az emberek.
– Add csak ide! – szólt rá a parancsnokra Lex. – Ennek itt a helye. –
A fegyverére csapott.
Jaq arra számított, hogy a parancsnok nem adja át Lexnek a
lőszert. Miért is válna meg a talizmánjától? Milyen jogon kér tőle ez
az óriás termetű barbár ilyesmit?
De nem... A parancsnok mintha megdelejeződött volna, félig
kábultan engedeleskedett az űrgárdistának.
– Áldás volt látni, ahogy ezek a fegyverek dörögnek – mormolta
közben, majd vonakodás nélkül átnyújtotta Lexnek a töltényt.
Oldalra fordult, és a szétszórtan heverő hullákra nézett. – Reggel
ideküldöm a szanitéceket meg a takarítókat, nagyuram.
– Hálás leszek érte – felelte Jaq. – A rabszolgám majd
hullazsákokat csinál a zarándokok sátraiból, és beléjük teszi a
halottakat. Itt, az utcán fogja lerakni őket.
A nap ekkor már majdnem teljesen lesüllyedt a látóhatár mögé; a
csillagok egyre fényesebben ragyogtak. A Sabulorbnak nem volt
holdja. Ha lett volna, a tengerek minden áldott nap elárasztják a
meghökkentően alacsony fekvésű kontinenst, és a lassú folyók vize
a bolygó mozgásának megfelelően újra és újra kiloccsan a
medréből. Persze a sabulorbi polgároknak ilyesmi eszükbe sem
jutott; az efféle dolgokat, az ilyen bonyolult problémák kezelését
ráhagyták a technikus varázslókra.
Az útikalauz szerint a szent városban három nagyobb templom és
számtalan kis szentély állt, melyek mindegyikét az Istencsászár
tiszteletére építették. Mind annak a helynek a közelében voltak, ahol
a Sabulorb kolonizációjának legelső évezredében a városkapu állt.
A trió másnap kora reggel a keleti Occidens-templom felé indult el.
Gyalog vágtak neki az útnak – úgy tervezték, később majd vesznek
maguknak valamilyen járművet. A Rhana Dandrából kifeszegetett
drágakövek birtokában sékelmilliárdosnak vallhatták magukat, de
ostobaság lett volna mindent azonnal pénzzé tenni. A körültekintés
és az óvatosság most sem árthatott, egyébként is egy várost
gyalogosan lehet igazán megismerni és megérteni; ezt a fáradságot
érdemes volt vállalni.
Az Occidens az a templom volt, ahol Ey'Lindi járt, ahol megtalálta a
génorzók tanyáját. Jaq mindenképpen a néhai orgyilkos-kurtizán
nyomait akarta követni.
Amikor nekivágtak az útnak, elhatározták, hogy keresnek még
néhány olyan tárgyat, amilyet az őrjárat parancsnokától kaptak.
Útban az Occidens-templom felé az egyik széles sugárúton
felfedeztek egy olyan épület-kolosszust, amely valahogy
különbözött a helyi stílusban épített házaktól. Hiányoztak róla a
kupolák és az árkádok, központi tornya köré pedig bástyakoronás,
lőrésekkel ellátott falakat emeltek.
– Úgy néz ki, mint valami bíróság – jegyezte meg Zhord borzongva.
Ám az útikalauzban egyetlen ilyen vagy hasonló rendeltetésű
épületet sem említettek.
Az utcákon egyetlen tükörmaszkos, tömegterelgető arbitrátort sem
l á t t a k .
– Jobb lesz, ha később még alaposan szétnézünk errefelé – mondta
a kis fickó.
* * *
Ahogy a trió közeledett ahhoz a helyhez, ahol a keleti, vagyis
Occidens-templomnak lennie kellett volna, egyre romosabb
épületeket láttak. Találtak egy háztömböt, amelyet nem sok
különböztetett meg egy óriási törmelékhalomtól. A jelek szerint
senki sem tett semmit az újjáépítés érdekében. A poros romok
között zarándokok kutakodtak. Ó, milyen szedett-vedett csürhét
alkottak! Aztán, mintegy ráadásképpen, ott nyüzsögtek a
jövendőmondók, az ajándékárusok és egy egész
kereskedősokadalom, amely a kitömött egértől kezdve a borig ezer
különféle kacatot kínált. Ameddig a szem ellátott, mindenütt
kunyhók és kioszkok, apró bódék és pultok álltak. A látvány
leginkább egy zsúfolt gombatelepre emlékeztetett. Az egész úgy
festett, mintha az egykori csatatéren bazárt alakítottak volna ki.
A pusztítás nyomai között virágzott a kereskedelem. A reménybeli
vásárlók légiója a legeldugottabb zugba is eljutott. A klienseket
felhajtó csalogatóemberek úgy hemzsegtek, akár a darazsak a
lédús gyümölcs körül. Önmagukat profi idegenvezetőnek nevező
fickók alkudoztak a látogatóba érkezettekkel.
Hogy elkerüljék a magukat ajánlók felesleges alkalmatlankodását,
gyorsan felbéreltek maguknak egy vezetőt. A pasas vézna volt,
középkorú, és határozottan visszataszító. Dülledt szeme – talán
valamilyen mirigytúlműködés miatt – állandóan levedzett. A felső
ajkán látszott, hogy valamikor régen késelésbe keveredett, és
éppen itt, az arcán szerzett sebet. A szavakat a torz felső ajaknak
köszönhetően kissé selypegve ejtette ki, ám ennek ellenére szünet
nélkül beszélt, méghozzá jó hangosan.
Samjani volt a neve.
– Köszönet, nagyuraim, azért, hogy engem fogadtatok fel.
Bizonyára azért jöttetek ide, Shandabarba, hogy részetek legyen a
csodás látnivalókban.
– Te magad is éppen eléggé érdekes vagy, Sam – jegyezte meg
Zhord kissé gúnyosan. – Egyébként hogy megy az üzlet?
Rosszabbul, mint a kollégáidé?
Samjani sejtelmesen elvigyorodott.
– Occidensben általában senki sem foglalkozik azzal, hogy a másik
arca szép-e vagy sem. – Felvihogott. – Itt, ahol egykor
deformálódott hibridek flangáltak, senkit sem zavar a csúnyaság. –
A férfi ügyes volt, határozottan ügyes: úgy csavarta a szót, hogy
saját rondasága ürügyén említést tegyen a félig emberi
génorzóivadékokról. Átlagos turistáknál ezzel a célzással általában
sikerült felpiszkálnia az érdeklődést. – És egyébként is, alacsony
növésű nagyuram, semmiféle hátrányom sincs abból, hogy ilyen az
ábrázatom. A zarándokok ide nem miattam jönnek, hanem hogy
megpillanthassák a Szent Arcot.
Hát igen, a Földön Lakozó arcáról két nap múlva akarták
fellebbentem a fátylat a nyugati, vagyis Occidens-templomban. A
trió ott akart lenni az eseményen, de most még azt a helyet, az
Occidenst szerették volna megnézni, ahol egykor Ey'Lindi járt.
– De... Létezik még egyáltalán az Occidens, és ha igen, hol van
ebben az irdatlan romhalmazban?
Samjani felvezette őket egy törmelékdomb tetejére.
– Éppen előttetek van!
A kőhalmok között egy széles téren furcsa nyílások tátongtak,
amelyek minden bizonnyal valamiféle föld alatti labirintust alkotó
alagút- és katakombarendszer lejáratai voltak. A törmeléket
kihordták belőlük. Az alagutakba létrákon lehetett lejutni. Valamikor
régen ezeket a helyeket ellepték a deformálódott lények, ez volt a
mutáció szíve; a központja annak az ocsmányságnak, amelyet
aztán a páncélos űrlovagok letöröltek a bolygó színéről. Ez volt az a
hely, ahol a legendás események lezajlottak – érthető, hogy a
zarándokok látni akarták.
– Miért nem építették újjá az Occidens-templomot? – hangzott a
következő kérdés.
– Az Occidens papjai nem járultak hozzá, nagyuraim... amiből arra
lehetett következtetni, hogy az Occidens és az Occidens
személyzete között valamiféle rivalizálás dúlt. Az Occidens státusát
tekintve alacsonyabb szinten helyezkedett el, mint az Occidens, de
mégsem lehetett jelentéktelennek tekinteni, mert a falai között
őrizték az Istencsászár, a halhatatlan uralkodó körömnyesedékeit. A
Földön Lakozó halhatatlan volt. Lelke szétterjedt az egész
galaxisban. Ez lehetett az oka annak, hogy a körömdarabkákat
hatalmas tartályokban kellett tárolni, mert azután is tovább
növekedtek, hogy elválasztódtak az Ő szent testétől. Az Occidens
papjai ezekből az óriás körmökből faragtak le egészen apró
forgácsokat, amelyeket aztán ezüstbe foglaltak, és szent
relikviaként eladtak a zarándokoknak. Ezzel szemben az
Occidens-templomban csupán egyvalami volt: az Igaz Arc, amely
csak egyszer jelent meg minden szent esztendőben, vagyis minden
ötvenedik szabványévben. A génorzó fattyak bandája lassanként
megfertőzte az Occidens-templomot. Megfertőzte, és a hatalmába
kerítette. A mágusok vezetője lett a főpap. Amikor aztán az
űrgárdisták felvonultak ellenük, természetesen védekeztek, és a
harcok során a templom megsemmisült. Az épület meg az egész
környezete, valamint a papok is elpusztultak. A helyi pontiflexü úrba
et mondi akkor járt volna el helyesen, ha kijelöli az Occidens új
főpapját. Ám a génorzóhibridek felkelése során ez a nagy tekintélyű
és nagy hatalmú egyházi személyiség életét vesztette. A törvények
és a tradíciók azt diktálták, hogy az ő utódja az Occidens-templom
akkori főpapja legyen. Értitek, amit mondok, nagyuraim...? Az
Occidens-templom idős főpapja pedig nem volt hajlandó kijelölni az
Occidens-templom új főpapját. Talált volna alkalmas embert a
posztra, de semmi kedve sem volt ahhoz, hogy új ellenfelet kreáljon
magának. Ezt természetesen nem mondhatta ki nyíltan, így arra
hivatkozott, hogy mindenekelőtt az ő kinevezését kell megfelelő
módon helybenhagynia a felsőbb hatóságoknak és egyházi
méltóságoknak. Kijelentette, hogy mivel istentelen szörnyek nemrég
képesek voltak arra. hogy megszállják és megfertőzzék a szent
város egyik nagy templomát, neki egyszerűen nincs joga ahhoz,
hogy egyházfőként megfelelőnek minősítse magát – mindenképpen
valamilyen külső jóváhagyás szükséges ahhoz, hogy folytathassa
ténykedését. Ehhez a jóváhagyáshoz pedig a felsőbb vezetőknek
bizonyára szükségük van a városban történt eretnekfertőről készült
pontos jegyzőkönyvre. Évek teltek el a jegyzőkönyv elkészítésével,
ám végül a jelentés mégis elkészült, s továbbították az asztrális
kardinális harminc fényévnyi távolságban lévő hivatalába. Ez a
magas rangú egyházi személyiség több száz köbfényévnyi űrzóna
vallási ügyeivel foglalkozott. Mivel a jelentést a szabályoktól
eltérően nem a sabulorbi pontifex hivatala készítette (nem is
készíthette, hiszen az előző, hivatalosan is beiktatott pontifex ekkor
már régen halott volt), valami hivatalnok egyszerűen visszaküldte az
anyagot. Legalábbis a Sabulorbon ez a pletyka terjengett. Közben a
ravasz főpap végeigyengülésben meghalt. Utóda szükségesnek
tartotta a jelentés felülvizsgálatát és helybéli jóváhagyását. A
Sabulorbon ezt a jóváhagyást csakis a pontifex adhatta meg – aki
ekkor pontosan a revíziót kezdeményező pap volt, ha még nem is
egészen hivatalosan. Egymás után teltek az évtizedek... A
huzavona végeredménye az lett, hogy az Occidens-templomot nem
állították helyre. Mint bebizonyosodott, a szent körmöket látni
kívánó zarándokokat ez egyáltalán nem zavarja, ők a romok között
is ugyanolyan áhítattal bámulják az ereklyéket, mint korábban a
pompázatos körömcsarnokban. Az egész ügynek az idegenvezetők
lettek a haszonélvezői, akik jó pénzért elmondják az idegeneknek a
történetet, és átvezetik őket az Occidens-templomba.
– Tehát itt jártak az Ultramarinok – mondta Lex.
– Igen, nagyra nőtt nagyuram... – Aah...
Lex ebben a helyzetben nem játszotta valami jól a bárdolatlan
barbár szerepét. Nem bírta ki, hogy ne vizsgáljon meg pár relikviát,
amelyeket a kegytárgyárusok tálcákra téve mutogattak a
közelükben járóknak.
Többségükről rögtön kiderült, hogy egyszerű és nevetséges
hamisítványok, a robbanó töltetek is a minirakéták tömör fémből
készült másolatai, amelyekről hiányoznak a páncél tépő csúcsok, a
minihajtóművek, a reaktív detonátorok, és természetesen nincs
bennük semmiféle robbanóanyag sem.
Lex hosszas vizsgálódás után kiválasztott két eredeti lövedéket, és
odaszólt Zhordnak, hogy vegye meg ezeket. Az ár, amit a
kereskedő kért, nevetségesen és elképesztően magas volt. Lex is
nagyra nőtt, ám korántsem lehetett nevetségesnek vagy
humorosnak nevezni, így aztán – miután megfeszítette az izmait, és
elmormogott pár fenyegető szót az istenkáromlásról és a csalásról –
Zhord viszonylag olcsón megszerezte az árut a kalmártól.
Valamivel később, miután keresztülnyomultak a tömegen, odaértek
a felnyitott katakombákhoz.
* * *
Jaq lenézett az egyikbe, és ajka rögtön egy nevet formázott: –
E y ' L i n d i .
Szörnyáltestbe bújva Ey'Lindi valamikor régen keresztülhaladt
ezeken a folyosókon és szent járatokon, amelyeket az utókor
turistalátványossággá alacsonyított, ahová olyanok is beleshettek,
akiknek halvány fogalmuk sem volt az orgyilkoskurtizán által
tanúsított bátorságról. Az idegenvezetők sem említették meg a
nevét; az egész bolygón csak hárman tudták, mi zajlott le itt: Jaq,
Zhord és Lex.
Micsoda vulgaritás! Jaq legszívesebben örökre lezárta volna a
járatokat. Legszívesebben lángszórót ragadott volna, hogy a szent
hely környékét megtisztítsa a bámészoktól. Hogy merészelnek
idejönni, és mit sem sejtve nézelődni? Hogy merészelnek
leereszkedni a folyosókra, és széttaposni Ey'Lindi lábnyomait a
p o r b a n ?
– Lemenjünk megnézni a szörnyek fészkét? – kérdezte Samjani.
Jaq torkából mély, fenyegető hang buggyant elő. Ridegen ránézett
az idegenvezetőre, e vulgaritás fenntartásának egyik élő eszközére.
De miért is ne morgott volna úgy, mint egy vadállat? Miért is ne adta
volna ki magából minden dühét és szenvedélyét, azokat az
indulatokat, amelyek két vállra fektették racionalitását?
Mielőtt bármi történhetett volna, Zhord közbelépett.
– És mi történt itt, Sam? Mármint azokkal a körmökkel. Hm?
– A harcok során az ereklyéket tartalmazó tartály megsérült, s azok
szétszóródtak, kis növésű nagyuram. Valahol itt vannak, időnként
előkerül egy-egy töredékük a romok alól. Sajnos, sokszor nem
sikerül megállapítani, hogy a leletek valójában micsodák.
– Ez érthető – bólogatott Zhord.
– Az, aki megtart magának egy körömdarabkát, büntetést kap.
Megkorbácsolják. A még megmaradt részeket a rendelet szerint be
kell szolgáltatni az Occidens-templomban, ahol megőrzik. Fél
sékelért bárki keresgélhet, de ha talál valamit, nem teheti el.
– Szóval ezek a körmök még mindig nőnek, mi?
– A már meglelt körmöket elzárták az Occidensben, és sohasem
teszik közszemlére őket.
– Érdekes dolgokat mondasz, te Sam...
– A dédapám idejében számtalan véres összecsapásra került sor a
körmök imádói és az Igaz Arc bálványozói között...
Jaq az egyik nyílástól a másikhoz ment, aztán megint tovább, és
mindegyiknél megállt, mindegyikbe lenézett. Arca réveteg volt. Lex
néma árnyékként követte.
A hely Lex számára is a potenciális tisztaságot jelentette, olyan
szentséget, amelyet a kíváncsiskodók, a bámészkodók, a
fanatlzálódott hívők bemocskolnak jelenlétükkel. Ezen a helyen
egykor űrgárdisták küzdöttek bátran, dicsőn és diadalmasan; sokan
életüket vesztették, feláldozták magukat, de így sem tűntek el nyom
nélkül a világból, hiszen a medikusok kellő tiszteletadással
kiemelték tetemükből a szaporodásért felelős szerveket és
mirigyeket.
A kék Ultramarinok jártak itt; eljöttek ide, megtisztították a helyet,
azután távoztak – de maguk mögött hagyták a legendák magvait, és
minden bizonnyal azokat a robbanótölteteket meg rakétákat is,
amelyeket azóta a „hálás” utókor relikviákként tisztel.
Ó, milyen boldogságot jelentett volna Lex számára, ha sikerül szert
tennie egy egész oldalzsáknyi teli tárra! Vagy... lehet, hogy latornak
érezné magát, ha a kezébe kerülne egy ilyen kincs? Az igaz, hogy ő
is valódi űrgárdista volt... de most micsoda? Talán semmi sem
különbözteti meg azoktól, akik mondabeli hősöknek tartják ezeket a
harcosokat. Igen, igaz, hogy ő is a hősök közé tartozott, de mi lett
belőle? Renegát lovag, aki még a szolgálati rudakat is kitépte a
h o m l o k á b ó l . . .
Ó, csak Rogal Dorn, életének fénysugara, csak ő maradjon vele, ő
mutasson utat neki ebben az önként vállalt száműzetésben; ő
segítsen neki abban, hogy ne tántorodjon le a nagyobb, fontosabb,
és minden kétséget kizáróan jó célhoz vezető útról!
Zhord hiába próbálta feltartani a vezetőjüket, Samjani éppen ebben
a meditatív pillanatban surrant oda Lex mellé, hogy dülledt
szemével végigmérje, és vidáman felkiáltson:
– Te, nagyra nőtt nagyuram, te szinte olyan vagy, mármint külsőre,
hogy akár Ultramar innak is mondhatnád magad.
Hogy annak mondhatná magát?
– Megtehetnéd azt, amit ők!
Megtehetné? Ugyan mit csinálhatna? Talán ugorjon le valamelyik
aknába? Törjön utat magának, tisztítsa meg a járatokat a
kíváncsiskodóktól, a bámészoktól, az ereklyevadászoktól? Az
Ultramarinok annak idején génorzóhibrideket mészároltak – neki
csak ez a csürhe maradt.
És egyáltalán: miért játszaná el, hogy Ultramarin, amikor ő Ököl?
Lex kézmozdulata ösztönszerű volt, széles kézfeje már majdnem
elérte Samjanit, már majdnem lecsapott rá, amikor...
Amikor Zhord közbeavatkozott.
– Te Sam! Van ebben a városban valamilyen törvényszék, igaz?
Biztos van; egy ilyen város nem lehet meg ilyesmi nélkül, szerintem
legalábbis nem, mert... – Es csak mondta, mondta, míg Lex újra
képes lett uralkodni magán.
Lex visszafogta magát. Ó, igen, az igazságügyi palota. Ha most
eltörné ennek a hitvány kis idegenvezetőnek a nyakát, ha
kilyukasztaná a fejét, akkor sem citálnák bíróság elé a tettéért. De
igen, tényleg kell itt lennie valami törvényszéknek. Ey'Lindi a
jelentésében ugyan egyetlen szóval sem említette, ám ez aprócska
hiányosság volt.
A birodalmi törvényszékek nem foglalkoztak a világi bűnökkel, a
gyilkosokat és a rablókat a rendőrség intézte el. Bíróság elé csakis
és kizárólag a Birodalom elleni vétségek elkövetői kerültek. Vajon
mibe keveredett bele a trió, legalábbis a jelek szerint, ha nem egy
burkolt, de rettenetes hazaárulás! ügybe?
Vajon Samjani felfogta, milyen kevésen múlott az élete? A
zarándokok, akik általában felfogadták, gyakran szeszélyesek
voltak, talán már az is előfordult a kiguvadt szeművel, hogy valaki
kezet emelt rá.
– Igen, van bizony! Egy nagy törvényszékünk van – felelte Samjani
szolgálatkészen. – Pár évvel az Ultramarinok távozása után készült
el az épület.
Minden egybevágott. A birodalmi kultusz egyik fontos templomának
hibridek általi megfertőzése, az, hogy ilyesmi egyáltalán
megtörténhetett, a fegyelem és a rend lazulásának biztos jele. Az
ilyesmi pedig bűn, súlyos vétek.
Samjani szerint az akkori kormányzó, egy bizonyos Hakim
Badshah, a családja révén szintén kapcsolatba került az
eretnekséggel. Elképzelhető, hogy a Badshah-dinasztia képes volt
fennmaradni. Talán a korábbi pozícióját is megőrizte. Talán éppen a
családra kiszabott komoly büntetésekből építették fel – igaz, tíz év
alatt – a törvényszéki épületet; talán még most is ők fizeük a
fenntartási költségeit.
Az idegenvezető azt is elmondta, hogy a monstrum kapui általában
zárva vannak. Az odabenn élő bírákat a jelek szerint éppen eléggé
lefoglalják a saját ügyeik, intrikáik.
Erre már Jaq is felkapta a fejét.
– A törvényszéki marsallok nem vizsgálják át rendszeresen
S h a n d a b a r t ?
Samjani nem tudott semmi ilyesmiről.
– A bírák nem küldenek ki ítélet-végrehajtó csapatokat, hogy
felkutassák az esetleges lázadókat?
Samjani azt sem tudta, mi fán terem az „ítélet-végrehajtó”. – Az
emberek viszont elég gyakran ölik egymást, sokszor magukat –
mondta, de ezt nem akarta részletezni. Talán csak a vallási
rivalizálásokra és összecsapásokra gondolt.
Elhagyták a zsúfolt romzónát, s megvaltak informátoruktól, hogy
átsétáljanak a városon, az Occidens-templom felé. Útközben
szemügyre akarták venni a törvényszék épületét is. A séta, úgy
gondolták, két-három órás lesz; akkor sem lehet hosszabb, ha
megállnak egy-két kisebb szentélynél, esetleg a halpiacon vagy a
kamelopárdistállónál, ahonnan jó kilátás nyílik a közelben álló
kormányzói palotára.
* * *
Amikor a hatalmas törvényszéki épület közelébe kerültek, egy ideig
a széles, zsúfolt út túloldaláról figyelték.
Az épület gigantikus volt, egy egész háztömböt elfoglalt. A jelek
szerint többhektárnyi területet kellett lebontani ahhoz, hogy helyet
teremtsenek az óriás számára. Persze az is elképzelhető volt, hogy
a korábbi házak a génorzók lázadása során semmisültek meg.
Büszke, függőleges falak emelkedtek a magasba; a több száz
szabályosan sorakozó ablak mind túlságosan keskeny volt ahhoz,
hogy keresztülférjen rajtuk egy emberi test, viszont lőrésnek
kiválóan megfeleltek. Itt-ott mellvédek domborodtak ki a komor
felületből. A tetőt megerősítették, bástyafokokkal látták el. A hegyes
tornyok alól grimaszoló vízköpők feje meredezett. A központi torony
tetején egy vigyorgó koponyára hasonlító kupola magasodott. A
felső szakaszon lévő tíz méter széles frízen állkapocs nélküli
koponya díszelgett, két oldalán a felirat: PAX IMPERIALIS LEX
I M P E R I A L I S .
A Császár békéje, a Császár törvénye...
Lex, ahogy a gigantikus domborművön felfedezte a saját nevét,
hirtelen úgy érezte, mintha máris bűnhődne dezertálásáért – úgy
érezte, mintha a jelmondat valójában a Birodalom notórius
ellenségeinek feketelistája lenne, amelyen az ő neve a legelső a
s o r b a n .
– Huh, még jó, hogy az én nevemet nem írták fel oda! – tréfálkozott
Zhord. – Engem még nem keresnek.
Volt egyáltalán valaki, akit a bírák kerestek? Samjani igazat
mondott: a hatalmas plasztacél kapuk valóban zárva voltak. Talán
csak most nem nyitják ki őket, a szentév legszentebb időszakában,
amikor mindent ellepnek a zarándokok. Az odabent élő bírák
valószínűleg nem szeretnék, ha a mindenre kíváncsi embertömeg
befurakodna rezidenciájukba, ha betolakodna a kapuk mögötti
udvarra vagy a tárgyalóterembe, pusztán azért, mert ez az épület is
a szent városhoz tartozik.
De az is lehet, hogy a kapuk amiatt vannak csukva, amire Samjani
célzott: mert a bírákat túlságosan is lekötik saját, belső ügyeik, a
minipolitikájuk. Talán azért foglalkoznak ilyesmivel, mert Sabulorb
valóban olyan békés hely, amilyennek látszik.
Jaqnak eszébe jutott egy másik jogi intézmény, amelyet egy ennél
sokkal melegebb világon látogatott meg. Annak mindig nyitva voltak
a kapui. Az udvaron és a tárgyalóteremben éber arbitrátorok
figyelték a tömeget. Azon az udvaron egész csapatnyi embert
szállásoltak és tartottak el, az egymással vitázó peres feleket, akik
heteken, sőt hónapokon át ott táboroztak. Közöttük állandóan
ellátók járkáltak, gyógynövényből főzött teákat s különféle ízesített
lepényeket kínáltak nekik. Ott voltak a szakácsok is, akik főzték a
teát, sütötték a lepényt; meg persze a hivatalnokok is, akik
megpróbálták lebonyolítani az ügyeket, a törvényes ügyvédek, akik
segítettek a pereskedőknek abban, hogy megfogalmazzák
követeléseiket, védekezésüket, és mindent, amit el akarnak
mondani a bírák előtt, természetesen figyelembe véve a több száz.
esetenként több ezer éve megalkotott birodalmi törvények
legapróbb részleteit is. A pereskedők némelyike a fél életét azon a
hatalmas őrzött udvaron töltötte, amely valójában a törvényszéki
komplexumnak csak a legkülső és meglehetősen kis részét
képezte. Az is gyakran megesett, hogy az ott táborozók némelyike
beállt a harcos arbitrátorok közé, mert az idő múlásával az ügy,
amiért odament, elvesztette valódi jelentőségét, és új életet akart
kezdeni. Itt, a Sabulorbon azonban másként álltak a dolgok. A
bíróság zárva volt. Jaq a társaihoz fordult.
– Sok mindent el lehet követni úgy, hogy az ember azt mondja:
betartja a törvényt.
– A tömeg áhítatoskodó zsongása miatt Zhord és Lex alig értette
szavait. A közelében senki sem volt, aki esetleg kihallgathatta volna,
amit mond. – A törvény szeme távolra néz, és sokszor nem veszi
észre azt, ami a lába alatt van.
Zhord a következő sarkon felállított toronymagas kivetítőernyő felé
biccentett, amely alatt egy hatalmas bronzedény állt. Csilingelve
hullottak bele az adományok. Az ernyő sötét volt. Tőle szabályos
távolságokban több hasonlót is elhelyeztek.
A kis fickó megállította az egyik zarándokot; információt akart
szerezni. Kiderült: a kivetítőknek semmi közük sincs a törvényszéki
épületben folyó dolgokhoz, de még a szokásos rendőrségi
megfigyelésekhez sem. Hatmillió ember nem is remélheti, hogy
közvetlenül sikerül jelen lennie az Igaz Arc felfedésénél, de ezeken
keresztül mindenki figyelemmel kísérheti a nagy eseményt. Sőt így
talán még jobban is lehet látni, mintha az ember odamenne.
– Nem vádolom a bírákat a rend és a fegyelem meglazulásáért –
mondta Jaq. – De talán sokkal többet foglalkoznak a saját
hatalmukkal, mint a komoly és tényleges nyomozati munkával. Ez a
kísértés időnként csapdába ejti őket, és amilyen a törvényszék,
olyan a világ is, amelyben létezik.
A kapuk mögött minden bizonnyal egy udvar van, azon túl pedig
helyiségek és csarnokok, termek és szobák, pincék és barakkok
labirintusa, fegyvertárak, irattárak és archívumok, raktárak és
konyhák, edzőtermek és garázsok.
Az igazságügyi épületek sokban hasonlítottak a kolostor erődökhöz;
szuverén birodalmak voltak, amelyekben a taláros bírák a bíróság
marsalljait irányították. Ez utóbbiak parancsoltak a jól felfegyverzett
és mindenre kész arbitrátoroknak, akiknek az volt a feladatuk, hogy
erőszakkal vagy bármilyen eszközzel helyreállítsák a Birodalom
rendjét ott, ahol azt valami megzavarta.
– Feltételezem – mondta Jaq –, hogy a jelenlegi Lord Badshah már
nem konspirál, és nem mesterkedik semmiben. Miért is tenné,
amikor az adók révén is fenn tudja tartani a törvényszéket? A helyi
adminisztrációs szervezetből évekkel ezelőtt kipurgálták a
hibrideket. A bírák úgy érezhetik, hogy jelenlétükre csupán a
helyzet, a tisztaság fenntartása érdekében van szükség. Ez persze
tévedés, súlyos tévedés – nekünk azonban éppen kapóra jön. Egy
ennél kisebb városban esetleg gyanút keltenénk. Egyébként is
valami űrkikötő közelében kell maradnunk, hacsak nem fedezünk fel
egy eddig ismeretlen vagy elfeledett Hiperháló-kaput a sivatag
homokja alatt!
Ahhoz, hogy egy ilyen kaput felfedezzenek Azul Petrov amputált
rúnaszemének segítségével...
A halott navigátor hiperszemébe bele volt vésve a Hiperhálóban
lévő Fekete Könyvtárba vezető útvonal. Lehet, hogy valamilyen
módon azt is jelezné, ha lenne a közelben egy Hiperháló-kapu?
De egyáltalán hogyan lehetne ilyesmire használni a szemet, amely
egyetlen pillantásával képes ölni? És mi oka lett volna bárkinek arra
a Sabulorbon, hogy elrejtsen egy ilyen kaput?
Körülbelül száz métert tettek meg – egyre közelebb kerültek a
kivetítőernyő alatti óriási bronztálhoz –, amikor valahonnan elölről
hisztérikus kiáltozás hallatszott. Sokkal erősebb volt a már
megszokottnak számító kántálásnál. Mintha vihar erejű szél söpört
volna végig a tömegen; a kiáltások a legkülönfélébb akcentusokkal
hangzottak fel:
– Korábban mutatják meg az Igaz Arcot!
– Hamarább mutassák meg a Igaz Arcot!
– A papok má' elkezdték az Ő Orcájának a megmutatását...!
– Ostenus vultus sancti...!
Talán alaptalan a hír. Az ernyők sötétek maradtak. Mi okuk lett
volna az Occidens papjainak arra, hogy a jelzettnél két nappal
korábban bemutassák az Arcot?
A hír azonban olyasvalaminek bizonyult, amit a bolygó túlsó
oldaláról, a más planétákról, a távoli csillagok bolygóiról érkezett,
csodára éhes zarándokok azonnal elhittek. Lemaradni erről a
csodálatos és fontos pillanatról? Ötvenévnyi várakozás után? A hír
futótűzként terjedt, és csakhamar eltorzult, minden logikát nélkülöző
pletykává változott:
– Csak azok láthatják az Arcot, akik lefizették a papokat!
– Olyan sokan megvesztegették a papokat, hogy úgyis mindenkinek
látnia kell...
– Nem lesz nyilvános bemutatás!
– Nem, nem, a bemutatás mindenképpen nyilvános lesz!
A tömeg pánikba esett, és meglódult. A mellékutcákból és a
sikátorokból zarándokok özönlöttek a főútra. A testáradat
hullámzani kezdett, vergődni, aztán üvölteni. Jaq, Zhord és Lex a
még üresen is legalább egy tonna súlyú bronzedény mellett keresett
m e n e d é k e t .
A törvényszéki épület előtt összegyűlt tömeg egy része eszelősen
siránkozni kezdett. Öklök csattantak a hatalmas kapukon. Ezer
hang követelt igazságot.
– Fizettünk...!
– Most is fizetünk!
– Az áhítatos zarándokok mind letették, amit kellett...!
Ez talán valamiféle igazságtalanság volt? És éppen itt, a bíróság
közvetlen közelében kellett kiderülnie? Lehetett valamiféle
összefüggés az intézmény és a történtek vagy állítólagos történések
k ö z ö t t ?
Nem. Erről szó sem volt.
Az odabent lévőket komoly aggodalommal töltötte el, hogy éppen itt
hördült fel, bolydult fel és őrült meg a tömeg. Az a csőcselék, amely
jobb célpontot nem találván, a plasztacél kapuknak esett neki
ököllel, lábbal. Az efféle támadás már önmagában véve is
törvényellenes cselekedet volt. Olyasmi, amit nem lehetett válasz
nélkül hagyni.
A magas, keskeny ablakokban lézerpuskák csöve jelent meg.
Mindegyik lefelé mutatott.
A vízköpők pofájában elhelyezett hangszórókból egy hang dörrent a
t ö m e g r e :
– POLGÁROK, ZARÁNDOKOK, HAGYJÁTOK ABBA A KAPUK
O S T R O M L Á S Á T !
A CSÁSZÁR NEVÉBEN FELSZÓLÍTUNK TITEKET, HOGY
BÉKÉSEN TÁVOZZATOK INNEN!
A támadás azonban folytatódott. A hangszórók ismét felüvöltöttek:
– AZONNAL VONULJATOK VISSZA! NE OSTROMOLJÁTOK MEG
A TÖRVÉNYSZÉK ÉPÜLETÉT! A TÖMEG OSZOLJON SZÉT! AZ
ENGEDETLENSÉGNEK HALÁLOS KÖVETKEZMÉNYEI
L E S Z N E K !
A figyelmeztetés, a kérlelés és a fenyegetés hiábavaló volt. A kapu
elleni roham nem csillapodott.
Néhány pillanattal később a láthatatlan arbitrátorok fentről mintha
jókora ezüstérméket szórtak volna a tömeg közé. Érméket,
amelyekről a zarándokok azt hitték, hogy az általuk befizetett
összegből kapott visszatérítés. Érméket, amelyeket ők maguk
dobáltak bele ajándékként és áldozatként – a Császár nevében –
azokba a hatalmas bronzedényekbe.
Ám ezek sorban felrobbantak, amikor földet értek.
– Repeszgránátok! – kiáltott fel Zhord, és rögtön lehúzta a fejét.
Valóban azok voltak. A védők a lézerfegyverek mellett
gránátvetőkkel is tüzeltek!
A szétrobbanó gránátok mindegyikéből többtucatnyi különféle alakú
borotvaéles és tűhegyes penge szóródott szét. Ezek a húsba
vágtak, artériákat metszettek át, gégéket hasítottak ketté.
Megcsonkították és megvakították a lent tolongókat. Vérrúnákat
fröccsentettek az égre emelt kezekre, a felfelé fordított arcokra.
Ó, milyen iszonyatos volt az a kiáltozás, amely betöltötte a teret!
Mintha félelemtől megvadult állatok nyüzsögtek és tomboltak volna
egymáson taposva, a halálos rémület hisztériájában. A zarándokok
közül csak kevésnek volt fegyvere, legtöbbjük csupán egyszerű kést
vagy szöges boxert hordott magával – csak a bolondok
járnak-kelnek a világban mindenféle védelmi eszköz nélkül. Mégis
akadt egy-két puska, néhány egykezes számszeríj, sőt pár darab
lézerpisztoly is.
Előkerültek hát a fegyverek – de minek? Mit csinálhatnak ezekkel
azok, akik még nem vakultak meg, akiknek a testét még nem
csonkolták a repeszek? Elfutni? Lehetetlen. Túlságosan sok test
feküdt a földön, túl sokan tántorogtak vakon – mindegyikük egy-egy
a k a d á l y .
A fegyveres zarándokok tüzet nyitottak a keskeny ablakokra.
Golyókat, mininyilakat és lézersugarakat lőttek ki. Nem sok esélyük
volt arra, hogy bármit is eltalálnak; pontos célzásra nem is
gondolhattak. Ám a lényegen ez mit sem változtatott: a törvényszéki
épületet, az igazság szimbólumát most már tényleg ostrom alá
v e t t e k .
A plasztacél főkapu lassan kinyílt – a tömeg befeszítette, és
beáramlott rajta.
Aztán rögtön meg is torpant: három páncélos jármű állt szorosan
egymás mellett, a kipufogógázok felhőjébe burkolózva.
Kettőn nehéz géppuska trónolt. A középsőn gépágyú. Mindhárom
tetején egy-egy arbitrátor szakasz állt. Megjelenésüket kísértetiessé
változtatta sisakjuk fényvisszaverő vizora. Ó, milyen fekete volt az
uniformisuk! Mintha ébenszín robotok lettek volna – gépemberek,
amelyeknek arca helyére tükröt építettek be.
A gránátvetőkből repesz- és gázgránátok meg napalm esője hullott
a behatoló zarándokokra. Aztán a gépágyú okádni kezdte a kemény
acéllövedékeket. A két géppuska robbanótölteteket szórt az
emberek közé.
Gyilkos tűzfüggöny ereszkedett a kábult, lihegő, vérző tömegre, és
ennek a halál-viharnak nem akart vége szakadni. Golyók koppantak
a nagy bronzedény oldalán, amely mögött Jaq, Lex és Zhord lapult.
A törvényszéki épület olyan volt, akár a rothadó hús, amelyet
elleptek a férgek. Vagyis... inkább olyan, mint a végzetes szúrású
darazsak fészke.
Negyedik fejezet
Szertartás
Az eltévedt golyók újra és újra megkondították a bronzedényt. Már
senkit sem érdekelt, látszik-e valami a kivetítő ernyőn vagy sem. A
trió el akart kerülni a törvényszéki épület közeléből, de nem
juthattak volna messze a kapu előtti, egyre szélesedő halálzónától,
mert a tér körül hisztérikusan tomboló emberfal tömörödött össze.
Az igazság védelmezőinek nem lett volna muszáj kinyitniuk a
kapukat. A kapuk plasztacélból készültek, a falak masszívak voltak.
Ám minden támadás – akár spontán jellegű, akár kiprovokált akció
volt is –, amelyet egy törvényszéki épület ellen indítottak,
megsértette a Birodalmat, ezért szigorú és kemény büntetést
érdemelt. De miért maradtak az arbitrátorok az erődítményükben,
miért nem válaszoltak komolyabban a kihívásra? Talán azért, mert a
zarándokok viselkedése és akciója nem volt valódi lázadás. Ám ha
semmi sem történt volna, ha senki sem reagál erre a rebellióra,
akkor talán még komolyabb tettekre kerül sor. A törvényszék
moderáltságát igen könnyen félre lehetett volna értelmezni.
Lehet, hogy valamelyik bíró a régmúlt idők eseményeinek
tanulmányozása során már hónapokkal ezelőtt sejtette, hogy be fog
következni egy ilyen incidens? A legszentebb napok már egészen
közel voltak. A várost zsúfolásig megtöltötték a látogatók.
Shandabar nem afféle bolyvilági város volt, de most legalább olyan
sokan éltek benne, mint az ember-kaptárakban. Nem is csoda, hogy
a rend felbomlott (a rend olyasvalami, ami könnyen és pillanatok
alatt képes káosszá változni), hiszen a városi rendőrség álmában
sem gondolhatott arra, hogy képes lesz kordában tartani egy ekkora
tömeget. A bírók pedig, amikor a szükség megkívánta, örömmel
alkalmazták a hagyományos módszert: rohamosztagokat küldtek a
lázongók ellen.
A gépágyú és a két nehéz géppuska hirtelen elhallgatott. A
járművekről leugráltak az arbitrátorok, és lézerfegyvereikből vakító
sugarakat lődözve eltávolodtak egymástól. Először célzás nélkül
lőttek bele a végtelennek tűnő zarándoktömegbe. Lassan nyomultak
előre – a kapu előtti teret beborító hullaszőnyegen elég nehéz volt a
járás. Sisakjuk kiszűrte a még mindig a levegőben lévő gázokat.
Szerencsére a széljárás olyan volt, hogy a bronzedény mögött
kuporgó trió sem kapott nagyobb adagot a képébe.
Abban a reményben, hogy sikerül életben maradniuk, a zarándokok
közül sokan a földre vetették magukat. Ez még könnyebbé tette az
arbitrátorok számára, hogy likvidálják a fegyveres hangulatkeltőket,
azokat, akik még mindig nem tettek le arról, hogy harcoljanak. A
lövések sebészi pontossággal metszették ki az emberek közül a
keményfejűeket. A rendfenntartók előrenyomultak, miközben egyre
több zarándok hasalt le a földre.
A megadás ragályosnak bizonyult – a tömeg hullámzása egyre
inkább ellaposodott. Talán akadtak olyanok, akik talpon akartak
maradni, ám a körülöttük lévők magukkal rántották, lesodorták őket.
A trió rejtekhelyének közelében minden földön hasaló az
Occidens-templom felé fordított fejjel várakozott. A kép olyan volt,
mintha a Földön Lakozót, az Istencsászárt imádnák, akinek Igaz
Arca mégis megjelent a templom közelében. A környéken szinte
tapinthatóvá vált az alázat; ha valaki lefilmezi a teret, a városnak ezt
a részét, nagyon hatásos hitgerjesztő filmet állíthatott volna össze a
jelenetekből. Sajnos, mindennek a vörös, a
vérvörös adta meg az alapszínt, de ezt nagyon könnyen el lehet
tüntetni a felvételekről. A mészárlásnak a filmen nyoma sem lett
volna, és ami megmarad, amit az egész sugall, nem más, mint a
színtiszta imádat és vallásosság.
Az arbitrátorok abbahagyták a lövöldözést. Lassan
keresztülvonultak a húscafatokkal és emberi tetemekkel beborított
elnémult csatatéren. Olyanok voltak, mint az imafelügyelők, akiknek
az a feladatuk, hogy megbüntessék azokat a hitetleneket, akik
fohászkodás közben nem átallják felemelni a földről a fejüket.
Ez volt tehát az emberiség kozmosza, a világegyetemnek az a
szelete, ahol a hívőket a saját érdekükben, a saját lelki üdvösségük
érdekében erőszakkal tartják kordában. Ez volt az a rend, amelyet a
vak vallásosság dicsőített. Ez volt az a rendcsinálás, amelyre az
egész emberiség oly büszke. A stabilitás védelmében időnként
nagyon brutális, nagyon tragikus eredményeket hozó lépéseket
kellett tenni, de ez ellen senkinek sem volt kifogása.
A jog védelmezői olyan határozottan, olyan kitűnően és elszántan
végezték munkájukat, hogy Jaq önkéntelenül valamiféle tiszteletet
érzett irántuk. Tiszteletet és valami... mást... Ez lenne a nosztalgia?
Az inkvizítor munka sohasem volt ennyire egyszerű, és csak ritkán
hozott ilyen látványos eredményeket, de mégis... Valahogy
visszakívánta azt az időszakot, amikor még ő is ilyen tiszta és
világosan megfogalmazott szabályok szerint, ennyire egyértelmű
célokért küzdött; amikor még nem gyötörte az a kínzó
bizonytalanság, amely mostanában eluralkodott rajta.
Egy pillanattal később azonban ezt a furcsa, nosztalgikus érzést
elsöpörte az iszony hulláma. Hányan haltak meg amiatt, hogy a
„törvény nevében” megőrződjön a nyugalom? Muszáj volt ennek így
t ö r t é n n i e ?
Jaq tudta a választ. Igen. Muszáj volt. A másik lehetőség, a
kozmikus anarchia még ennél is rosszabb. Az... kimondhatatlanul
rossz. Ha a Birodalom összeomlik, ha megroppan – vagy amikor
majd megroppan –, a legkönyörtelenebb Káosz fog uralkodni az
embereken, és maga a realitás is darabjaira hullik.
– Na, menjünk innen! – szólalt meg Zhord.
El innen? Át a több tízezer, földön hasaló zarándokon?
– Ne! – kiáltott fel Lex, de már túl későn. Felemelte a kezét, hogy
visszarántsa Zhordot az edény mögé, de nem tudta elkapni a karját.
A kis fickó már elindult; behúzott nyakkal haladt, hatalmas
bakancsával rátiport a földön fekvőkre. El, el innen, el, minél
távolabb, a sötét, arc nélküli arbitrátorok előtt, akik egyre közelebb
értek hozzá rendcsináló útjukon. Talán Zhordnak volt igaza, és most
az egy szer Lex tévedett.
Vagy... mégsem?
Lex meggondolta magát, és felrántotta Jaqot.
– Fuss, Jaq, rohanj!
Jaq, de főként Lex súlya sokkal, de sokkal nagyobb fájdalmat
okozott a talpuk alá kerülőknek, mint a zömiké. A testek
összerándultak, egyesek felhördültek, voltak, akik nyüszíteni
kezdtek, tiltakozóan vagy fájdalmasan felüvöltöttek. Ám hiába
minden Lexet és Jaqot most sem a szánalom, sem a félelem nem
állíthatta meg.
– Megállni, az Ő szent nevében! Állj!
– MEGÁLLNI!
A rendfenntartók felfedezték a menekülőket. Lex éppen ezt szerette
volna elkerülni.
Egy zömik, egy óriás meg egy másik férfi – ezek vajon mitől ilyen
elszántak? Mi fűti őket, mi táplálja merészségüket? Az a kicsi,
engedetlen vakarcs nem számít. A hozzá hasonlókról, a fajtársairól
mindenki tudta, hogy nem imádják istenként a Császárt. Őket eddig
csak azért nem irtották ki az Istencsászár szent nevében, mert a
Birodalomnak szüksége volt technikai tudásukra. Több mint
valószínű, hogy ez csak véletlenül keveredett ide, a felfordulás, a
csírájában elfojtott lázadás színterére.
De ott van az az óriás is... Meg az a másik ember. A jelek szerint
mindhárman összetartoznak. Ez már nem lehet véletlen. Lehet,
hogy ők a lázadás vezetői?
A fegyveresek üldözőbe vették a triót. Hárman indultak utánuk,
számítva arra, hogy esetleg különválnak egymástól. Egyszerűen és
könnyedén hátba lőhettek volna őket, de akkor kit visznek vissza a
törvényszék föld alatti kazamatáiba, kit vallatnak majd ki a bírák?
Nem, ezeket nem lehet egyszerűen kivégezni, ezeket élve kell
e l f o g n i !
Ó, milyen megalázó volt Lex és Jaq számára ez a dolog! Úgy
futottak, akár a közönséges bűnözők. A tükörmaszkosok
határozottan és gyorsan tapostak végig a földön fekvőkön. Látták,
hogy ha nem gyorsítanak fel, az üldözöttek – akiknek jelentős
előnyük volt – a végén megszöknek.
Egy mellékutca bejárata bukkant fel a három férfi előtt, egy sikátor,
tele zarándokokkal. Ezek a fanatikusok azt hitték, hogy a kivetítőkön
– amelyeket nem láthattak szemből – mégis feltűnt az Igaz Arc,
mégis elkezdődött a szent ceremónia, ezért borultak hasra a téren
lévők. Egymásba kapaszkodva, imádkozva, az áhítattól félig
eszméletlenül hullámzottak a sikátorban, s közben állhatatosan,
kitartóan a tér felé nyomultak.
Zhord négykézlábra ereszkedett, és közéjük vetette magát.
Groteszk látványt nyújtott – mintha egy deformált gyerkőc mászott
volna a felnőttek lábai között.
Lex lövedékként csapódott bele a testtömegbe. Izmai és
keramidokkal megerősített csontjai lehetővé tették számára, hogy
utat törjön. Jaq közvetlenül mögötte haladt.
– ÁLLÍTSÁTOK MEG AZOKAT AZ EMBEREKET!
Egy kis rés a sokaságban – egy könyéknyi hely, amelyet egyik
oldalról a sikátor fala határolt. A zarándokok közben még mindig a
tér irányába araszoltak. Lex nem tehetett mást, kénytelen volt
lecsapni és keményen félretaszítani néhányat, hogy helyet csináljon
maguknak. Zhord ekkor már ismét a talpán állt, s hatalmas
bakancsai ellenére játszi könnyedséggel ugrotta át a
macskaköveken rángatózó testeket – Lex áldozatait.
A trió befordult egy sarkon, és futásnak eredt.
Zsákutcába jutottak. A talpuk alatt állatcsontok reccsentek,
ürülékhalmok toccsantak. Oldalt, a fal mellett egy felkoncolt,
szétcincált döglött kutya hevert. Egy kis tűz fölött nyársra húzott
ebtetem pörkölődött – valaki otthagyta; a hús lassanként szénné
égett. Az éhes zarándokok bizonyára fontosabbnak tartották az Igaz
Arc látását, mint az evést. Talán meghallották a robbanásokat a
térről; lehet, hogy a gránátok puffogását az örömrakéták
durrogásának vélték.
Egy gyors pillantás, és Jaq megállapította, hogy nincs mit tenni,
vissza kell fordulniuk, hogy szembenézzenek az arbitrátorokkal.
* * *
A szűk sikátor falain utcagyerekek generációinak falfirkái
díszelegtek. Nevek és obszcén rajzok, káromszavak, színes ábrák
borították a köveket, és szinte észrevehetetlenné változtatták az
egyik falon lévő vasajtót.
Lex másodszor is körülnézett, felfedezte az ajtót, lendületet vett, és
a vállát maga elé feszítve nekirontott. Az ajtóról – ha volt is valaha
rajta – már régen letörött a kilincs. Lex teste belecsapódott a
fémlapba. Rozsdaeső hullott a nyakába.
Az ajtó felnyögött.
Lex másodszor is megrohamozta az akadályt. Az ajtó ezt már nem
bírta ki: csikorogva, nyüszítve leszakadt a zsanérjairól. Lex
f e l f e s z í t e t t e .
Odabent egy mocskos, elhanyagolt raktárat találtak. A sötétséget
csak a mennyezeti szűk, rácsos tetőablakokon keresztül beszűrődő
fény oszlatta szét valamelyest.
Vajon mi lehet ezeken a plasztacél polcokon? Ó, igen, nyergek... és
kantárok meg zablák. A kamelopárdok meglovaglásánál használt
e s z k ö z ö k .
Egy pillantás hátra: a tükörarcú arbitrátorok lövésre kész
lézerfegyverrel befordultak a zsákutca sarkán. Jaq és Zhord
beugrott a raktárba, '4Cex pedig a következő pillanatban már a
felfeszített ajtó elé rántott egy nyergekkel telerakott polcot. Az
üldözők válaszként tüzet nyitottak. A polcok és a nyergek között
energiacsóvák robbantak szét; némelyik bejutott a raktárcsarnokba,
tüzes csíkot hasítva a félhomályba. A villanások stroboszkópszerű
fényében a trió fedezékbe ugrott, majd elindult a terem túlsó
végében lévő jókora kapu irányába. Közepén egy kisebb ajtót láttak.
A kis ajtó zárva volt. A nagy kapu szárnyait fémrudak és reteszek
fogták össze. Ki gondolt arra, hogy valaki nem betörni akar a
raktárba, hanem kitörni onnan? Lex felrántotta az egyik reteszt,
lehúzta a másikat. A terem túlvégéből érkező hangok tanúsága
szerint az arbitrátorok keresztülvergődtek az eléjük taszított
a k a d á l y o n .
Na, akkor most kapjanak valamit, amin eltöprenghetnek egy kicsit!
Lex előkapta robbanótöltetes fegyverét, és hátraküldött egy
l ö v e d é k e t .
R A A R K p o p S W O O S H .
C R U M P .
Az arbitrátorok remekül képzett harcosok voltak. Ezt a jellegzetes
hangot fel kellett ismerniük. És ha felismerték, akkor el kellett
gondolkozniuk egy pillanatra. Vajon ez a fegyver az Ultramarinok
relikviái közül származik? Esetleg a bolygón kívülről került ide?
Vagy talán valamelyik helybéli fegyverkovácsnak sikerült
összeraknia egy ilyen csodálatos szerszámot?
Lex akciója minden bizonnyal felfokozta elszántságukat – de
ugyanakkor le is fékezte őket pár pillanatra. A trió kimenekült egy
útra, amelyen felbőszült zarándokok tolongtak. Ahogy Lex utat tört
magának és társainak, óhatatlanul fülébe jutottak a dühös emberek
szavai, a tömeg zagyva mormogása.
A tükörfejűek megöléséről, a gyilkos tükörfejüekről beszéltek.
Jaq megtorpant, és elkapta Lex karját.
– Valahol közöttük... van egy telepata. Érzem a jelenlétét! Egy pszi.
Fél. Kaotikus képeket bocsát ki magából.
Ó, igen, a mészárlás zavaros képeit! Az emberfeletti érzékenységű
pszinek iszonyatos kínokat okozhatott az a rengeteg fájdalom, az a
sok halálos agónia. A pszichikai érzékenység csíráival rendelkező
zarándokok felfogták az általa kibocsátott képeket, feszültté váltak,
és felbőszítették társaikat is. Ezek korántsem voltak olyan
engedelmesek, alázatosak és nyugodtak, mint a többiek odakint, a
téren. Rekedt, eszelős kiáltások harsantak:
– ...gyilkolni...!
– ...gyilkolni... tükörfejűek...!
Azoknak, akik üvöltöztek, fogalmuk sem volt arról, hogy a
„tükörfejűek” gyilkoltak, vagy esetleg nekik kell megölniük mindenkit,
akire illik ez a furcsa személyleírás. A hisztéria egyre fokozódott,
szinte mindenkit megfertőzött, akár rendelkezett pszichikai
képességekkel, akár nem.
* * *
Lex hátranézett, és meglátta a raktárcsarnokból előbukkanó,
maszkos arbitrátorokat. Jaq és Zhord semmit sem láthatott az
üvöltő tömegtől. A trió vagy egy percig együtt sodródott a gyilkos
hangulatú népséggel vissza, a fogdmegek irányába, de aztán
elszabadultak az eleven hullámtól.
Egy kevésbé zsúfolt utcán menekültek tovább, amely egyszer,
aztán még egyszer elágazott.
* * *
Addig futottak, míg kiértek a shandabari halpiacra, ahol minden
normálisnak látszott.
Bódék és pultok többhektárnyi poros területen, a tér három oldalán.
A gigászi vörös nap alatt élénken folyt a kereskedés. A halárusok a
széles Bihistiből és a legközelebbi édesvizű tengerből kifogott
zsákmányt kínálták, frissen és nyersen, szárítva és sózva, füstölve.
A hűs levegőben félreismerhetetlen és már-már elviselhetetlen
halszag terjengett. A törvényszék előtti tér pánikja és a halál
lehelete idáig nem ért el, a borzalomból itt semmi sem vált
valósággá; itt nem emberek, legfeljebb csak halak meg más vízi
lények bámultak meredt, üveges szemmel a semmibe.
Zhord lihegve megállt.
– Ó, a lábaim!... Kíváncsi lennék, hogy... az a tömeg... felfalta-e a
t ü k ö r f e j ű e k e t .
– Lehetséges – bólintott Lex, és rosszkedvűen megvakarta az öklét.
– Nem lett volna helyes, ha megöljük a birodalmi törvények
betartatóit. Ők nem tettek semmi egyebet, csak a kötelességüket
teljesítették. Nem kellett volna rájuk lőnöm. Bocsánat...
– Most miért kérsz bocsánatot? – kérdezte Zhord.
– Azok a fickók bizonyára jelentették, hogy robbanótöltetet
használtunk. Biztos nyomozni kezdenek utánunk – válaszolta Lex.
– És gondolod, hogy a detektívjeik elmennek minden létező
szállodába meg ingatlanügynökséghez, csak hogy megtaláljanak
m i n k e t ?
– Nem tudom. Lehetséges. Egyébként mi magunk nem keltünk
feltűnést, mármint a külsőnkkel. Nagy volt ott a zavar, és éppen elég
nagydarab fickót láttam az utcán. Meg persze ilyen apró hapsikat is.
– Zömik! – javította ki Zhord sértődötten. – Igen, én is láttam pár
zömiket. Valószínűleg mérnökök voltak valamelyik csillaghajóról. Mi,
zömikek, szeretünk utazgatni meg nézelődni. Meg minden egyebet,
ami jó. De nyugodjatok meg, nem fogok leállni iszogatni az első
zömikkel, akivel összetalálkozom. És mi hárman tényleg nem
lógunk ki a sorból... Úgy értem, annyi itt a vallásos hülye...
– Hívő lélek – korrigálta Jaq.
Zhord hevesen legyintett.
– A könyvemben – folytatta – eléggé furcsa leírás van a
zarándokokról. Általában dagadtak vagy egészen véznák, és alma
nagyságú golyvájuk van, vagy bőrbetegségük, vagy úszóhártya nőtt
a lábujjaik között, vagy ilyesmi. Csodabogarak, szerintem legalábbis
a z o k .
– A mi könyvünk, az egyetlen könyv – mondta Jaq –, amelyre
hagyatkozhatunk, nem más, mint a Rhana Danára könyve.
– Amelyet nem tudunk elolvasni, mert elda nyelven írták, és
egyébként is képtelenség lenne kibetűzni.
Jaq megvonta a vállát.
– Kíváncsi lennék, hogy a helybeliek mennyire viseltetnek
ellenségesen a törvényszék iránt. Mármint azt leszámítva, hogy
természetesen félnek a bíróktól. Ami a téren történt, az nem volt
más, mint a sarokba szorított állatokból kitörő ösztönszerű akció.
Szerintem a törvényszéki marsallok úgy érzik, valami tanújelét kell
adniuk ittlétüknek és egyáltalán a létezésüknek. Ahogy Zhord
mondta, itt még normális körülmények között is rengeteg ember él.
Egész kazalnyi, de csupán néhány oda nem illő tű lehet benne.
Ebben nincs semmi különös. Ami viszont ezt a vallási rivalizálást
illeti... Nos, ez még komoly gondokat okozhat. – Eltűnődött. – Talán
kapcsolatba kellene lépnünk néhány bűnözővel, hogy beolvadjunk,
és eltereljük magunkról a törvényszék figyelmét. A bűn végül is
mindenütt jelen van, és mi sokban hasonlítunk a bűnözőkre. Zhord
e l v i g y o r o d o t t .
– Kozmikus drágakőcsempészek, mi?
Jaq az űrgárdistára nézett, aki komoran bólintott.
– Legyünk olyanok – dörmögte –, akik vétenek a Birodalom ellen,
Lord Inkvizítor. Látszólag. Ideiglenesen. Amíg megértjük, mi folyik
itt. Amíg jelentést tehetünk valamilyen megbízható hatóságnak.
– Ha az Inkvizíció önmagával harcol, Lex, vajon milyen hatóságban
bízhatunk meg?
– Nem tudom. Az én káptalanom egészen biztos, hogy nem
fertőződött meg, de a könyvtárosaink csupán az Administratumnak
tesznek jelentést.
– Amely pedig értesítené az Adeptus Terrát – csóválta a fejét Jaq. –
Az Inkvizíció közbeavatkozna. De vajon melyik frakciója?
Lex lehajtotta a fejét, és hallgatott. Úgy tűnt, ismét az ősatyjához
imádkozik.
* * *
Végül eljutottak a kupolakomplexumhoz, a homokos területen álló
Occidens-templomhoz, ahol már ott táborozott néhány ezer izgatott
zarándok. Folyamatosan újabb ezrek érkeztek. A levegőben
füstölőszerek illata keveredett a sülőfélben lévő halkebab (amint az
étel elkészült, már el is kelt) és a fűszeres borok szagával, az
emberi testek bűzével. Az akrobaták magas oszlopok tetején
produkálták magukat, hogy a lehető legtöbben láthassák őket. A
jövendőmondók a birodalmi Tarot egyszerűsített változatából
jósoltak. A kriplik alamizsnáért rimánkodtak.
Itt, ebben a nyüzsgésben a trió lassan, de minden feltűnés nélkül
megtehette az alig több mint egy kilométeres távot a templomig. El
is indultak.
A templom körül erős plasztacél korlátokat állítottak fel, amelyek
mögött felfegyverzett diakónusok őrködtek. A templom lépcsőitől a
barikád fölé tornyosuló Pódiumig egy drága brokáttal letakart
függőhíd vezetett.
A barikád egyik kapujánál egy diakónus „adományokat” gyűjtött.
Akik kellően magas összeget fizettek, bejuthattak a templomba –
amely máskülönben a szertartás kezdetéig zárva volt a zarándokok
előtt. Egy felfegyverzett sekrestyés kísérte be azokat, akik nem
sajnálták az adományokat. Ezek a kivételezettek még azt a szent
szekrénykét is megpillanthatták, amelyben az Igaz Arcot tartották.
Másnap – a szertartás előestéjén – az adományoknak minimum
kétszer akkorának kellett lenniük, mint ezen a napon.
Itt volt hát annak az álhírnek a forrása, amely több száz ember
halálát és sebesülését okozta. Valaki félreértett valamit, és ez a
félreértés-hógolyó lavinává duzzadt, mire a térre ért.
Egy kövér, kopasz férfi – aki mellett ott állt kancsal kislánya –
degeszre tömött, sékelekkel teli erszényt nyújtott át a diakónusnak,
aki azonnal megszámolta a pénzt. A legtöbb zarándok nem tudta
megfizetni a belépti díjat; ezek irigykedve figyelték azokat, akik
bejutottak a templomba.
Jaqban feléledt a kíváncsiság, az inkvizítorokra oly jellemző
tudásvágy. Az egyik zsebéből elővett egy kicsiny, de tiszta és
nagyon értékes smaragdot.
A diakónus – ahelyett hogy rögtön eltette volna Jaq ajándékát – a
fény felé tartotta a drágakövet. Talán azt feltételezte, hogy hamis? A
smaragd még a vörös nap tompa fényében is úgy szikrázott, hogy
azonnal látni lehetett rajta: valódibb nem is lehetne.
Zhord megráncigálta Jaq ruhaujját. A tömegből egy magas, szürke
csuklyás köntöst viselő nő figyelte őket.
– Ey'Lindi... – zihálta Jaq. Igen, ő volt az. A szelleme. A csuklya
alatt az az arc pedig...
Nem. Nem Ey'Lindi arca volt. Jaq rádöbbent, hogy megint azt látta,
amit látni szeretett volna. Igen, a vonások emlékeztettek
Ey'Lindiére, a magassággal és a testtartással is rendben volt
minden, de... A nő olyan könnyedén és gyorsan fordult félre, mintha
észre sem vette volna Jaqot és társait. Elindult, és csakhamar
beleveszett a tömegbe. Egy pillanattal később eltűnt Jaq szeme
e l ő l .
– Az a hölgyemény a mi kis kavicskánkat bámulta – közölte Zhord.
– Felejtsd el – szólt rá Jaq szórakozottan. A nő nem Ey'Lindi volt.
Hát persze, hogy is lehetett volna ő? Ey'Lindi meghalt, felmetszette
a hasát annak a nősténynek, annak a Főnix Úrnőnek a lándzsája.
Ami pedig a hasonlóságot illeti... Nos, az emberi lények esetében
nagyon nagy a lehetséges permutációk száma. Egy bizonyos
embersablonnak több milliárd változata létezhet, és egy olyan
galaxisban, amelyben egymillió lakott világ van, több millió, esetleg
több százmillió hasonló külsejű ember lehet. A galaxisban
többtucatnyi olyan ember élhet, aki Ey'Lindi ikertestvérének, pontos
másának tűnhet, és még több olyan, aki valamilyen mértékig
hasonlít rá.
De Ey'Lindivel senki sem ér fel. Senki!
* * *
A sekrestyés, aki a triót vezette, vézna, menyétarcú, idősebb férfi
volt. Kamelopárdszőrből készült csuhájának övébe lézerpisztolyt
t ű z ö t t .
– Ahogy beléptek a templomba, az első, amivel találkozni fogtok...
Egy oszlopcsarnok tárult eléjük, amelyet szinte teljesen megtöltöttek
a hajdanvolt főpapok síremlékei és kriptái. Több száz főpap
e m l é k h e l y e . . .
A csarnokon túl egy oszlopsorokkal szegélyezett átriumot találtak,
amelyben illatosítórudacskák egész erdeje égett. Az édeskés szag
és a füst lassan kavarogva emelkedett felfelé, a kupolás tetőbe
vágott szellőzőnyílások irányába. Az egész terem egyetlen gigászi
tömjénfüstölőre emlékeztetett...
Ezen túl a bazilika állt, amelyet fegyveres diakónusok őriztek.
– Ötven oldal templom tartozik a főtemplomhoz, mindegyik a Földön
Lakozó, az Istencsászár egy-egy attribútumát szimbolizálja...
Megszámlálhatatlanul sok égő gyertyát láttak. Az évszázadok során
a füst vastag fekete rétegben rárakódott a falakra, a mennyezetre; a
padlót belepték a megkeményedett és bemocskolódott, egymásra
rakódott viaszrétegek. A nagyterem akár a fény palotája is lehetett
volna, de mégis, az embernek olyan érzése támadt, hogy a
mélyedésekben össze sűrűsödött sötétség csak arra vár, hogy
előrontson, és megsemmisítse a világosságot, mindent betakarjon
saját éjszín köpenyével.
– Figyelem, utazók! Nézzétek meg azt a nagy falimozaikot. A kép
azt a jelenetet ábrázolja, amikor a mi áldott Császárunk legyőzi
Hóruszt, a lázadót...
A mozaikot szerencsére megtisztították a viasztól és a koromtól.
Olyan sokszor sikálták már le, hogy úgy tűnt, a részleteket is
lemosták róla. A kövér ember és a kancsal kislány ámuldozva
nézett rá. A idegenvezető sekrestyés türelmetlenül toporgott.
A következő látnivaló az imaterem volt. Jaq és Lex csupán egyetlen
pillanatra hajlította be a térdét. A helyiség végében egy ősrégi,
titánszálakkal átszőtt függöny volt. Az anyag már annyira
megkopott, hogy apró résein keresztül be lehetett lesni a függöny
mögötti sekrestyébe.
Átmentek a függönyön túlra – Jaqnak olyan érzése támadt közben,
hogy egy súlyos vasrács alatt haladnak el.
– ...a mintázat, az arabeszkek volfrámszálból készültek, és...
A szentélyben a gyertyák fényében homályosan egy szekrényt
lehetett felfedezni. Annyi ezüst és arany díszítette, hogy gyanítani
lehetett, ha leveszik róla a védőfátylat, elvakítja az embert
csillogásával. Mellette két sorban fegyveres sekrestyések őrködtek;
halkan, egészen halkan valamilyen vallásos éneket kántáltak.
– A szent szekrénynek három zára van. A belsejében lévő
felbecsülhetetlen értékű ereklyetartóban pihen a Földön Lakozó
Igaz Arca...
Ezt a kincset kizárólag a szentévekben tették ki az ártalmas napfény
hatásának. A köztes időszakokban a ritkán megrendezett nyilvános
ereklyebemutatások során az Arcot csak rövid időre, legfeljebb fél
percre, a gyertyafényes szentélybe emelték ki a helyéről.
– A szentév során tilos az ilyen magánjellegű ereklyebemutatás...
De nicsak! Mi az ott? A sekrestye elfátyolozott bejárata fölött
kamelopárdbőrre festett aranykeretes kép függött. Egy komor és
kegyetlen, de ennek ellenére fenséges arc mása.
– Utazók! Ez az Ő Igaz Arcának másolata!
A szentély előterében két művész dolgozott azon, hogy másolatokat
készítsen a képről.
– Ez jó drága lenne, ha meg akarnám venni, hm? – kérdezte Zhord
könnyed hangon.
Kiderült: két pap, az Arc rendjének két tagja egész évben árusította
a reprodukciókat, amelyeket a bazilika egyik kápolnájában lehetett
megtekinteni. A vezető közölte, hogy kifelé menet majd érintik ezt a
kápolnát, így az utazók, ha erre vágynak, vehetnek maguknak
e g y e t .
– Több mint tízezer esztendeje – magyarázta a sekrestyés lelkesen
–, akkor, amikor a Császár hústestében végigjárta a galaxist,
beletörölte arcát egy szövetdarabba. Pszichikai energiáinak
köszönhetően vonásai beleivódtak az anyagba. Olysok idő telt már
el azóta, hogy az eredeti, szent szövet igen sérülékennyé vált, ez az
oka annak, hogy a művészek egy másolatról készítenek újabb
m á s o l a t o k a t .
– És a tömegnek is egy kópiát fognak bemutatni? – kérdezte Zhord.
A sekrestyés arca elsötétült, keze a lézerpisztolya felé mozdult.
– Nem! A valódi szent szövetet!
* * *
Jaq felnézett a kamelopárdpergamenre festett homályos arcra.
Amikor a saját szemével látta Őt, a Földön Lakozót, abban az
energiától lüktető, ózontól meg-megreccsenő trónprotézisben, a
hadi zászlók és a szent ikonok között, az arc... az a fémkeretbe
foglalt arc leginkább egy összeaszott múmia ábrázatára
emlékeztetett. És ennek a múmiának az elméjéből olyan erős,
léleknyúzó gondolatok áradtak ki, hogy Jaq kis híján megsemmisült.
Ó, hogyan is gondolhatja egy hitvány kisegér, hogy képes
megérteni a gigászi mamutot?
Vajon akkor, ha majd ő is megvilágosodottá válik, vissza fog még
térni abba a trónterembe?
Ó, honnan vette a bátorságot ahhoz, hogy megengedje a démoni
erőknek, hogy a lelkéhez férkőzzenek? Honnan vette a bátorságot
ahhoz, hogy vállalja: megszállottá válik? És mindezt azért, hogy a
lelke kipurgálódjon, hogy elérje a megvilágosodottság állapotát...
A trió nem élt a lehetőséggel, nem vásárolta meg az Arcról készült
m á s o l a t o t .
– Az utolsó értékes holminkat adtuk oda, hogy bejuthassunk ide, és
megpillanthassuk az ereklyét – hazudta Zhord.
* * *
Amikor elindultak a barikádoktól, és átmentek a zarándokok sátrai
között, egy aszott, májfoltos kéz ragadta meg Jaq ruhája szélét.
– Alamizsnát egy nyilvántartott nyomoréknak! – recsegte egy vén,
erőtlen hang.
Egy bitófához hasonlító állványra láncokat akasztottak, a láncok
végére bronzedényeket erősítettek, melyekben erős és sűrű füstöt
árasztó illatosító anyagok égtek. Az állvány tövében egy kis,
fémkerekes, deszkákból összetákolt kocsiféle állt, amelyen egy
rongyos alak kuporgott. Nő volt; az arcát ránctömeggé változtatták
az évek. Loncsos hosszú haja kifehéredett, véreres fakókék
szemében az értelem szikrája csillogott. Tekintetében valami olyan
érdeklődést lehetett felfedezni, ami egészen biztos, hogy nem
csupán a megkapni kívánt pénzérméknek szólt.
Zhord alaposan végigmérte a koldusasszonyt. A bitófaszerű
építmény árnyékában a szerencsétlennek nem kellett attól tartania,
hogy ványadt testét eltiporja a tömeg. A kocsi hátulsó részéhez egy
rudat erősítettek, hogy arrébb lehessen tolni vagy húzni.
Egy vénasszony, aki a hűvös vörös nap fényében adományokért
k ö n y ö r ö g . . .
– A legtöbb világon nem tisztelik az időseket! – morogta a kis fickó,
de azért belenyúlt az erszényébe, és kihalászott egy félsékeles
érmét. – Ó, azt hiszem, anyám, a lábaid már teljesen elfonnyadtak.
– Igen, a két barna botszerű valami, az asszony lábai,
természetellenes szögbe csavarodva hevertek a vézna test alatt, a
k o c s i n .
Zhord talán megsajnálta ezt a húgyszagot árasztó vénséget?
A zömik még nem adta át a félsékelest.
– Ki visz haza esténként, anyám?
Aha! Szóval ezt akarja kideríteni! Hogy a lábait talán a saját
pénzéhes hozzátartozói törték el, hogy ezzel a kegyetlenséggel
biztosítsanak maguknak rendszeres jövedelmet.
A templomszolgák szoktak félretolni – hangzott a válasz. – Ők
segítenek nekem, jó uram.
Ők törték el a lábadat, anyám? – Ostoba kérdés volt; az
Occidens-templomnak nincs szüksége arra, hogy kripliket gyártson,
és kitegye őket közszemlére. Ennek a templomnak nincs szüksége
az apró adományokra, amelyeket a koldusok össze tudnak gyűjteni.
A vénasszony úgy dőlt előre, mintha hirtelen bélgörcse támadt
v o l n a .
– Ó, igen, a templom törte el a lábamat – felelte. – De nem úgy,
ahogy te gondolod!
Zhord leguggolt a kocsi mellé. Jaq és Lex követte a példáját.
* * *
A nyomorékot Herzadynak hívták, és egyvalami sosem volt: anya.
Határozottan kijelentette, hogy tizenegy éves.
Ki lehet olyan bolond, hogy a Sabulorbon helyi években számolja a
saját életkorát? Csakis egy ilyen öregasszony, aki már elég hosszú
ideje létezett ahhoz, hogy ne legyen fontos számára, pontosan hány
éves. Birodalmi években számolva már túl volt a száztizedik évén
is, és ennek a hosszú időnek a nagy részét ezen a kocsin
kuporogva töltötte el. Zhordot lenyűgözte a kora, annak ellenére,
hogy a hosszú életű zömik számára egy évszázad nem sokat jelent.
Elég szép teljesítmény egy közönséges emberi lénytől, különösen
ilyen körülmények között.
Herzady egy évszázaddal korábban, kislányként érkezett a
Sabulorbra, hogy mélyen vallásos szüleivel részt vegyen az Arc
bemutatásának ceremóniáján. A nagy felfordulásban, a
többé-kevésbé megszokottnak számító hitőrületben a szülei
életüket vesztették, neki pedig összezúzódott a lába. A papok
megszánták, és elkészítették neki ezt a kocsit. Évtizedeken át a
következő szentévre várt. Amikor az elérkezett, úgy intézte, hogy
biztonságosabb helyről nézhesse végig az Arc bemutatását, mint
előző alkalommal.
F e l f o r d u l á s ?
Ó, igen. A rokkanttá válása után ötven évvel megrendezett
szertartáson megint megőrültek az emberek, a hisztérikus
zarándokok egymást taposták, hogy jobban láthassák az Arcot...
Azt az Arcot, amelyet nem is lehetett látni.
Nem lehetett látni? Hát az meg hogy lehet?
Herzady évtizedeken át figyelt, nyitva tartotta a szemét és a fülét.
Tudta, hogy a szövet megfakult, már eónokkal ezelőtt lekopott róla
minden, ami rajta volt, ami az Istencsászár arcára emlékeztethetett.
A szentév csúcspontján az Occidens-templom főpapja káprázatos
menetben végigviszi az ereklyetartót azon a függőhídon, hogy aztán
egészen rövid időre felnyissa, és kivegye belőle a szövetet. És
amikor felemeli, a több százezer zarándoknak azt kell látnia, hogy
az anyagon nincs semmi, eltekintve attól a pár folttól és pacától,
amelyek talán az Istencsászár szemeit szimbolizálják.
– A zarándokok szinte semmit sem látnak, jó uraim! Pedig mennyire
szeretnék megpillantani a Szent Arcot! Mi mindent megtesznek... ó,
hogy tapossák egymást!
...azért, hogy megláthassák!
A ceremóniának a nagy tolongás következtében kialakult verekedés
és lázadás vetett véget.
– És mi a helyzet a másolatokkal?
– Ah, a legelső másolatokat úgy készítették, hogy valamilyen
érzékeny anyagot tettek a felbecsülhetetlen értékű szövetre, és
addig tartották ott, míg a pszichikai lenyomat átjutott rá.
– Huh! – mondta Zhord. – Más szóval: átragadt rá!
Jaqnak furcsa, kísérteties érzése támadt, amikor végighallgatta a
láthatatlan Igaz Arcról szóló beszámolót, és szinte beleszédült abba
a gondolatba, hogy a Császár alattvalói között ilyen sok hithű, sőt a
végletekig hű ember van. Ugyan mit számít az, ha a zarándokok
eszüket vesztik? Mit számít az, ha megsebesülnek vagy meghalnak
azért, hogy egyetlenegyszer megpillanthassák azt a szövetet,
amelybe Ő valamikor régen beletörölte az arcát? Mit számít az
agóniájuk, mi ez ahhoz az örökké tartó kínszenvedéshez képest,
amelyet Neki, a Földön Lakozónak kell kiállnia? A zarándokok
gyötrelmei belejutnak a hipertér pszichikai tengerébe, áldással
ízesítik meg azt, és talán – talán! – elviselhetőbbé teszik az Ő
számára a létet.
Jaq, ahogy ott térdelt Herzady kocsija mellett, rájött, hogy képes
i m á d k o z n i .
Egy ideig...
Szelíden szólította meg az asszonyt:
– Azáltal, hogy megnyomorodtál, mert imádtad Őt, részt vállaltál az
Ő kínjaiból.
– Szerintem – felelte Herzady komoran – sokan meg fognak
nyomorodni és meg fognak halni holnapután. Ennek így kell
történnie. És ha így lesz, akkor elégedetten fogok búcsút venni az
é l e t t ő l .
Ez a vénasszony kislányként, majd ötven évvel később
nyomorékként már átélt egy-egy eszeveszett tombolást, és mégis...
Mégis így beszél! Hite már-már az őrültséggel határos, már
majdnem olyan, mint a megszállottság!
És ha ő, a korábbi ceremóniák tanúja, azt mondja, hogy a soron
következő szertartás is emberéleteket fog követelni, akkor egészen
biztosan így lesz.
A bizonytalanság hullámai elmosták Jaq hirtelen feltámadt és
megerősödött hitét – valahogy úgy, ahogy az idő áramlata
letisztította a szövetről az Igaz Arcot. Megrázkódott.
– És mi a helyzet a törvényszékkel, hm? – kérdezte Zhord. –
Hallottál róla valamit? Mekkora szerepe van ennek a szent városnak
az életében?
A zömik talán azt forgatta a fejében, hogy eltolja a nyomorék
vénasszonyt abba a bérelt, kertvárosi házba, ellátja és gondozza, ő
pedig cserébe átadja nekik mindazokat az információkat, amelyeket
a sabulorbi ügyekről tud.
A kis fickó ki akart csikarni valamilyen választ.
– Ma, nemrég, több száz ember halt meg a törvényszék előtt. Mind
azt hitték, hogy idő előtt sor került az Igaz Arc bemutatására... és
pánikba estek emiatt.
Herzady megdöbbent, és úgy húzta ki magát, mintha rá akarna állni
kicsavarodott, elsatynyult lábára.
– Sok ember meghalt, és... én nem láttam! – lihegte tragikusan.
Ráncos arca fájdalmasan megrándult. Májfoltos, aszott keze a
melléhez emelkedett.
Hirtelen összeroskadt.
Lex megfogta a pulzusát. Hatalmas kezében az öregasszony alkarja
olyan volt, mint valami furcsa alakú ceruza. Herzady meghalt.
Szívroham végzett vele.
Megszakadt a szíve.
Zhord közömbös arccal belenézett a halott koldus szemébe.
– Huh – mondta –, így legalább megspóroltam fél sékelt.
* * *
Két nappal később, délután elhelyezkedtek egy nagy tér végében.
Zhord nem kívánt részt venni a szertartáson, de Jaq mindenképpen
látni akarta a tömeg eszelős áhítatát, azt az őrületet, amelynek
során csakis a hit számít – amelynek során senki sem törődik a
sebesülésekkel és a halállal. Látni akarta, mert meg akarta
tapasztalni, milyen lehet a szenvedély, a megszállottság, a
rögeszme; milyen zavarok támadhatnak az érzékszervekben és a
l é l e k b e n .
Ezen a délutánon szokatlanul meleg volt a téren; a sokaság
forróságot lehelt ki magából, a testek összepréselődtek, egymáshoz
tapadtak. Senki sem tudta, hányan ájultak el, hányan kaptak
gutaütést a várakozás óráiban.
Ó, milyen hangzavar támadt, amikor végre valahára előhozták az
Igaz Arcot! A zarándokok közül sokan, nagyon sokan hisztérikusan
rángatózni kezdtek. A tér olyan volt, akár egy gigászi serpenyő,
amelyben a beléöntött massza – az emberrengeteg – elérte
f o r r á s p o n t j á t .
– Ó, áldott ősök, most segítsetek! – kiáltott fel Zhord. A kis fickó Jaq
és Lex közé szorult. Lex kihasználta testi adottságait, félresöpörte
maga elől a zarándokokat – nem sokat törődött azzal, hogy közben
elrepeszt vagy eltör egy-két bordát. Az egyik közeli ház hosszú,
magas homokkő falában fülkék homorodtak. Valamikor talán
szobrok álltak bennük sorfalat a tér peremén, de az is lehetséges,
hogy a számtalan szertartás során a tömeg, a hullámzó
embertenger hagyta ott lenyomatait.
Lex kirántotta az egyik mélyedésből a zarándokokat. Úgy mozgott,
úgy lépett és úgy állt, hogy messziről azt lehetett hinni, ő az
egyetlen biztos pont, az egyetlen kimagasló szikla az áradatban.
Belépett a fülkébe, és behúzta magához Jaqot meg Zhordot, akik
így legalább részben védve voltak az eleven hullámok csapásaitól.
Zhord kapkodva lélegzett. Vajon hány mellkas zúzódott be, hány
szorult össze a tömegben? A kis fickó undorodva felnyögött.
Alacsony volt, ezért nem is remélhette, hogy a hozzá legközelebb
állók testén kívül bármit látni fog.
Jaq mélyen beszívta a hisztéria szagát. Hármójuk közül csak Lex
látott el a fejek, a csuklyák és az Igaz Arc-jelvényekkel teletűzdelt
fejfedők fölött. Feljavított szemével az egy kilométernyi távolságban
lévő dolgokat is tisztán érzékelte.
– Egy pap kinyitja az ereklyetartót – üvöltötte. Szavaira a közelben
állók iszonyatos erejű ordítással válaszoltak. Lex folytatta:
– A tömeg nekinyomul a torlaszoknak...
* * *
A kordon nem bírhatta sokáig, és ha átszakad, semmi sem védhette
volna meg a függőhidat a tömegtől – semmi, ha a korlátok túlsó
oldalán nem álltak volna ott a fehérbe öltözött diakónusok.
Először humánus kábítófegyvereket használtak, hogy hátrébb
parancsolják a túlságosan lelkes zarándokokat. Azok, akik a torlasz
közelében táboroztak, s akiket a tömeg elsőként sodort a
biztonságiak elé, eszméletüket veszítve zuhantak ledöntött és
szétlapított sátraik maradványaira. A barikádok előtt hamarosan
magas, eleven, de mozdulatlan falat alkottak az emberi testek, mely
egyre magasabbra nőtt, ahogy a zarándokok átmásztak rajtuk, és
őket is elérték a kábítósugarak. Nem sokkal később már ez
biztosította a korlátok megközelíthetetlenségét. Időközben a
pompázatos öltözéket viselő főpap becsukta az ereklyetartót, és
visszavonult. A zarándokok ennek ellenére folytatták az
e l ő r e n y o m u l á s t .
A diakónusok félretették a kábítófegyvereket, amelyekből
valószínűleg kifogyott az energia. Új eszközöket vetettek be:
automata pisztolyokat, géppisztolyokat és ismétlőpuskákat. Hüvely
nélküli, nagy sebességű lövedékeket és repeszlőszereket
eresztettek a tömegbe. A vörös napóriás ekkor az ég negyedét
töltötte be; a világ olyanná vált, mintha iszamós lenne a vértől – attól
a vértől, amelyet a diakónusok ontottak ki. A sok százezer, sok
millió láb hatalmas porfelhőt vert fel, de ez sem volt képes
elhomályosítani a napot, a milliárdnyi homokszemcse sem tudta
megváltoztatni a fény színét.
Nem ment könnyen a dolog: a trió tagjai szereztek pár horzsolást és
karcolást, mire sikerült kitörniük a falifülkéből, és elhagyniuk a teret.
Annak ellenére, hogy több százan haltak meg a korlátoknál, a
templom és a szent ereklye közelsége miatt a zarándokok szeme
még mindig élénken csillogott; olyan volt, mintha nadragulyával
kezelték volna. Sokan zokogtak a boldogságtól, sokan maguk elé
meredve, könnyeket ontva ismételgették:
– Ó, az Igaz Arc... az Arc...! – bár szinte semmit sem láttak.
* * *
Éjszaka Jaq álmában ismét Askandargradot látta...
Az állatemberek nyakörve egymás után szétrobbant, a fejek
lefordultak a vállakról.
A sikítozó háremhölgyek közül néhányat összekötöztek, és voltak
olyanok is, akiket a széttört urnák maradványaihoz láncoltak hozzá.
A földön néhány kötél feküdt, arra az esetre, ha előkerülne néhány
olyan háremhölgy, akinek eddig sikerült elkerülnie végzetét.
Mintha akár egynek is sikerült volna elkerülnie... Mintha lett volna,
aki megszökött a támadók elől, és elrejtőzött a romok között. Mintha
valaki megszökhetett volna ezek elől...
A segítség már útban volt. A káoszrenegátok inváziója előtt néhány
nappal a Holló Őrség űrgárdistái éppen az Askandaron töltötték fel
hajójukat, majd elindultak az ugrózóna felé. Mielőtt a támadók
lerombolták a kormányzói palotát, az asztropata értesítette ezeket a
harcosokat, és ők azonnal visszafordultak. Még két nap, és elérik az
Askandart. A kitűnő fegyverekkel rendelkező, fekete páncélt viselő
Holló Őrök – ehhez kétség sem férhetett – az első kínálkozó
alkalommal rávetik magukat az ellenségre. Csak azért kellett
imádkozni, hogy a démoni látvány ne tegye szükségessé a
csatatestvérek agyának kimosását, azt a procedúrát, amelyre
elméjük épségének megőrzése érdekében lett volna szükség.
Úgy festett, mintha a Káosz szántszándékkal hajtotta volna végre
ezt a támadást, pusztán azért, hogy visszacsalja a Hollókat...
Bárcsak esélye lett volna legalább néhány háremhölgynek a
szökésre! De nem, a nyakörvek felrobbanása után a perverz
támadók figyelme ismét a nőkre terelődött.
– A Császár nevében, használd azt a fegyvert! – parancsolt rá Jaq
a mellette hasaló eunuchra, majd kilesett a barikád fölött, és a saját
fegyveréből ráküldött egy robbanó töltetet egy olyan lényre, amely
mintha a rend és a hit lovagjainak ocsmány paródiája lett volna.
R A A A R K . . .
A káoszharcos, mintha provokálni akarná ellenfeleit, a férfit és a nőt
szimbolizáló rúnákat festette fel térdvértjeire. Obszcén formájú
páncélja bíbor- és aranyszínű volt – még mindig annak az
űrgárdista-káptalannak a színeit viselte magán, amelyhez azelőtt
tartozott, hogy a gonosz a saját oldalára állította.
A robbanógolyó a mellvért bal oldalába csapódott be. CRUMP.
Felrobbant. A harcos körbepördült, karjait a levegőbe emelte.
R A A A R K . . .
Az eunuch is lőtt. A lövedék a célpont alsókarjába fúródott bele.
CRUMP. A kar leszakadt. Ezután, ha minden igaz, a támadó
káoszharcos, az egykori űrgárdista mesterségesen megerősített
mellkasában elegendő kár keletkezett ahhoz, hogy a tüdő leálljon. A
renegát még mindig körben forgott, úgy mozgott; mintha szólót
táncolna egy színpadon. Az Istencsászár adja, hogy ez legyen a
h a l á l t á n c a !
RAAARK. RAAARK. Jaq és az eunuch újra tüzelt, aztán mindketten
lebuktak a barikád mögé. A következő pillanatban dühös
sziszegéssel valami végigcsapott a márványtorlaszon. A levegő
felforrósodott az olvasztóból kilőtt sugár mellett. Pár másodperccel
később iszonyatos robaj hallatszott. Az energianyaláb telibe kapta a
fürdőház medencéjébe már korábban beleomlott kupolás
zsindelytető maradványát. A fában lévő nedvesség egyetlen
szempillantás alatt gőzzé változott. A zsindely szétrobbant. A
forgácsok úgy röppentek szét, mint a feldühített hystrixek, a
mérgező tollakkal védekező állatok farktollai. A másik eunuch
felsikoltott. Vállából féltucatnyi tőrszerű, hosszú faszilánk meredt ki.
Hátrálni kezdett, és megpróbálta őket kirángatni magából.
Swoooosh... Az olvasztóból kilőtt második sugár a fejét találta el.
Szeme egyetlen tizedmásodperc alatt elpárolgott, majd
pirospozsgás, kerekded orcája, végül az arca többi része vált
semmivé. A feje úgy nézett ki, mintha koncentrált erejű savspray-t
fújtak volna rá – bőrnek és húsnak már nyoma sem volt rajta; jól
látszott a meztelen, sárgás koponya belsejében folyékonnyá váló
fortyogó agyvelő. Aztán... a szürkés, sűrű lé kibuggyant a
fülnyílásain, előrefröccsent az üres szemgödrökből.
A halott háremőr elterült a repedezett márványon.
A gyantás zsindely lángra lobbant. A tűz végigkúszott a törmeléken,
a közelben heverő holttesteken és sebesülteken. A barikád túlsó
oldaláról eget rengető, gúnyos röhögés hallatszott. Jaq az életben
maradt eunuch karjába mélyesztette a körmét.
– El kell mennünk innen!
Alkalmi fegyvertársa félőrülten meredt Jaqra.
– Neked nem lett volna szabad belépned a hölgyek fürdőházába! –
ü v ö l t ö t t e .
A józanság ezek szerint már elpártolt tőle.
Ó, igen, amit mondott, az egyébként valamikor, nem is oly régen,
még valóban így volt. Két nappal korábban a hárembe Lord
Egremonton kívül egyetlen kasztrálatlan férfi sem tehette be a lábát.
Rajta, illetve az ifjú birodalmi inkvizítoron kívül, aki azért jött ide,
hogy a végére járjon annak a pletykának, miszerint a szigorúan
őrzött belső város lakói, a háremhölgyek között kialakult valamilyen
perverzió, valami, ami nem lehetett más, mint a Slaanesh-kultusz.
Lord Egremont nagy kísérlete, amellyel meg akarta valósítani a
teljes népességszabályozást, bizonyos körökben természetszerűleg
indulatokat gerjesztett. Ő idealista volt, és különc, de ügyesen
kormányozta birodalmát, aminek köszönhetően Askandar virágzott.
Ó, milyen bolondok voltak azok, akik úgy akartak fellázadni ellene,
hogy felélesztettek egy ilyen kultuszt! Tettük következménye most
vált egyértelművé, fájdalmasan világossá. A megrontott káosz
űrgárdisták eljöttek ide, hogy learassák az emberi balgaság
gyümölcseit, feldúlják és lerombolják Askandargradot, és szadista
módszerekkel megsemmisítsék a háremet.
Az eunuch a kezében tartott obszcén formájú fegyverre nézett,
majd lassan megfordult. A csövet a szájához illesztette.
– Két napon belül megérkezik a segítség – sziszegte Jaq.
Nevetés... Nagyon közelről, a barikád túlsó oldaláról érkezett. Jaq
tudta, ha most kinézne, nem biztos, hogy képes lenne visszahúzni a
fejét. Tudta, most a maradás egyenlő az öngyilkossággal.
Villámgyorsan visszavonult, elkúszott a zsindelydarabok és a
terjedő lángok mellett, majd felállt, és kétrét görnyedve elrohant.
RAAARK... CRUMP
A hang a háta mögül érkezett. Az eunuch főbe lőtte magát. Ezzel
megmenekült attól, hogy halála fájdalmas és hosszadalmas legyen.
Jaq ismét remegve ébredt fel...
Ötödik fejezet
Tolvaj
A bérelt villa háromemeletes volt, mindegyiken tucatnyi szobával.
Alatta jókora pincét alakítottak ki. A bútorok ébenfából készültek, a
padló fekete palából. Temetői hangulatával és gyászos színeivel
többé-kevésbé emlékeztetett Jaq megsemmisült csillaghajójára.
Mindenütt lámpák álltak – ezek a Tormentum Malorum fedélzetén
lévő, ikonokat tartalmazó fali fülkékben égő elektro gyertyákat
juttatták az inkvizítor eszébe.
Jaq úgy kívánta, hogy a függönyöket ne húzzák szét; nem akarta,
hogy a helyiségbe beférkőzzön a kertben lévő viaszos levelű
növények és az ezüstfényű murvával felszórt ösvények, a kertet
körbefogó magas fal és a szomszédos háztetők látványa, a vörös
napgigász fénye.
A szobák között egy kicsiny, szakállas majom sétálgatott. Olyan
volt, mint valami miniatűr, csillogó szemű, pettyes bundájú
démonocska. Zhord vette egy utcai árustól. Tulajdonképpen csak
azért, mert Lex, amikor megpillantotta a férfi vállán kuporgó
jószágot, megjegyezte:
– Az űrgárdisták mellett olyanok a zömikek, mint a zömikek mellett
az ilyen majmocskák.
– Huh, elegem van már abból, hogy én vagyok a legkisebb ebben a
társaságban! – mordult fel Zhord, és megvette a majmot.
Jaqnak nem volt kifogása a dolog ellen.
Az állat magányos volt, mégsem esett letargiába. Nem volt a
közelben egyetlen fajtársa sem, de folyamatosan és fáradhatatlanul
nézelődött; úgy járkált egyik szobából a másikba, mintha abban
reménykedne, hogy a következő sarkon túl rábukkan egy másik
majomra. Jaq, ahogy figyelte, eltöprengett. Merengve nézte, ahogy
a kis lény sokszor a saját, fényes felületeken megjelenő tükörképére
pillantott – úgy, mintha egy másik majom lenne.
A majom többször is megpróbálkozott azzal, hogy bolhát vagy
legalább egy aprócska légylárvát találjon Zhord bozontos
szakállának vörös szálai között. A zömik nem adott neki nevet –
nem tartotta fontosnak a dolgot.
Egy héttel a szertartás után egy hűvös hajnalon történt, hogy a
majom visongva és makogva felugrott Zhord ágyára.
A kis fickó felriadt, de agyát még mindig betöltötte az álomkép: egy
barlangban, néhány bátor zömik bajtársával együtt vad tűzharcot
vívott egy ork horda ellen. Az ocsmány zöld bőrűek mennydörgő
mordályokkal lövöldöztek; a széles torkú muskéták kemény
magvakat, ólomgolyókat és mindenféle, lövedéknek használható
dolgot köptek rájuk, meg persze rengeteg szikrát és füstöt. Zhord és
társai első osztályú robbanótöltetes fegyvereket használtak, így
nagyon jó hatásfokkal irtották az undorító idegen lényeket. RAARK,
SWOOSH, CRUMP. RAARK, SWOOSH, CRUMP. Itt most a
rendszeresség és a technika vívott csatát a rendszertelenséggel és
az elmaradott barbársággal.
Zhord szerette volna végignézni a kellemes és szórakoztató
álomfilmet. Bosszúsan felmordult, és már éppen félre akarta söpörni
az alkalmatlankodó majmocskát, amikor egy sötét alak jelent meg
az ágya mellett. Lex. Ez csakis Lex lehet.
Az űrgárdista két ujjával megfogta a majom nyakán a bőrt, aztán
egy kicsit megpöckölte a gégéjét, hogy maradjon csöndben. Ezután
lehajolt Zhordhoz.
– Horkolj tovább, ahogy eddig csináltad. Horkolj és figyelj!
Horkoljon? Horkoljon? Ó, igen. A hang, a rendszeres hang, amelyet
álmában hallott...
– RAARK – mondta Zhord olyan hangon, mint valami sajgó torkú
dögevő madár. – SWOOSH – fújta ki lassan a levegőt. – CRUMP –
tette hozzá végül.
Miközben Zhord megpróbálta eljátszani, hogy mélyen alszik, s
utánozni saját horkolásának zajait, feszülten fülelt. Lex nem tette le
a majmot, amely egy ideje már meg sem mukkant. Csak nem
döglött meg a kis szerencsétlen?
– A házban idegen van. Valahol. Azt hiszem, lent a pincében...
Lex az eredeti dobhártyája, fülcsontjai és belső füle helyére
beültetett, a feleslegesnek ítélt háttérzajokat kiszűrő, a kiválasztott
hangokra való koncentrálást könnyebbé tevő Lyman-fülnek
köszönhetően észlelte a behatoló érkezését.
Bár aludt, de az űrgárdisták agyának mindig csak a fele pihen. A
másik félteke állandó készenlétben áll. Amikor az éber agyféltekébe
eljutottak az érzékelt neszek, azonnal felébredt, és megállapította,
hol mozog a hívatlan vendég. Rajta kívül csak a majom hallotta meg
a zajokat – ami kész csoda, hiszen a hangosan hortyogó zömik
mellett aludt.
– RAARK – ismételte Zhord, és óvatosan kikelt az ágyból. Hosszú
szárú vászon alsóján kívül semmi sem volt rajta. Az
éjjeliszekrényről, az üres söröskancsó mellől felemelte a
lézerpisztolyát. – SWOOSH. – Ez a hang már olyan elégedett
hörrenés volt, amilyet azok szoktak kiadni magukból, akik álmukban
hirtelen megelégelik a horkolást, vagy azok, akiknek hosszas
fuldoklás után végre sikerül levegőhöz jutniuk.
Lex – aki a testhálójától eltekintve meztelen volt – az egyik kezében
lézerpisztolyt tartott, a másikkal a majmot fogta. Tudta, nem
eresztheti el az állatkát, mert az azonnal rémült rikoltozásba
kezdene. Mit csináljon vele? Roppantsa el a nyakát? Nem, ez a kis
dög nem akar mást tenni, csak figyelmeztetni a veszélyre...
Az óriás a majommal a kezében és a zömikkel a nyomában
mindenre felkészülve, óvatosan lement a pincébe.
* * *
A hosszú kőfolyosót csak a közepe táján lévő egyetlen éjszakai
lámpa világította meg. A ház valamennyi ajtaja közül a pincéé volt a
legmasszívabb, éppen ezért választották ki ezt a helyet arra, hogy
elrejtsék benne az ékkövekkel kirakott kincset, a Rhana Dandra
könyvét. A könyvet, amely most egy falhoz láncolt, lelakatolt
vasládában lapult.
A ládát a pince egyik oldalsó helyiségében helyezték el.
Abban a helyiségben, amelyből most halvány elektromos fény
szűrődött ki. A fényben árnyékok libbentek meg – mintha egy kéz
mozogna a fényforrás közvetlen közelében.
Halkan, nagyon halkan és nagyon lassan zár csikordult. A vasláda
teteje nyikorogva felnyílt.
Elsőként Zhord ugrott be az ajtón. Lehajolt, és lézerpisztolyából a
mennyezetre lőtt egy sugarat, hogy meglepje a behatolót, és
elterelje a figyelmet magáról. Az energianyaláb fényes szirmokat
bontott, amikor nekicsapódott a kőmennyezetnek, egy pillanatra
megvilágította a boltíveket, valamint azt az ébenfa olvasóállványt,
amelyet Jaq azért hozott le ide, hogy megfelelő körülmények között
tanulmányozhassák a rejtélyes kötetet – amelyből eddig egyetlen
szót sem sikerült megérteniük.
Ebben a pillanatnyi, villanásszerű fényben világosan kirajzolódott a
nyitott vasláda fölé hajló tintafekete alak. Olyan sötétségbe
burkolózott, hogy már-már nem tűnt valóságosnak – bizonytalanul
megjelent, aztán ismét eltűnt, és csak egy folt, a realitás hiánya
vibrált a helyén.
Az idegen felegyenesedett, és fürgén megfordult. Az arca is fekete
volt, csak a szemek világlottak ki belőle. Sárgás macskaszemek.
Tovább emelkedett felfelé. Elképesztően magas volt.
Lehet, hogy egy elda, aki azért jött ide, hogy visszaszerezze a
könyvet? Vagy lehet, hogy egy birodalmi orgyilkos?
A fény kihunyt, és kialudt az a lámpás is, amelyet az ismeretlen
hozott magával. A sötétség megkétszereződött és összesűrűsödött.
Valami elszáguldott Zhord mellett, miközben hozzáért a bőréhez.
A következő másodpercben olyan test állta el az ajtónyílást, amely
masszívabb és keményebb volt magánál a vastag ajtónál is.
Ugyanebben a pillanatban egy eszelősen visító, szőrös kis test
rohant el a zömik meztelen lábánál. Lex eleresztette a majmot, hogy
elkaphassa a behatolót, aki hiába vonaglott, hiába vergődött,
képtelen volt szabadulni. Ugyan ki tudná kiszabadítani magát egy
ennyire megnövelt izomzatú, megerősített csontozató óriás
s z o r í t á s á b ó l ?
Talán vannak ilyen élőlények, de a fekete alak nem tartozott
k ö z é j ü k .
– Elkaptam a fickót! Gyújts lámpást, zömik!
Nem fickó volt, hanem egy nő. Az elfeketített arc egy nő arca volt.
Egy embernőé, nem eldáé. Úgy, ahogy Ey'Lindi szokta, szintetikus
álcabőrt permetezett magára, de az orgyilkossal ellentétben ő nem
dugott szűrőtamponokat az orrába. Ruházata azonban
emlékeztetett az orgyilkosok kosztümjére, bár a derekára nem
kötött olyan vörös övsálat, amelyben remekül el lehet rejteni a
tőröket és a mérgeket...
Zhord agyában világosság gyúlt.
– Te vagy az! – kiáltott fel. – Ott voltál a tömegben az
Occidens-templomnál! Te voltál az, aki úgy megbámulta a
s m a r a g d u n k a t !
Hát persze hogy ez volt az a nő! Az a magas, karcsú nő, aki akkor
és ott szürke köntöst viselt, most pedig olyan fekete, testhez álló
kezeslábast, amilyenhez hasonlót az akciói előtt Ey'Lindi húzott
magára. Olyan kezeslábast, amelyben egy ügyes tolvaj bátran
elindulhatott kincseket szerezni.
Jaq a saját régi, elrongyolódott köpenyébe csomagolta a sors
könyvét. A tolvaj, mielőtt megzavarták, már szétnyitotta a köpenyt,
így a ládából előragyogtak a borítólap csodás ékkövei. A könyv
tetején, vagyis inkább a sarkán egy kis fekete csomag feküdt. A nő
éppen azt akarta megnézni, hogy mi van benne, amikor Zhord és az
űrgárdista megzavarta.
A kis csomag... A fejkendőre kötött csomó meglazult már, de még
nem bomlott ki teljesen.
A betörő mozdulatlanná vált Lex markában, de az űrgárdistái
ilyesmivel nem lehetett megtéveszteni; nem enyhített a szorításon.
– Én úgy nézem, ez nem valami hétköznapi tolvaj – mondta Lex a
zömiknek –, mert elég ügyes volt ahhoz, hogy hatástalanítsa a
riasztókat, letaláljon ide, és kinyissa a zárakat.
– Egy pillanatra azt hittem – felelte a kis fickó –, hogy elda vagy
o r g y i l k o s .
A nő szeme tágra nyílt. Lex bosszúsan rámordult Zhordra, akinek
megint előbb járt a szája, mint az esze.
– Mi keresnivalója lenne egy idegennek vagy egy orgyilkosnak a
pincétekben? – kérdezte a fogoly. Ugyanazt a szabványos birodalmi
gótot beszélte, amit a zömik meg az űrgárdista.
– Te nem sabulorbi vagy, asszony! Ki küldött?
Lex megrázta a tolvajt.
Az összepréselte ajkait, és nem válaszolt Zhord kérdésére.
– Tudod, milyen közel vagy a halálhoz? – kérdezte Lex. – Most
biztos ezen gondolkozol. Ha azt mondod, hogy senki sem küldött,
akkor senkinek sem fog feltűnni a hiányod.
A nő vágyakozva az ékköves könyvre pillantott.
Ebben a pillanatban a majom felugrott a láda peremére, s a
lámpafényben szikrázó drágakövekre meredt. Azokra a kövekre,
amelyeket késsel is alig lehetett kifeszegetni a helyükről, nemhogy
m a j o m k ö r m ö k k e l !
A kis állat felfoghatta, hogy hiába próbálkozna velük, ezért más
zsákmányt keresett magának. Felkapta a fejkendőbe csomagolt
tárgyat, szétnyitotta a kendőt, és ostoba makogással felemelte az
éjfekete gömböt.
– Ne nézz oda! – Lex elfordította a fejét, és közben a nő arca elé
kapta a kezét.
A gömb lepottyant a láda aljára, nekikoppant a vasnak, majd eltűnt.
Lex levette a kezét a nő arcáról, és ismét megragadta a karját.
A majom éles, fájdalmas hangon visított. Két apró kezével a fejéhez
kapott. Egy pillanattal később szőrcsomók, koponyaszilánkok és
agyvelődarabkák fröccsentek a pince kőfalára. Az állat feje alig volt
nagyobb, mint egy narancs, de a darabjai és a vére mégis
beterítette a döbbenten álló három alakot.
Zhord megdörzsölte vérmocskossá vált homlokát.
– Még jó, hogy nem adtam neki nevet... Huh! De legalább tudjuk,
hogy Azul szeme még mindig működik. Nem lett volna jobb,
nagyfiú, ha nem is foglalkozunk ezzel a tolvajjal? Eszünkbe juthatott
volna, hogy a szem úgyis végez vele.
– Nem tudnánk kivallatni, ha halott lenne – felelte Lex. Belökte a nőt
a pincefülkébe, mintha arra gondolna, hogy miután tanúja volt a
majom pusztulásának, úgysem merne szökéssel próbálkozni.
– Ha széthajtom azt a kendőt – kérdezte a nő –, az én fejem is
s z é t r o b b a n ?
– Nem biztos – mondta Zhord komoran. – Lehet, hogy csak
megfulladsz. Esetleg lenyeled a nyelvedet. Vagy kipattannak a
helyükről a szemgolyóid.
– Méreg? – kérdezte a nő. – Orgyilkosméreg?
– Nem – vicsorgott rá a zömik. – Egy halott navigátor hiperszeme.
Most ott van a ládában, valahol az alján... Majd megkeresem.
Kitapogatom. De nem nézek oda, az egyszer biztos.
– Mik vagytok ti?
– És te ki vagy, hogy tudsz az orgyilkosmérgek létezéséről, eh?
– Tolvaj vagyok – hangzott a válasz. – Azért jöttem a Sabulorbra,
mert arra számítottam, hogy a zarándokok nem jönnek el pénz
nélkül a szertartásra. A templomnál figyeltem meg, kik a
tehetősebbek. Követtelek benneteket. Megfigyeltem ezt a villát...
Sikerült elkerülnöm a helybéli őrjáratokat. Ennyi az egész...
Zhord lenyalta a bajszáról a majom ráfröccsent vérét, aztán a
padlóra köpött.
– Mi folyik itt?
Jaq bézsszínű köntösében, lézerpisztollyal a kezében jelent meg az
ajtóban. Ahogy meglátta a feketébe öltözött nőt, megtántorodott és
felnyögött. – Az orgyilkosom...!
– Nem, nem ő az, főnök – csóválta a fejét Zhord. – Ez egy tolvaj.
Megpróbált kirabolni minket. Aztán helyette az én szegény kis
majmocskám csomagolta ki azt az izé... aknát. Azul szeme kiválóan
működött. Ez a nő, ez itt, biztosan mestertolvaj, hogy be tudott jutni
ide. És tud valamit az orgyilkosokról.
Jaq a fej nélküli állatra, a véres nyakra nézett.
– Találnom kell egy drágakőcsiszolót, aki képes lehámozni a
hiperszemről egy réteget. Egy monoklit. Viselni akarom. Persze
letakarnám a szemem...
A fogoly elborzadva nézett Jaqra, de aztán összerezzent, és
megpróbálta eltitkolni az érzéseit. Kik ezek az emberek? Jaq a nő
felé fordult.
– Hogy jutottál hozzá ehhez az orgyilkos álcához? Miért éppen ezt
v i s e l e d ?
– Mert jól elrejt a sötétben – felelte a nő. – Beleolvaszt a
környezetembe. Mi másért?
– Nagyon hasonlítasz rá – merengett Jaq. – De nem eléggé... Csak
a hitvány másolata vagy! – Lézerpisztolyát a tolvajra szegezte, akit
Lex időközben ismét karon ragadott. – Elloptad volna a könyvet...
pusztán az ékkövekért. Most már tudod, hogy itt van.
A nő védelmet kérőn közelebb húzódott Lexhez.
– Nem tudom, mi ez! – kiáltotta. – De tudok az orgyilkosokról! – És
csak beszélt, beszélt, ömlött a szájából a szó, hogy mentse a bőrét.
* * *
A neve Rakel binth-Kazintzkis volt. A binth azt jelentette, hogy az
apját Kazintsk-nak hívták. Ama vad világon született, ahol a fekete
ruhás orgyilkosok beszerezték annak a szernek az alapanyagát,
amelynek birtokában a legképzettebbek a puszta akaratukkal
képesek voltak megváltoztatni külsejüket. Az orgyilkosok Rakel
világán sajátították el az alakváltoztatás trükkjeit, és ennek a vad
bolygónak a primitív lakói között gyakorolták be a lopakodás
mesterségét. Rakel hazájában mindenki jól ismerte az
orgyilkosokat, de senki sem közelről, és senki sem barátkozott
v e l ü k .
Azt a bizonyos alapanyagot egy különleges zuzmóból vonták ki.
Rakel világának pszi sámánjai egyszerűen megfőzték, és megitták a
levét, így változtattak alakot. A holtak lelkének képét is magukra
tudták ölteni.
Zhord elmormogott egy fohászt, amelyben az őseit áldotta.
Ezek a szellemek bölcs és jóakaratú vezetők voltak – Rakel mégis
kételkedni kezdett szándékaik jóságában, miután a feketébe öltözött
orgyilkosgyakornokok megölték a fivérét, és magukra öltötték az
a l a k j á t .
Jaq az elmondottak alapján gyanította, hogy ezek a helyi sámánok
nem barátságos szellemeket, hanem démonokat idéztek meg. Vagy
mégsem? De igen, csakis így lehetett, mert ha másképp lett volna,
akkor az orgyilkosok – akik minden bizonnyal a Callidus
Szentélyhez, Ey'Lindi szentélyéhez tartoztak – nem éppen ezt a
bolygót választják ki gyakorlatozásuk színteréül, és nem itt jutnak
hozzá a polimorfinhoz.
Rakel világának lakói akarva-akaratlanul belélegezték a zuzmók
spóráját, így a szer bizonyos mértékben bejutott a szervezetükbe –
ahogy a bolygón élő állatokéba is. Így válhatott lehetővé, hogy
bizonyos ideig és mértékig valamennyien meg tudták változtatni a
külsejüket. Persze korántsem annyira, mint az orgyilkosok.
Amit azok csináltak, az iszonyatos és kegyetlen dolog volt. A
hatóanyagot laboratóriumokban finomították, újra és újra, egészen
addig, míg nagyon erős szert kaptak. A nőnemű orgyilkosok
képesek voltak férfivá alakulni, és fordítva. Ehhez persze rengeteg
gyakorlás és mély összpontosítás kellett, és az átváltozás nem volt
fájdalommentes. De ők, legalábbis látszólag, amúgy is immúnisak
voltak mindenféle fájdalomra.
Időnként fogságba ejtettek néhány helybelit, hogy rajtuk
folytassanak rettenetes kínokat okozó kísérleteket.
Ez volt a normál eljárás. Az űrgárdista hóhérsebészek is az
agymosásra ítélt bűnözőkön és a kudarcot vallott kadétokon
kísérleteztek, rajtuk próbálták ki azokat a módszereket és
eljárásokat, illetve szervátültetéseket, amelyek eredményeképpen
az egyszerű férfiakból Lexhez hasonló, emberfeletti
tulajdonságokkal rendelkező űrgárdistákat tudtak csinálni.
Az orgyilkosok tudósai tanulmányozták a metamorfózis stabilitását.
Ha elkaptak valakit Rakel világának lakói közül, a fogoly testébe
színtiszta szert fecskendeztek, és kényszerítették az átváltozásra.
Időnként előfordult, hogy áldozatukat szabadon bocsátották – de
egész rajnyi kémlegyet küldtek utána, hogy fájdalmas
átalakulásának minden egyes fázisát alaposan megfigyelhessék. A
kísérleti alanyok – mivel nem kaptak olyan kiképzést, mint az
orgyilkosok – nem tudtak olyan mértékben összpontosítani, nem
uralták a testüket, és mert a szer nagyon tiszta volt, a kísérlet során
előbb-utóbb agonizálva összeestek, torz testtel, deformálódott
szervekkel fetrengtek és vergődtek, egészen addig, amíg
protoplazmikus masszává változtak.
Rakel ennyit tudott az orgyilkosokról.
Egy nap valami csempészhajó szállt le a világára, nomád
otthonának közvetlen közelében. Összeismerkedett a kapitánnyal, s
figyelmeztette őt arra, hogy miket művelnek a bolygón vadászó és
gyakorlatozó fekete ruhások. A kapitány úgy döntött, jobb a
békesség – nem időzött sokáig a planétán, és amikor útnak indult,
hálából a sok jó tanácsért magával vitte Rakelt.
Ő, miután a csillagrendszerek közötti utazások során megtanult
egy-két használható trükköt, és ügyes tolvajjá képezte magát,
dezertált a hajóról. Már több hónapja Shandabarban volt, felvette a
kapcsolatot a helybeli alvilággal, és felkészült a zarándokok
kifosztására. Álmában sem gondolt arra, hogy olyan kincs közelébe
kerül majd, amilyenre a vasládában bukkant.
Hogyan találta meg a kincset ebben a hatalmas villában?
Tolvaj ösztön. Az emberek sokszor azt hiszik, hogy a pincéjükben
biztonságban vannak az értékeik. Egyébként könnyen idetalált: csak
megkereste a legerősebb ajtót és a legbonyolultabb zárat.
– Még jó, hogy nem nyitottad ki a könyvet – jegyezte meg Zhord. –
Szerencse, hogy nem támadt kedved egy kis lapozgatáshoz, mert
nagyon könnyen valamelyik kép részévé válhattál volna!
A zömik csak improvizált; a Rhana Danára könyvében nem voltak
képek. Ha Rakelt esetleg mégis életben hagyják, akkor egy ilyen
figyelmeztetés után – hacsak nem hajlamos a Pandora-szindrómára
– kerülni fogja a könyvet, míg él.
Jaq bólintott. Lézerpisztolyát még mindig a fogolyra szegezte.
– Van valami hasznos információd az alvilágról? – kérdezte Zhord
nyersen. – Hasznos kapcsolatok?
– Mágusok vagytok? – kérdezte Rakel az űrgárdistától, aki még
mindig rajta tartotta a kezét.
– Még véletlenül sem! – morgott vissza Lex, de aztán arra gondolt,
hogy Jaqnak esetleg mégis köze lehet a mágiához.
Jaq szabad kezével köntöse belső zsebébe nyúlt, és előhúzott egy
gondosan öszszehajtogatott vörös övsálat. Ey'Lindi övsálát.
Kíváncsi volt, Rakel hogyan reagál. Talán arra gondol, hogy meg
akarja kötözni? Esetleg be akarja tömni vele a száját?
A nő megismerte a sálat.
– Egy orgyilkos övsála! – sziszegte.
– Igen, az – bólintott Jaq. – És itt, a belsejében, van egy ampullányi
p o l i m o r f u l . . .
– Poli...?
– Ez a hivatalos neve annak a szernek, amelyet a Callidus Szentély
orgyilkosai „tiszta anyagnak” neveznek. Ez az az anyag, amelyről
b e s z é l t é l .
Rakel megvonaglott; ha szabadulni akart, hiába próbálkozott.
– Mindent elmondtam nektek! Esküszöm! Nincsenek társaim, csak
pár üzleti partnerem. Olyanok, akik átveszik tőlem a lopott árut. Lőj
le, ha akarsz – könyörgött –, de ne injekciózd belém...
a z t . .
Jaq odabólintott Zhordnak és Lexnek.
– Beszélnünk kell egymással. Addig bezárjuk a nőt a szomszédos
fülkébe. Hozz plasztikborítású huzalt, Zhord! Gyerünk! Lex, vidd át
a foglyot!
* * *
Zhord hamar visszatért a másik cellába; kezében egy kötegnyi
fekete plasztikszigeteléssel ellátott drót volt.
– Motozd meg, nincs-e nála valamilyen szerszám. Várj, hagyd.
Felesleges. Úgy sem találnád meg valamennyit. Az elrejtett digitális
fegyvereket és a mérgeket semmiképpen sem. Még egy testen is
rengeteg rejtekhely van. Vetkőztesd meztelenre, és csak azután
kötözd meg! A kezét és a lábát is!
Vajon Rakel félreértette a dolgot? Lehet, hogy arra gondolt, hogy ez
a majdnem meztelen óriás, a szőrös törpe meg a komor, kemény
arcú, szakállas férfi meg akarja erőszakolni, mielőtt a testébe
juttatják azt a szörnyű kínokat okozó szert?
Miközben Zhord lehúzta a nőről a testhez tapadó ruhát, Lex
egyetlen pillanatra sem eresztette el foglyát; mindig másik végtagját
markolta meg. Jaq figyelmesen szemügyre vette Rakel testét,
domborodó melleit, formás fenekét, az ágyékát.
– Tisztítsd le az arcát és a kezét – adta ki a parancsot. A nő
porcelánfehér teste, fekete álcázóbőrrel bevont arca és keze éles
kontrasztban volt egymással.
A fülke sarkában egy vödör víz állt, mellette egy kefe meg pár
rongy. Zhord hozta ide ezeket a holmikat, miután a másik
helyiségben alaposan lesikálta az olvasóállványt. A víz poshadt és
piszkos volt, de a célnak így is remekül megfelelt.
Rakelt végül belökték a sötétbe. Jaq elparancsolta társait az ajtótól.
– Sajnálom, hogy így kell bánnunk vele – mondta Lexnek és
Zhordnak, miközben azon töprengett, vajon Ey'Lindit zavarta
volna-e, ha így bánnak vele. – De ha életben hagyjuk, akkor ez még
csak a kezdet. Nem szabad túlságosan törődnöm vele.
– Tehát be akarod adni neki a polimorfint? – kérdezte Zhord. –
Tökéletes Ey'Lindivé akarod változtatni? De hogyan?
Jaq a köntöse alól előhúzta az Orgyilkos-lapot, amely Ey'Lindi
tökéletes képmása volt.
Ezzel mint pszichikai fókusztárggyal, kis barátom.
Azt hittem, hogy a Démon-lapon kívül az egész paklit elégetted!
Szóval Ey'Lindiét mégis megtartottad magadnak...
Ennek segítségével megmenthetjük a nő életét. Legalábbis egy
időre. Jó hasznát vehetjük egy tapasztalt tolvajnak. Ha valaha is
meg akarom érteni a könyvet, muszáj szereznünk egy elda
nyelvprogramot a hipnosisakhoz. Ha egyáltalán létezik ilyesmi ezen
a világon, akkor lefogadom, hogy a törvényszéki épületben van.
A bírák főként a belső biztonsággal foglalkoztak, de tény, hogy az
eldák időnként belekeveredtek az emberek ügyeibe. A törvényszéki
adatbankban valahol biztos van valami eszköz, valami program,
amelynek segítségével szükség esetén le tudják fordítani az
idegenek nyelvét. Ennek megszerzéséhez pedig valóban egy
tapasztalt betörőre van szükség, olyasvalakire, aki képes bejutni
abba az erődszerű építménybe, aki képes kijátszani a tükörsisakos
a r b i t r á t o r o k a t . . .
– Ez a nő elhagyta a népét – emlékeztette a zömik Jaqot.
– Éppen ezért kötődnie kell hozzánk... Úgy, hogy soha ne merjen
dezertálni tőlem. Ezért kell őt Ey'Lindi másává változtatnunk. – Jaq
hangja lelki gyötrelemről árulkodott. – Azt kell hinnie, hogy csak úgy
képes elkerülni a végső agóniát, a masszává válást, ha rendszeres
pszichikai megerősítésben részesül, amihez elengedhetlenül
szükséges az a kártya, amely a birtokomban van.
Zhord a fejét csóválta, aztán halkan megkérdezte:
– Tényleg masszává változna? Jaq halkabbra fogta a hangját.
– Szerintem igen.
– Értem...
– Ne felejtsétek el – tette hozzá Jaq –, hogy az alvilágnak
valószínűleg vannak információi a törvényszéki épületről. Ők biztos
szereztek adatokat, bár vélhetőleg nem a bíráktól vagy az
arbitrátoroktól. Iránymutatásért kell fohászkodnom. Meditálnom kell.
Aztán cselekszünk.
Jaq megfordult, és a hosszú folyosón elindult a szűk pincecella felé.
– Na, mi a véleményed, nagyfiú? – suttogta Zhord. – Szerinted jót
tesz majd a főnöknek, ha itt lesz mellette Ey'Lindi tökéletes
m á s o l a t a ?
Lex elgondolkozott.
– Szerintem – bökte ki végül – ez észhez fogja téríteni. Teljesen
mindegy, hogy a másolat külsőre mennyire hasonlít az eredetire, a
fejben lévő elme sosem lesz olyan, mint az övé volt.
– Igen, igen, legalább majd elfelejti ezt az egész őrültséget –
helyeselt Zhord. – Nekem is éppen ez járt a fejemben...
Jaq lehunyt szemmel térdelt a sötét kriptában.
Ha kiveri a fejéből Ey'Lindi emlékét, akkor a kötelességtudás és az
odaadás, a bátorság és a tökéletesség mintaképétől fosztja meg
m a g á t .
És mi a helyzet a vággyal? Ó, a vágy...! Őrületté változhat,
különösen akkor, ha eleve kielégítetlenségre van ítélve.
Ha túl akar jutni ezen a delíriumon, ha el akarja érni a
megvilágosodott tisztaság állapotát, akkor meg kell fékeznie
magában ezt az őrületet. Vajon ez a nő, Rakel, az átalakított
testével, fizikai jelenlétével nem fogja-e megbolondítani, és
ugyanakkor nem fog-e fájdalmas csalódást okozni neki azzal, hogy
eszenciálisan különbözik Ey'Linditől?
Vágy! A kéjnek, Slaanesh szenvedélyének kuzinja! Egy
inkvizítornak kerülnie kellene a megtapasztalását. Vajon valóban
vágyik Ey'Lindire? Ey'Lindi szépsége bizarr volt. Bár sötétben
mégsem... A tetoválásai nem foszforeszkáltak. Az övéi nem
világítottak úgy, mint az elektrotetoválások, amelyek fényleni
kezdenek, mikor tulajdonosuk azt akarja. Sötétben Ey'Lindi egy test
volt csupán, egy olyan könyv, amelyet vakon kellett olvasni.
Milyen szavakat formáztak Ey'Lindi testrészei a sötétben? A vágy
valami olyasféle dolog, amihez nincs szükség nyelvekre, nincs
szükség magyarázatokra. Lehet, hogy ennek megfogalmazása nem
egyéb, mint az őrület egy újabb fázisának megnyilvánulási formája?
A vágyhoz nincs szükség analízisekre. A vágy abban a térben
létezik, amelyből hiányoznak a magyarázatok, amelyben ismeretlen
a logika. Ebben az űrben feltámadhat a legerőteljesebb babona,
mely könnyedén legyőzheti a kötelesség és a józan ész ismerős
paramétereit. A vezérfonalak elvesztése azonos a kaotikussá
válással. De ez vajon egyfajta káosz elfogadása, valami olyasmié,
amiből egy egészen újfajta rend születhet?
Szépség? Bah! Mit ér a puszta szépség?
Vajon kijelenthetné-e Jaq, hogy szerelmes volt Ey'Lindibe? Aligha!
Még akkor sem közeledhetne hozzá szerelemmel, ha élne. Ebben a
torz vágyban, amelynek idő előtt véget vetett a halál, valami
mélységes mély misztérium lappangott, valami paradoxon... és így
a megvilágosodottság felé vezető út egy szakaszát képezhette.
Talán merő fantáziálás volt feltételezni, még akkor is, ha sikerült
megvilágosodottá válni, hogy valaha is megtalálja a Hiperhálóban
azt a legendás helyet, ahol visszájára lehet fordítani az időt, és így
vissza lehet hívni Ey'Lindit a létezésbe a saját élő testében –
ahonnan kiindulva el lehet jutni abba az időbe, amely megelőzte
meggyilkolását. Merő képzelgés, hiú álom, hiszen még a Nagy
Harlekinek is hiába kutattak e hely után, pedig ők már több ezer éve
k e r e s t é k .
Ennek ellenére Jaq képtelen volt elfogadni azt, hogy Ey'Lindi vad és
életrevaló lelke egyszerűen beleolvadt a lelkek tengerébe abban a
pillanatban, amikor teste meghalt. Nem! Ha megvilágosodottá válik,
és bevezeti Rakelt a Hiperhálóba – oda, ahonnan szó szerint csak
egy ugrás a hipertér –, igen, ha bevezeti őt oda, ezt a tolvajt, ezt a
nőt, akinek a testét a polimorfin segítségével Ey'Lindi testéhez teszi
hasonlatossá... Akkor talán – biztosan! – Ey'Lindi lelke
odacsalogatódik ebbe a másolatba. És akkor... akkor Ey'Lindinek
ismét lesz valódi hús-vér teste!
A lélek és a test eggyé válik. A tudat, amely Rakel binth-Kazintzkis
volt, elhagyja a tolvaj testét, másik tudat kerül a helyére; Rakel
binth-Kazintzkis esszenciája ugyanúgy kihajtódik a testből, mint az
ördögűzések során az alacsony szintű démonok a megszállottak
testéből. Ey'Lindi újra Ey'Lindi lesz, teljes egészében.
Különös jelenség, hogy az emberek külseje általában tökéletesen
illik jellemükhöz. Másképpen fogalmazva: pontosan úgy néznek ki,
ahogy ki kell nézniük. Ennek a jelenségnek a megmagyarázására
írta valamelyik régi költő, hogy „a lélek forma, mely a testben ölt
alakot”. Tehát ha egy test Ey'Lindi testének tökéletes másolatává
válik, akkor Ey'Lindi lelkének fognia kell a hívást, a vele azonos
formájú fizikai megnyilvánulás hívását.
Jaqnak eszébe jutott, hogy talán meg kellene büntetnie magát
azért, mert ilyen személyes célok és érzelmek vezérlik, de... Nem.
Most nem. Most fel kell töltenie magát energiával, hogy képes
legyen szolgálni az igazságot.
Jaq meditált...
Lámpák gyúltak, Rakelről levették a drótokat.
Meztelenül kuporgott a kövön, s tágra nyílt szemmel, elborzadva
hallgatta Jaq előadását arról, hogy mi fog történni vele – mi a másik
alternatívája. Az egyik az volt, hogy lelövik, lézersugarat eresztenek
a testébe. De nem. Már csak ez a másik dolog létezett. Már nem
választhatta a halált. Most már csak akkor halhatott meg. ha a
transzformáció nem a vártnak megfelelően alakul.
– A transzformációval kapcsolatban minden rendben lesz – ígérte
Jaq, aki odaadta Zhordnak az Orgyilkos-lapot, hogy a metamorfózis
gyötrelmes folyamata során végig tartsa Rakel szeme előtt. – Rakel,
egész idő alatt erre a képre kell összpontosítanod. Segíteni fogok
neked, legalábbis a testen lévő tetoválások kialakításában. Ezek az
ábrák örökre beleégtek az elmémbe...
És a szívébe is...
Ey'Lindi testét rengeteg fekete tetoválás díszítette – majdnem
mindegyik egy-egy régi sebhelyet takart. A jobb lábán hosszú
méregfogú kígyó tekergett. Csípőjén szőrös pók kapaszkodott.
Mellén rovarok sétáltak. Egy tetovált felületű halálos fegyver volt...
Rakelnek pedig tökéletesen le kellett utánoznia ezt a felületet. És mi
a helyzet a felszín alatti dolgokkal, a mélységgel? Jaqnak kétszer
volt alkalma megismerni ezt; kétszer tisztíthatta meg és szentelhette
fel Ey'Lindit, méghozzá a beleegyezésével. Vagyis... többet kapott
akkor, mint puszta beleegyezést.
Az orgyilkosokat a fájdalom elviselésére és megszüntetésére
képezték ki. Rakel nem kapott ilyen kiképzést, de ha elég erősen
koncentrál, talán nem fogja megőrjíteni a kín.
– Valamit jól véss az eszedbe, asszony! – tanácsolta Lex. – A
fájdalom tanít és megvált.
Dolor est lux.
Rakel a fogát csikorgatta, de sikerült kipréselnie magából a
s z a v a k a t :
– Az asszonyok szülnek, ha nem tudnád...
– Te már szültél? – kérdezte az óriás. Fejrázás.
– Na akkor – mondta Zhord – most fogd fel úgy, hogy szülni fogsz.
Megszülöd magad. A vadonatúj önmagadat.
* * *
Miközben teste átalakult, időnként rettenetes sikoltás szakadt ki
Rakel torkából.
– Koncentrálj! A kígyó nyaka itt balra hajlik...
A nő néha vinnyogott a fájdalomtól, olyan hangokat adott ki, mint a
csontzúzó csapdába hullott állatok.
– A hang: nem ennyire fátyolos. – A jobb mell kicsit kisebb...
– Aranyszem; gondolj az aranyra...!
– Lapítsd az arcot...!
– Több izmot a lábszárra...
– A lábak... egy kicsit hosszabbak!
Ó, milyen litánia! Ó, milyen varázsszavak! Szavak, amelyekre Rakel
nyüszítése volt a válasz. Valahogy sikerült arra a Tarot-ikonra
tapasztania a szemét, amelyet Zhord tartott eléje, és közben teste
és csontjai folyamatos átalakuláson mentek át, ahogy ott vergődött
a kőpadlón.
* * *
Végül egy Ey'Lindi-hasonmás állt a pincében. Vagyis... inkább csak
támolygott; talán elesett volna, ha Lex nem tartja meg. Jaq
szemében valamiféle furcsa, komor, örömmentes elismerés és
ámulat csillant meg. Valami olyasféle, ami a bálványimádók
tekintetéhez hasonlít, ha fétisükre néznek. De vajon mi más volt ez
az új Rakel, ha nem az ő orgyilkos-kurtizánjának bálványképe?
Jaq visszavette Zhordtól az Orgyilkos-lapot. A kártya meleg volt,
szinte forró; pusztán a zömik érintésétől nem melegedhetett fel
e n n y i r e .
– Rakel... – szólalt meg Jaq rekedt hangon. Nagyon kevésen múlott,
hogy nem Ey'Lindinek szólította. – Rakel, ezt a lapot sosem szabad
ellopnod. Az én pszichikai töltésem nélkül, egyedül úgysem
h a s z n á l h a t o d .
Mikor visszatette a kártyát köntöse belső zsebébe, az beleakadt
valamibe. A zsebből előpattant egy tárgy. Egy másik kártyalap volt,
amely valahogy kiszabadult a mutánsbőrből. A padlóra hullott. A
Változás Démonának lapja, amelyről egy kicsiny, kétdimenziós
szörny meredt az átalakult tolvajra.
Lex megremegett. Nyelt egyet, aztán előrelépett, és közben
eleresztette Rakelt. A nő a falhoz tántorodott, de sikerült
megtámaszkodnia. Lex reflexszerűen előrelépett és hatalmas,
meztelen talpával rátaposott a képre.
– Dorn, létem fénye! – kántálta közben.
– Szállj le róla! – Jaq az űrgárdistára vetette magát. – Megégeti a
talpad! Zhord ekkor már négykézlábra ereszkedett, és Lex kemény
lábujjait feszegette.
Az űrgárdista felordított. A kis fickó kihúzta a talpa alól a
Démon-lapot, s undorodva az ujjai közé csippentette. A kártyalap
úgy égetett, akár a parázs. Zhord gondolkodás nélkül visszaadta
Jaqnak. Jaq elvette tőle, gondosari becsomagolta a mutánsbőrbe,
aztán eltette.
– Ti varázslók vagytok, igaz...? Az az ékköves könyv...! És... Éhes
vagyok! Olyan éhség mardos, hogy azt hiszem, mindjárt
megemésztem magam! – Rakelnek vacogott a foga. Úgy remegett,
úgy rázkódott, mintha darabokra akarna hullani.
– Etessétek meg! – hörögte Jaq. – Etessétek meg, adjátok oda neki
a legjobb ételt, amit a konyhában találtok. Zhord! Nyiss ki egy
sztázisládát. Melegíts meg neki egy bárányembriót, meg nyelvet,
meg vesét... Keress neki egy takarót... vagy bármi mást, amit
r á a d h a t s z .
Lex körbenézett.
– Hol van az a fekete ruha?
– Azt meg kell vizsgálnom.
– Hozok egy takarót valamelyik ágyról... – Lehet, hogy Lex egy kis
időre egyedül akart maradni?
– Zhord majd elhozza azt a takarót, és az ételt is előkészíti. Te
maradj itt velem, Lex.
* * *
Jaq elfordította a fejét, amikor Zhord elvezette Rakelt. Lex az
átalakult nő után nézett, ám a szemében valami más is megcsillant,
mint puszta, egyszerű érdeklődés.
– Így fog maradni? – kérdezte kissé idegesen.
– Igen, biztosan. Az Orgyilkos-lap stabilizálja. De ahogy te reagáltál
a Démonlapra... most is, meg a Szabadvállalkozáson is... emiatt
kénytelen vagyok inkvizítori kihallgatásnak alávetni téged,
d'Arquebus kapitány.
Jaq az akaraterejével egy pillanatra megjelenítette tenyerén a
démonarcot ábrázoló elektrotetoválást.
– Most mint egy Malleus szólok hozzád, a belső Inkvizíció tagja...
azé a belső Inkvizícióé, amelynek elsődleges feladata a démoni
aktivitás felfedezése – mondta komor, ünnepélyes hangon. –
Űrgárdista-pályafutásod során kapcsolatba kerültél azzal a
hatalommal amelyet... – Jaq halkabbra fogta a szót. – ...Tzeentch
néven emlegetnek? Kapcsolatba kerültél ezzel a hatalommal?
Tudsz róla valamit? Mondd el az igazságot, Lex. Beszélj, ha van
mondanivalód. Gyónj nekem. A Császár nevében felszólítlak, hogy
beszélj! In nomine Imperatoris!
A hatalmas termetű férfi elsápadt. Letérdelt.
– Igen – motyogta.
Aztán lassan, akadozva elmondta a történetet...
* * *
Több évtizeddel korábban kezdődött, jóval azelőtt, hogy Lexandro
d'Arquebus tiszt lett. Az egyik bányavilág egy barlangjában zajlott le
a dolog; egy olyan világon, amelyen zömikek éltek. Olyan zömikek,
akik egy rebellis uraság, név szerint Fulgor Sagramoso hívei voltak.
Lord Sagramoso követői fogságba ejtették Lexet és társait. A fogoly
űrgárdistákat leláncolták, és a Történelem Megváltoztatójának
akarták feláldozni őket. Maga a romlott uraság, Lord Sagramoso is
perverz testi változásokon ment át. Olyan ocsmány volt, hogy
Lexen, mikor megpillantotta, hányinger vett erőt. Már korábban is
tanúja volt a démoni megszállottságnak. Ismerte ezt a fajta
r o s s z u l l é t e t . . .
Szerencsére a Császári Öklök terminátor-könyvtárosai behatoltak a
cellabarlangba, s viharvetőikből lángok formájában csapott elő a
m e g v á l t á s .
Bátorságuk és kitartásuk elismeréseként Lexet és két életben
maradt társát óriási jutalomban részesítették: meghagyták
emlékeiket, nem törölték tisztára az agyukat azért, hogy továbbra is
biztosítsák romlatlanságukat, elméjük épségét. Lex, Yeremi és Biff
esküt tettek egymásnak, hogy soha, egyetlen csatatestvérüknek
sem fognak beszélni a Tzeenich-jelenségről.
Lex azonban azt nem fogadta meg, hogy alkalomadtán az
inkvizítorok előtt is hallgatni fog. Sajnálatos módon ez a múltból
származó emlék még mindig rengeteg szenvedést okozott neki.
– Harmadik típusú találkozásban volt részed a Káosszal – mondta
Jaq elismerően és feloldozóan. – Te tudod, hogy milyen kínságos a
kozmoszunk; tudod, hogy időnként mennyire találékonynak,
mennyire eltökéltnek és hithűnek kell lennie az igazság bajnokainak.
Olyan eltökéltnek, mint amilyen Jaq volt?
Lehet, hogy Lex vallomástétele egy újabb Jelzés volt Jaq számára,
hogy a megvilágosodáshoz vezető út Tzeentchen keresztül vezet,
és nem Slaaneshen át? A torzuláson át, és nem a vágyon
k e r e s z t ü l ?
Lehetséges-e úgy egyensúlyozni a két hatalom között, hogy az
ember egy időben mindkettő megszállottja legyen, és éppen ezért
valójában egyiknek se váljon valódi hívévé? Léteznek-e
féltékenységi konfliktusok a rivális démonok között? Háború az
ember lelkében! A démonok harcképtelenné teszik egymást, így
kiszemelt áldozatuk képes arra, hogy kikerüljön hatalmukból, elérje
a megváltást, immúnissá váljon! Lehetséges ez?
Jaq a köntöse alól előhúzta energiapálcáját. Szertartásosan
megcsókolta a végét.
– Ezzel az eszközzel elűzöm a démonokat... – A még mindig
térdeplő Lex elé tartotta a pálcát, csókolja meg ő is.
– Ha... valaha is megszállott lennék – motyogta Lex –, a pálcád
m e g m e n t e n e ?
– Vagy elpusztítana. Vagy mindkettő.
– És... téged is?
Jaq összeráncolta a homlokát.
– Ezt a pálcát csak erős pszik képesek használni.
Egy képzetlen pszi potenciális démonmágnesként működhet. Vajon
mi történne akkor, ha egy Jaqhoz hasonlóan tapasztalt pszi
önmagán próbálná végrehajtani a démonűzést?
– Mi történt a két bajtársaddal? – kérdezte Jaq.
Lex vadul megvakarta a bal öklét.
– Biff a tyranidák elleni harc közben esett el – felelte egyszerűen –,
aztán Yeri is meghalt. Mindenkire halál vár.
Jaq összehúzta a szemét.
– Kivéve a Császár halhatatlan fiait! Ha valóban léteznek. Vagyis...
Valójában rájuk is halál vár: azon a lélekmáglyán fognak elpusztulni,
amely létrehozza a Nument!
Ha léteznek a Császárfiak. Valahol...
Hatodik fejezet
Rablás
A villán kívül senkinek sem esett túlságosan nehezére Todnak vagy
Mr. Zapasniknak szólítani Jaqot. Arra azonban számítani lehetett,
hogy elérkezik a pillanat, amikor Zhord a főnököt „Jaq”-nak szólítja
Rakel jelenlétében.
– Jaq – mondta Rakel bizonytalanul, amikor az elszólás után nem
sokkal mind a négyen az asztal mellett ültek. – A házadban mindig
csodálatos az étel.
Bíborszínű sabulorbi kaviárt ettek, sárga mahgrarhalból készített
rántott érméket, amelyekre fűszerezett kamelopárdtejből kevert
mártást öntöttek.
Rakel hangja olyan volt, mint Ey'Lindié. Csakhogy Ey'Lindi sosem
tett volna ilyen megjegyzést. Az ő számára gyakorlatilag mindegy
volt, hogy nyers patkányhúst vagy finoman elkészített ragut evett,
neki az volt a lényeg, hogy feltöltse magát energiával.
Jaq úgy megszorította plasztacél villáját, hogy elfehéredett a
c s u k l ó j a .
– Huh! – Zhord elvörösödött. – Mások előtt soha ne nevezd így a
főnököt! Egyébként én vagyok a szakács, de nem látszik rajtad,
hogy különösképpen élveznéd a kaját.
– Én megértelek – mondta Jaq a nőnek, bár nem valami
könnyedén. – A testedet átalakítottuk, mégpedig azzal a dologgal,
amelytől a legjobban féltél. Azért, hogy megbízhassam benned,
hogy ne kelljen végeznem veled. Kérdés, hogy ezek után mennyire
számíthatok rád. – Metszőn Zhordra pillantott. – Rakel, a nevem
valóban Jaq, de most inkognitóban vagyok. Senki sem tudhatja
meg, valójában hogy hívnak. Inkvizítor vagyok. Tudod, mik az
i n k v i z í t o r o k ?
Rakel tudta. Elsápadt. Számos világon járt már, az egyiken éppen
akkor, amikor egy inkvizítor kipurgálta az eretnekeket.
Megengedték Rakelnek, hogy Lex kíséretében elmenjen a
holmijáért, azokért az értékes tárgyakért, amelyeket korábban
összelopkodott, és mindent áthozzon a villába, az emeleten neki
kijelölt szobába. Összegyűjtögetett kincsei nevetséges kacatok
voltak a pincében elrejtett, számára tiltottnak minősülő könyv
borítóját díszítő drágakövekhez képest.
Jaq ragaszkodott hozzá, hogy Rakel rendszeres testedzést
végezzen. Erre a célra Zhord beszerzett pár eszközt –
emelőgépeket, rudakat, csigákat, tárcsákat –, amelyeket a nő
szobájával szomszédos helyiségben helyeztek el.
Rakel ügyes tolvaj volt, mindig ügyelt a kondíciójára, sosem
hanyagolta el a testét. Most azonban sokkal komolyabban kellett
dolgoznia, mint korábban, hiszen ennek a testnek méltóvá kellett
válnia arra, hogy egyszer majd Ey'Lindi lelkének otthona legyen.
Jaq erről természetesen nem tett említést neki. csak annyit
mondott, hogy az ál-Ey'Lindinek így, súlyzózással meg mozgással
kell levezetnie felesleges energiáit, és ezzel a módszerrel kell
alkalmassá tennie magát a „munka” elvégzésére.
Rakel tartott attól, hogy új testében zavarok támadhatnak, esetleg
torzulások jelentkezhetnek, ha túlságosan megerőlteti magát, de
Zhord megnyugtatta, hogy az edzéssel éppen hogy stabilizálja
jelenlegi formáját. A elfüggönyözött házban Rakel kezdett
hozzászokni új társaihoz, bár még mindig nem értette egészen,
hogy milyen bizarr, rejtélyes célokért dolgoznak. Az, amit vele
tettek, végső soron elviselhető volt. Más választása egyébként sem
lett volna; ha tiltakozik, ha nem engedi meg, hogy a trió átformálja,
akkor... Mi lett volna akkor?
Zhord, aki magára vállalta a házgondnok szerepét, mindig talált
magának munkát. A legtöbb időt a konyhában töltötte. Lex
magányosan gyakorlatozott, és rendszeresen végrehajtotta az
űrgárdistarítusokat. Ez szinte minden idejét kitöltötte, mégis valami
másra is vágyott, mint az edzés és az ima. Zhordnak – aki akkor
éppen kamelopárd bordát készített fűszeres szósszal – a
konyhában négyszemközt bevallotta, hogy nagyon szeretne
kikapcsolódni egy kicsit, s egyre jobban vágyik arra, hogy
valamilyen szép alakot faragjon egy darab csontba.
A kis fickó azt javasolta neki, hogy majd evés után szopogassa
tisztára a kamelopárd-bordát, és próbálkozzon meg azzal. Lexet ez
feldühítette. Hogy nem bírja felfogni ez a nevetséges, keményfejű
zömik, hogy egy űrgárdista, egy Császári Ököl, a faragáshoz nem
használhat más alapanyagot, mint elesett bajtársai csontjait? Vagy
esetleg egy olyan űrgárdista csontjait, aki egy másik dicsőséges és
becsületes káptalan tagja volt. Sajnos, a Sabulorbon egyetlen
Ultramarint sem temettek el. A csatában elesetteket az életben
maradottak visszavitték saját kolostorerődjükbe.
Hogy lehet az, hogy Zhord, aki állítólag tiszteli őseit, nem érti meg
e z t ?
Lex csalódott és bosszús volt.
Zhord természetesen jelentette a dolgot Jaqnak.
* * *
– Ezt a világot egyszer megfertőzték a génorzók – mondta Jaq a
nőnek a vacsora mellett. – Tudod, mik azok a génorzók?
Igen, Rakel az alvilági ismerőseitől hallott már a négykarúak
i n v á z i ó j á r ó l .
– Lehet, hogy életben maradt néhány hibrid – folytatta Jaq. – A
törvényszék a jelek szerint manapság nem lép fel elég határozottan,
nem végzi jól a munkáját. Ezzel most nem azt akarom mondani,
hogy az is megfertőződött, de egy inkvizítornak mindig gyanakodnia
kell... És a legtöbb esetben titokban kell cselekednie. Azt mondtad,
már láttál inkvizítort munka közben. Nos, az ilyen nyílt fellépésre is
sor kerül időnként, ám munkánk nagy részét titokban végezzük, és
csak a végső pillanatban lépünk ki az árnyak közül. Abban a
könyvben, amelyet a pincében őrzünk, van valami információ a
génorzókról, valamint arról, honnan származnak.
Igazán? Vagy mégsem?
A tyranidák fattyai! Lex kis híján kimondta, amire gondolt, de aztán
mégis csendben maradt.
A tyranida kaptárhajóban, abban a rettenetes, csiga alakú
leviatánban... Igen, Biff és Yeremi ott haltak meg...
– Ahhoz, hogy elolvashassam a könyvet, szükségem van valamire,
amit valószínűleg a törvényszéki épületben tartanak. Idő előtt nem
fedhetem fel valódi kilétemet a bírák előtt, így kapóra jön, hogy
összefutottunk veled. Viszont mielőtt rád bíznám a feladatot,
próbára kell tennünk téged. Lehet, hogy ügyes vagy, de mi mégis
elcsíptünk. Hála a Lyman-füleknek. Rakel legközelebbi áldozatai
nem rendelkeznek ugyan Lyman-fülekkel, de, akkor is muszáj volt
letesztelni, mire képes.
– Úgy tudom – magyarázta Jaq -. hogy az Occidens-templomban
valamikor őriztek egy szent ereklyét, egy halott űrgárdista
combcsontját. – Ezt a valódi Ey'Linditől hallotta. – Kíváncsi lennék,
hogy ez a csont megmaradt-e a templom pusztulása után. Tudnom
kell, hogy az Occidens-templom megszerezte-e, és szintén
átvitték-e oda, ahogy a Császár körmeit. Szerezd meg a válaszokat
ezekre a kérdésekre, Rakel. Faggasd ki alvilági ismerőseidet. Ha a
combcsont ott van valahol az Occidens-templomban, szeretném, ha
ellopnád, és elhoznád ide, a villába. Lex már alig várja, hogy
valamilyen érdekes szobrot faragjon belőle.
– Ó, igen! – kiáltott fel Lex. – Igen! – Úgy mozgatta az ujjait, mintha
máris a tenyerében érezné azt az ősrégi csontot.
Rakel tudta Lex valódi nevét, arról azonban fogalma sem volt, hogy
az óriás micsoda. Ezért aztán nem igazán értette, miért ilyen fontos
számára a farigcsálás.
– És ha már úgyis kérdezősködsz – tette hozzá Jaq –, jó lenne, ha
megtudnál valamit az illegális kultuszokról is. Van-e itt olyan, amely
a metamorfózist vagy a jelentős testi változásokat tartja fontosnak?
Működik-e olyan szekta, amely a kéjt, a vágyat, a testi örömöket
helyezi minden más elé?
Rakel összeszedte a bátorságát, és megkérdezte:
– Ez az oka annak, hogy nem dicsérhetem az ételt, amit
megeszünk? Ezért nem mondhatom, hogy jó, bármilyen finom is?
– Nem, erről szó sincs! Jó ételeket eszünk, mert a puritánság
leszűkíti az ember látókörét.
Zhord felemelte a söröskorsóját.
– Régen, a Tormentum fedélzetén nem engedélyezted, hogy sört
igyak, Jaq. – Zhord az utóbbi időben engedélyt kapott arra, hogy
sört, bort, sőt esetenként djmn-nek nevezett erős, helybéli pálinkát
igyon. Jaq sosem fogyasztott alkoholt, ami pedig Lexet illeti: az ő
előemésztést végző pótgyomrával, tökéletes toxinszűrést végző
veséivel és májával amúgy sem lett volna rá hatással a szesz.
– Az alkohol összezavarja az érzékszerveket – magyarázta Jaq. –
Nekem pedig szükség esetén észre kell vennem a normálistól eltérő
dolgokat. Te, Rakel, az orgyilkos testben nem hozhatod
nyilvánosságra, ha egy étel vagy egy ital élvezetet szerez neked.
Nem illik az új énedhez.
Jaq az asztalra tette az orgyilkos övsálat, amelyből elővett három
fedeles, barokk gyűrűt.
– Ezeket húzd fel az ujjadra, Rakel.
A nő meglepetten, de szakértő szemmel felbecsülte a gyűrűk
é r t é k é t .
– Ne örülj, nem valódi ékszerek – jegyezte meg Jaq. – Ritka,
digitális fegyverek, jokaero mesterek művei. Az egyik toxikus tűket
lő ki, a másik lézersugarat, a harmadik valójában parányi lángszóró.
Mindegyiket csak egyszer használhatod. Nem áll módunkban
pótolni őket. Csak akkor élj velük, ha sarokba szorítanak, és
másként nem menekülhetsz.
Rakel a három eszközre nézett, aztán sorban az asztal mellett ülők
arcára pillantott.
– Látod? Megbízunk benned! – vigyorgott Zhord.
– Bennem nem tehetsz kárt velük – figyelmeztette Lex a nőt. – Sem
a méreggel, sem a lánggal, sem a lézersugárral. Én még vakon is
képes vagyok arra, hogy eltörjem a gerincedet.
– És egyébként is nélkülünk a tested hamarosan masszává válna –
tette hozzá Jaq. Rakel bólintott, és gyorsan felhúzta az ujjaira a
g y ű r ű k e t .
– Tökéletes vagy – mondta Jaq kongó hangon.
A kis fickó beledugta az ujját a fűszeres tejbe, aztán lenyalta.
– Huh, kihűl a szósz!
* * *
Rakel már nem volt szabadúszó. Nem maradt önmaga sem,
legalábbis fizikailag. Ilyen helyzetben mit jelenthet az a szó, hogy
„szabadság”? Mi értelme van annak, hogy az ember lopott
drágaköveket, drogokat és birodalmi pénzérméket hurcolásszon
egyik naprendszerből a másikba, megvesztegessen másokat,
megvegyen magának dolgokat? Egyáltalán: mi értelme van az
énnek egy olyan kozmoszban, ahol kimondhatatlanul sok milliárd
más én létezik? Ha létezett valami, ami meghatározta Rakel énjét,
ami értelmet adott az életének és így a szabadságának, az az volt,
hogy más énektől, más emberektől elcsente azokat a dolgokat,
amelyeket aztán a saját igényei és szükségletei kielégítésére
használt fel.
Ebben a villában azonban, ahol elfogták, ahol átalakították, az új
testtel egy teljesen új ént kapott. Egy másfajta ént, valami olyasmit,
aminek birtokában nevetségessé vált minden, amit korábban
értékesnek tartott.
Valamilyen furcsa, talán torz diadalérzet kerítette hatalmába. Most
feladata volt. Küldetése. Lopnia kellett, de nem önmagáért, hanem
azért, mert egy inkvizítor ezt kívánta tőle. A régi énje elveszett – az
új pedig egyre öntudatosabbá vált.
* * *
Hasznos közvetítőnek bizonyult. A legfontosabb alvilági kapcsolata
a Shuturban fivérek voltak, két fekete bajuszos férfi, akiknek az apja
– már öreg ember – valamikor kamelopárd hajcsárként és
csempészként ténykedett. Chor Shuturban elég félénk, magyarázta
Rakel, Mardal Shuturban pedig eléggé durva és forrófejű fickó.
A Shuturbanokat lenyűgözte a tény, hogy Rakel ennyire
megváltozott, mióta utoljára találkoztak vele. Eleinte természetesen
nem igazán hitték el, hogy Rakel valóban Rakel – egészen addig
kételkedtek, amíg emlékeztette őket azokra a korábbi illegális
ügyletekre, amelyekről csak ők hárman tudhattak.
Egy komoly műtétnek vetette alá magát a Hakim Kórházban? És
máris felépült? Ilyen hamar? Rakel nem tehetett mást, nagy
vonalakban, a részleteket kerülve elmondott pár dolgot Chornak és
Mardalnak arról a zuzmóról, amely az ő hazájában terem, és a
belőle készített anyagról, amelynek segítségével az övéi odahaza
álcázni szokták magukat. Már korábban is előfordult, hogy
megváltoztatta külsejét; fura mosollyal kijelentette, hogy az a Rakel,
akit a Shuturbanok megismertek, valójában ál-Rakel volt, és ez a
valódi formája. Említést tett a vérkeringésébe juttatott,
alakváltoztatást lehetővé tevő vegyi anyagról, megpróbálta a lehető
legegyszerűbben elmagyarázni a dolgot, Chor mégis mágiáról
m o t y o g o t t .
Kiderült, Chor Shuturban tudja, hogy jelenleg hol van az a bizonyos
combcsont, igen, kiemelték az Occidens-templom romjai alól. Egy
eléggé megrongálódott arany ereklyetartóban volt, s még apjuk
fiatalkorában találták meg, amikor kipucolták az egyik alagutat.
Annál az ásatásnál az Occidens-templom papjai voltak a felügyelők.
Az öreg Shuturban érdeklődését igencsak felkeltette az értékes
kegytárgy, ezért megfigyelte, hová viszik. A relikviát az
Occidens-templom egyik mellékkápolnájának oltárában helyezték
el.
Amíg az öreg Shuturban arról álmodozott, hogy megszerzi a
kincset, és megváltoztatja a sorsát, egy megkergült kamelopárd
gyomron rúgta. Iszonyatos fájdalmakat állt ki. Arra gondolt, pár
belső szerve biztosan szétrobbant. Kínjában elment az
Occidens-templomba, imádkozott, és megfogadta, hogy sosem fog
hozzányúlni az ereklyéhez, csak most az egyszer gyógyuljon meg.
Igen, a relikvia még mindig ott lehet. A vallási rivalizálás miatt az
Occidens-templom papjai nem vették elő, mivel attól tartottak, hogy
az Occidens-papok megpróbálják visszaszerezni. Ahogy telt az idő,
talán mindenki megfeledkezett róla. Nem, az öregnek nem volt
kifogása az ellen, hogy a fiai megvegyék attól a tolvajtól, akinek elég
bátorsága van ahhoz, hogy ellopja az oltárból.
A bazilikához ötven mellékkápolna csatlakozott. Némelyik oltára
adamantiumból készült. Egy oltárt elefántcsontból faragtak ki, és az
Istencsászár szent fogainak ajánlották. A többi oltár plasztacélból
készült. Chor Shuturban kijelentette, szívesen megmondja, melyik
kápolnában van a combcsont, feltéve, hogy Rakel hajlandó az
információért odaadni neki a zsákmány felét. Rakel azt felelte, még
meggondolja a dolgot.
– Az lenne a logikus – mondta Jaq –, hogy az Istencsászár szent
combjának ajánlott kápolnában van.
Rakel is erre a következtetésre jutott. Az Occidens-templomot
időközben újra megnyitották a nagyközönség előtt – véget ért a
ceremónia, a dolgok visszatértek a rendes kerékvágásba. Rakel,
amikor visszafelé tartott Shuturbanék házából, útközben beugrott a
templomba, és végiglátogatta a Földön Lakozó szent testrészeinek
szentelt kápolnákat. Mindegyikben elmondott egy rövidke imát –
pontosan úgy viselkedett, ahogy az elvárható egy hívőtől.
A bazilikában kamelopárd bőrből varrt hullazsákok feküdtek; a
rothadó hús bűze szinte elnyomta az átriumból kiszűrődő édeskés,
fűszeres illatokat. Mivel a zarándokok az Igaz Arc megtekintése
közben vesztették életüket, egy ideig itt, a bazilikában maradhatott a
testük. A zsákokban úgy helyezték el a tetemeket, hogy a fej vagy
maradványa mindegyikből kilógott. Erre az azonosítás végett volt
szükség, és persze azért, hogy mindenki tanúja lehessen az
esetleges csodáknak. Köztudott volt ugyanis, hogy a tiszta szívű
hívők holtteste nem indul bomlásnak, mert Ő, a Földön Lakozó,
megáldja őket. Néhány esetben valóban épek maradtak a hullák,
ami nagyon jó volt arra, hogy megerősítse a hívők szívét, és
kételyeket támasszon azokban az eretnekekben, akik nyíltan vagy
burkoltan kijelentették, hogy a szertartás során lezajlott öldöklés
bemocskolja az egész szentévet.
A bazilikában két kápolnát szenteltek az Istencsászár szent
combjainak: egyet a balnak, egyet a jobbnak.
– Feldobjunk egy pénzt? – kérdezte Zhord, miután Rakel jelentette,
mit talált.
Jaq bosszúsan felhorkant a zömik császár káromló szavai hallatán.
– A chapel sinisterben helyezték el a csontot. A bal oldali
kápolnában. A bal a formula oldala, az okkult tudományoké, a
ravaszságé és a titkoké.
Lex bólintott. Ő is a bal öklének csontjaiba véste bele a halott Biff és
Yeremi nevét.
– A papok nem hagyhatták figyelmen kívül a tradicionális
szimbolizmust jelentette ki Jaq határozottan.
* * *
Rakel a legkönnyebben az átrium kupolájának egyik füstelvezető
nyílásán keresztül juthatott be az Occidens-templomba. Fekete
ruhába öltözötten, egy vékony, de erős kötélen akart leereszkedni –
valahogy úgy, ahogy a pók a fonalán. Éjszaka, amikor az épület
zárva volt, amikor nem cirkáltak fegyveres diakónusok a bazilika
átriumában. Felfedezte, hogy a templom lakói – a látogatókkal
ellentétben – ritkán néznek felfelé, a tető irányába. Miért is tették
volna? A mennyezetből úgysem lehetett valami sokat látni az
összegyűlt füst miatt.
Az átriumból át kell osonnia a bazilikába, aztán a kápolnába, és fel
kell nyitnia a plasztacél oltár zárát, majd kivennie az aranytól súlyos
r e l i k v i á t .
– Nemcsak az arany miatt lesz nehéz – figyelmeztette Lex. – Az
űrgárdisták csontjai nagyok, és mesterségesen megerősítettek.
Rakel meghökkenve nézett Lexre, de nem kérdezett semmit.
Ezután ki kell nyitnia az egyik hullazsákot.
– Mi lenne, ha az oltárba dugná a tetemet, amelyet kivesz a
zsákból? – kérdezte Zhord.
– Nem! – kiáltott fel Jaq. – Ez szentségtörés lenne!
Az lesz a legjobb megoldás, ha az ereklyét beteszi a halott mellé.
Ezután beköti a zsákot, visszatér az átriumba, és megvárja, hogy a
tetőn várakozó segítőtársa leeresszen neki egy kötelet.
– Gondolom, én leszek ez a segítőtárs – dörmögte Zhord. – Milyen
teszt ez? Nem Rakelt akarjuk próbára tenni?
Rakel halványan elmosolyodott.
– Másképpen is be tudnék jutni a templomba. Például a
csatornákon keresztül. Biztos vagyok benne, hogy Chor Shuturban
adna egy-két tippet, csak elegendő aranyat kell ígérnünk neki. Nem
lenne jobb, ha ezt elkerülnénk?
Hát nem volt egy kifejezett Ey'Lindi. A valódi Ey'Lindi egyedül is
megtalálta volna az utat. A valódi Ey'Lindi még arra is képes lett
volna, hogy szükség esetén kificamítsa a csontjait, és így
préselődjön keresztül a legszűkebb járatokon. Rakel Rakel volt, de
azt meg kellett hagyni, hogy nagyon jól vágott az esze.
A rablást követő reggelen Rakelnek egy izmos rabszolga
kíséretében meg kell jelennie a templomban. El kell játszania, hogy
felismeri a hullazsákból kilógó fejet, sírnia és örvendeznie kell, hogy
ismerőse ilyen dicső véget ért. A rabszolga segít majd neki elvinni a
h a l o t t a t .
Ha az ereklye túlságosan hosszú lenne, akkor úgy rejti el a
hullazsákban, hogy levágja a halott fejét, ráhúzza a combcsont
végére, s ezt teszi be a zsákba, a tetem többi részét pedig eldugja
v a l a h o v á .
– Rendben, de hová? – kérdezte Jaq.
– Én az oltárba tenném... – felelte Rakel lehajtott fejjel.
– Nem! Ez is szentségtörés! Istenkáromlás!
– Igen, az – bólintott Lex.
– Azt hiszem – szólalt meg Zhord –, ez azt jelenti, hogy kénytelen
leszek felhúzni a tetőre egy fej nélküli, félig rohadt hullát, miután te
f e l m á s z t á l . . .
– A tolvajok nem válogatnak az eszközökben – mondta Rakel.
– Úgy érzem – mondta Jaq szigorúan –, most manipulálni próbálsz
minket, hogy visszavágj azért, ami veled történt.
Rakel megvonta a vállát.
– Téged szolgállak – felelte. – Csak azt csinálom, amit muszáj.
Minden tőlem telhetőt megteszek.
Jaq szeme tágra nyílt – mintha csak halott orgyilkos-kurtizánját
hallotta volna.
– Elég jó terv – jelentette ki hosszas tűnődés után.
– Csak sokáig tart a kivitelezése – rázta a fejét Zhord. – Mi lenne,
ha te magad bújnál bele abba a zsákba, és úgy jutnál ki a
templomból? Az arcodra kenhetnél egy kis vért, halottnak
kozmetikázhatnád magad, de a papok úgyis látnák rajtad, hogy nem
kezdtél rohadni, és csodát kiáltanának, aztán... Hohó! A rothadásról
jut eszembe: mi van akkor, ha a tetem menet közben, míg felfelé
ráncigálom, darabjaira hullik?
– Viszek magammal egy hálót – válaszolta Rakel. – A halpiacon
remek halászhálókat lehet kapni.
– Egy hálónyi hulla – mormolta Zhord. – Micsoda munka!
– Úgy érzem, sűrűsödik körülöttem a romlottság – bökte ki Jaq
egészen halkan, de komoran. Aztán hozzátette: – De azt hiszem,
ennek így kell lennie.
– Kultuszok! – kiáltott fel Rakel. – A kultuszokról kellett
kérdezősködnöm. Shandabar egyik kerületében, a Mahabbatban
létezik egy privát társaság, amelynek tagjai számára a kéj a
legfontosabb. Nemi vágyat fokozó szereket használnak, orgiákat
rendeznek. Mardal Shuturban rendszeresen eljár közéjük. A másik
Shuturban fiú hallott valamit a „transzcendentális alteráció”
kultuszáról. A jelek szerint vannak emberek, akik meg akarják
változtatni a testüket, nem elégszenek meg azzal, amit a természet
adott nekik.
– Ezek az... izé... dentális alterációk – kérdezte Zhord –, ezek nem
azt jelentik, hogy a pasik megváltoztatják a fogaikat? Esetleg
kihegyezik őket, hogy hasonlítsanak az agyaras génorzókra?
– Mardal nem tudott részleteket, csak pletykákat hallott. Egyébként
nem akartam különösebben faggatózni, mert a külsőm meglepő
átalakulása miatt a végén nekem kellett volna magyarázkodnom.
– Ezek valami génorzó hibridfélék lehetnek, főnök. Tehát mégis
maradt egy pár.
– Vagy pedig egy bizonyos hatalom áldozatai, olyan emberek, akik
azt hiszik, hogy az evolúciós változások helyénvalóak. Ó, a
törvényszék ezek szerint tényleg nem sokat foglalkozik a nyomozati
munkával! – sóhajtott fel Jaq. – Hála az Istencsászárnak, hogy van
itt egy inkvizítor, aki majd kideríti, milyen mulasztások történtek!
* * *
Másnap éjjel, két órával éjfél után Jaq és Lex a ceremónia során
feldöntött és lerombolt kioszkok romjai között várakozott.
Ez volt az az óra, amikor a test és a lélek az aktivitási mélypontra
jut; az az óra, amelyben a leggyakrabban halnak meg az emberek
álmukban. Ez az éji csend és dermedt nyugalom furcsán
melankolikusnak tűnt a templom előtti tágas, nyílt téren. A
zarándokáradat a szertartás befejezte óta elhagyta a várost. Ott,
ahol nemrég még a sátrak sora állt, most csak összegömbölyödve
alvó koldusokat lehetett látni, akik a fejükre húztak, a testükre
terítettek valamit, hogy védekezzenek a hideg ellen, és
elzárkózzanak a világ elől. Talán a Mahabbat kerület élénk
kéregétől még ilyenkor is a markukat nyújtogatták a bordélyokból
kitántorgó részegek és a játékbarlangokból kilépő szerencsés
nyertesek elé. Itt viszont csend és nyugalom honolt. A magukba
roskadt koldusok mintha a szentév rendezvényeit jellemző tombolás
után pihegő fáradt város megtestesítői lettek volna. Itt senki sem
mozdult, még egy köhintést sem lehetett hallani.
A csillagok bágyadt fényt szórtak a templomtérre és az Occidens
hatalmasan domborodó kupoláira. Lex a páncélja és az abba
beépített komputer nélkül nem volt képes teleszkopikusan látni, nem
tudta kinagyítani azokat a képrészleteket, amelyeket érdekesnek
vagy megvizsgálandónak tartott. A szemét erőltetve nézte a
templom tetején sötétlő két parányi alakot: Rakelt és Zhordot. Talán
nem is látta őket, talán csak a sötétség és a csillagfény árnyjátéka
volt az, amit figyelt. Lehet, hogy Zhord már végigfektette a kupola
oldalán az ultrakönnyű teleszkópos létrát, amelyen lejuthattak a
legalacsonyabban lévő füstelvezető nyíláshoz. Lehet, hogy Rakel
már lefelé ereszkedett a sötétségbe, amelybe a több ezer füstölőrúd
izzó vége szúrt fénylyukakat. Lex figyelmesen hallgatózott, de
szuper érzékeny fülébe nem jutottak el lövések zajai.
Ó, mennyire viszketett már a keze, mennyire vágyott arra, hogy
megfoghassa azt a combcsontot és a vésőszerszámait! Ó, milyen
meditatív, békés állapotba fog kerülni, amikor megkezdheti ezt a
szent munkát! Minden sejtje azt kívánta, hogy a tolvaj sikerrel járjon.
Tolvaj? Rablás? Nem! Ez csupán egy akció, amelynek végén egy
szent csont visszajut egy olyan kézbe, amelybe való. Lex
megadhatja a végső tiszteletet annak az ezer éve halott
ű r g á r d i s t á n a k .
Ennek a vállalkozásnak sikerülnie kell!
– Ha megengeded – súgta oda Jaqnak –, felmegyek a tetőre. Talán
szükség lesz rám...
– Imádkozom, hogy ne így legyen – hangzott a válasz.
A hatalmas árnyék fürgén elindult.
* * *
Zhord szeme könnyezni és sajogni kezdett, amikor lenézett az
átriumba. A kötél meglazult szőrös kezében. Felhúzta, nehogy
valami álmatlanságban szenvedő és sétálni induló pap véletlenül
észrevegye. A végét egy kőhöz erősítette; ennek a csomónak a
kötését egy olyan, nomád csikósok és pásztorok által lakott világon
tanulta, ahol nem léteztek utak, csupán a füves pusztákon
keresztülfutó, pata vágta ösvények. Azon a bolygón a lovak nyakára
dobott kötelet csomózták meg így – az állat húzhatta, vonhatta, míg
kifordult a szeme a helyéről, a bog mégsem oldódott ki, ám ha a
csikós a megfelelő helyen megrántotta, akkor szempillantás alatt
e l t ű n t .
Zhord, ahogy minden zömik, remekül látott a sötétben, ám most
alig-alig tudta kivenni az átriumban lévő alakokat. Olyan érzése
támadt, mintha kulcslyukon keresztül figyelne egy kavargó, sötét
csillagködöt, amelynek irdatlan mélyén pici, halvány csillagok
világítanak. Úgy hasalt a domború tetőn, mint valami leselkedő
vízköpő, és úgy tapasztotta arcát a nyíláshoz, mintha az élete
függne attól, hogy meglát-e valamit odalent, vagy sem.
Nem. Nem látott semmit. Mintha egy kormos kéménybe bámult
v o l n a . . .
A legszívesebben beköpött volna rajta.
* * *
A bazilikában ezer gyertya égett, a fény háborút vívott a sötétséggel
a hatalmas kupola alatt. A fény állt vesztésre – a sötétség több
utánpótlást kapott a homályos sarkokból, az éjszakából.
A gyertyák némelyike furcsán lobogott és sercegett. Lángjuk
felemelkedett és megnyúlt, aztán leereszkedett és lelapult. Az
árnyak anyagtalan éji lényekként reszkettek az oldalkápolnákban.
Rakel, fekete dresszében, egy volt közülük.
Meglátott egy erodálódott falvésetet: FEMUR SINISTR**
B E N E D I C * * .
Nesztelenül felemelte az oltárról a szupernóva kitörésre
emlékeztető kristály szentségtartót, aztán pár oltárcsengőt, végül
egy farára állított csillaghajóra hasonlító gyertyatartót. Félrehúzta az
o l t á r t e r í t ő t .
Ezt a plasztacél oltárt csupán néhány évtizede zárták le. Az apró
tolvaj szerszámok kipattintották a zárat. Rakel felnyitotta a súlyos
fedelet.
Milyen nehéz volt az ütött-kopott ötvösremek! Ahhoz, hogy
megemelje, Rakelnek be kellett másznia az oltárba, és minden
erejét össze kellett szednie, hogy felnyomja a plasztacél koporsó
pereméhez. Az ereklye átbillent a peremen – Rakel képtelen volt
megtartani. Még szerencse, hogy már jó előre odakészített az oltár
mellé egy hullazsákot; a halott ember teste felfogta a zajt – a relikvia
puhára esett.
Rakel kimászott az oltárból, és a padlón fekvő kegytárgy mellett
szemügyre vette a zsákban lévő halott nő fejét. Jól az
emlékezetébe véste a vonásokat – elöl kiálló fogak, mélyen ülő
szemek –, hogy másnap azonosítani tudja. Kioldozta a zsákot a
nyakrésznél összetartó zsineget. Tíz nap telt el a szertartás óta, de
a test máris hihetetlenül szétmállott.
Egy mono molekuláris pengével a váll fölött átvágta a nő nyakát.
Most jó hasznát vette annak a horgos eszköznek, amelyet Zhord
állított össze. Az egyik horog a fej belsejébe fog belekapaszkodni, a
másik az ereklyén lévő mélyedésbe, így összetartják majd a fejet és
a relikviát.
Rakel éppen benyomta az egyik horgot a nyak alsó részébe, amikor
hirtelen megszólalt egy hang:
– Ki van itt?
Rakel összehúzta magát, és mozdulatlanná dermedt.
Egy sekrestyés? Egy diakónus? Egy pap? A lépések egyre
közelebbről hallatszottak.
– Te vagy az, Éber Jagan?
Rakelnél volt egy lézerpisztoly. Maga a lövés nem csap zajt, viszont
amikor a sugár célba talál... az robbanással jár együtt. Bárcsak
viharos lenne ez az átkozott éjszaka...! De nem volt az.
Nem tehet mást, használnia kell a miniatűr tűpisztolyt. Ebből csak
egy parányi fémdarab fog kiröppenni, amelyben erős méreg van. A
célszemély összeesik, fuldokolni kezd. Mire levegőhöz jutna, végez
vele a szívroham. Remélhetőleg amikor összeroskad, nem csap
majd nagy zajt.
De tényleg megtegye? Megölje ezt az embert?
A lenébe is, hiszen most olyan, mint egy valódi orgyilkos!
A férfi belépett a kápolnába. Rakel begörbítette egyik ujját, és az
árnyalak irányába tartotta a kezét.
A hangtalan mini tű helyett vegyszersugár fröccsent ki a barokk
gyűrűből. Már a levegőben lángra lobbant, és tűzzel borította be a
férfi törzsét. Az áldozat felüvöltött. Rakel elfelejtette, hogy melyik
digitális fegyver lövi ki a mérgezett tűt. Ha egy kicsivel magasabbra
céloz, ez a szerencsétlen rögtön a tüdejére szívja a lángokat, és
nem tud hangot adni...
A férfi a fejét hátrahajtva, agonizálva ordított, és közben
hisztérikusan kapálózva megpróbálta letépni magáról a lángoló
csuhát. Eleven fáklya volt – lángoló és világító vészjelző.
Tántorogva eltávolodott Rakeltől.
Mintha megállt volna az idő. Minden pillanat iszonyatosan
hosszúnak tűnt. Rakel testében vadul lüktetett az adrenalin. El kell
felejteni a hullazsákos tervet! Ki kell vennie azt a combcsontot az
ereklyetartóból! Három másodperc... négy! Zhord horgának végét a
valamikor csillogó, de már kopott és patinától sötét aranyláda teteje
alá feszítette. Megpróbálta felnyitni. A templomban egyelőre senki
sem agáit a lángoló ember jajveszékelésére. Még egy másodperc...
Mennyi ideig tart ég ez? És mennyi ideje lehet?
– Ó, szent őseim, hogy lehettem ilyen marha?
Amikor az égő ember felordított, Zhord ijedtében eleresztette a
karikába fogott kötelet, amely egyetlen pillanat alatt lehullt a
templomba. A zömik a nyílás pereméhez hajolt, lenézett, aztán
gondolt egyet, és keresztülpréselte magát a lyukon. Megmarkolta a
kötelet, és ormótlan bakancsával fékezve magát lecsúszott. Ha a
tenyere nem lett volna olyan érdes és bütykös, biztos leég róla a
b ő r .
Zhord megállt. Mi van, ha Rakel éppen errefelé rohan, és véletlenül
egymásnak ütköznek?
A nő sehol sem volt.
Mély lélegzetet vett, aztán átfutott az oszlopsorokkal körbefogott
átriumon. Azonnal észrevette az üvöltő emberfáklyát. Eldübörgött
m e l l e t t e .
Letérdelt Rakelhez, és segített neki felfeszíteni az ereklyetartó
fedelét – durva, erős kezében valahogy másként állt a horog.
– Ó, szentséges ükapáim! Hogy lehetek ilyen hülye?
A felgyújtott alak rángatózva, lassanként elhalkulva összeroskadt. A
testét körbefogó lángaura olyan volt, mintha valamilyen pszichikai
energia látható megnyilvánulási formája lenne. A fényes kövek
visszatükrözték a ragyogást.
– Aaaah...! – Egy utolsó erőfeszítés, és felpattant a láda fedele. A
combcsont nagy volt, de így. önmagában, természetesen sokkal
könnyebb, mint a ládával együtt.
Aztán megjelent a baj, mégpedig tucatnyi, sebesen mozgó árny
alakjában. A templomban lakó férfiak voltak, némelyik felöltözve,
némelyik félig-meddig meztelenül, de mindegyik valamilyen fegyvert
– kábító pálcát, géppisztolyt, puskát, lézerpisztolyt – tartott a
kezében. Leginkább a kábító pálcásoktól kellett tartani, mert
feltételezhető volt, hogy a papok nem fognak lövöldözni a szent
épület belsejében, az Istencsászárnak szentelt kápolnák közelében.
Ó, az az aura a lángoló pap körül...! Már a padló is tüzet fogott,
meggyulladt a számtalan nemzedéknyi idő alatt összegyülemlett
viaszból és piszokból álló szőnyeg. A bazilika falain, valamivel
magasabban még ennél is vastagabb bőrrel vonta be a felületeket a
korom és a felfröccsent viasz. Zhord egy pillanatra eleresztette a
combcsontot, és a közeledők feje fölé lőtt lézer pisztolyával, majd
oldalra pördült, és a másik irányba is megeresztett egy sugarat.
Az energiatöltetek vakító fénykaleidoszkópokká változtak a falakon.
A ragyogás halk, puha hangot hallatva tűzzé változott; a találatok
helyéről kiindulva lassú folyású lángpatakok indultak meg lefelé,
felfelé és minden irányban.
– Rohanj, Rakel! Húzd be a nyakad!
A templom védői megtorpantak, hogy szemügyre vehessék a
bazilikájuk belső falain megjelenő, egyre nagyobbra és
félelmetesebbre duzzadó fényjelenséget. A kábító pálcákat
szorongató papok úgy álltak a helyükön, olyan delejezetten
bámultak felfelé, mintha fegyverük őket paralizálta volna. A falak
úgy ragyogtak, akár a gyertyák. Csoda volt ez, ehhez kétség sem
férhetett; ezt a tüzet az a pap gyújtotta, aki haldokolva, ember
nagyságú kanócként hevert a padlón. Ő, aki már alig-alig rúgott
egyet-egyet; igen, csakis ő csinálhatta. És ha ő okozta, akkor ez a
tűz... pszichikai tűz, ezek nem közönséges lángok. Talán az
Istencsászár lelke látogatott el ide, a bazilikába, esetleg a haldokló
testébe. Igen, csakis ez történhetett. Csoda, amely nem egészen
váratlan, mert mindenki számított valami hasonlóra ebben a
s z e n t é v b e n .
Ahogy a bámulatos tűz szétterjedt a mennyezet alatt, fenséges
céltudatossággal, mégis mintegy véletlenszerűen, a falakról olvadt
viasz záporozott alá. A forró csöppek a felfelé fordított arcokra
pottyantak. Az egyik diakónus felüvöltött, amikor néhány véletlenül
éppen a szemébe hullott.
Ez volt az a pillanat, amikor a templom védői felfogták, mi történt.
– Tűz van...!
– Gyújtogató...!
– Incedium...!
Zhord és Rakel közben eljutott az átriumba vezető boltíves kapu
alá. A papok észrevették őket. Valaki – mit sem törődve azzal, hogy
esetleg kárt tehet az oszlopokban – tüzet nyitott; a levegőt
keresztülhasította egy hosszú géppisztolysorozat.
Lövések egy óriási kemencében, amelyben talán mindenki bennég,
aki nem elég gyors, aki nem gondoskodott a visszavonulási
útvonalról.
* * *
Zhord és Rakel eljutott a kötélhez. Arra már nem volt idő, hogy
szétnyissák a relikvia szamára hozott halászhálót.
– Mássz, te nőszemély! Mássz!
Rakel fürgén mászni kezdett felfelé.
Vajon Zhord hogyan lehet képes felkapaszkodni a kötélen,
miközben a hóna alatt ott tartja a hatalmas csontot? Lehetetlen
vállalkozás!
Az ereklye túlságosan vastag volt ahhoz, hogy a fogai közé vegye.
A kötél végét ráhurkolta, ügyes mozdulattal masszív csomót kötött,
majd ahogy ezzel elkészült, azonnal Rakel után indult.
Miközben felfelé haladt, a kötél valamilyen megmagyarázhatatlan ok
miatt elkezdett a mennyezeten tátongó lyuk irányába emelkedni.
Zhord, ahogy a nyíláshoz ért, egy ismerős, óriási alakot pillantott
meg; Lex toronyként magaslott a bazilika kupolájának ferde tetején.
A füstölőrúd erdőben a hajsza csak rövid ideig tartott. A papok,
amikor látták, hogy a behatolók, azok az átkozott gyújtogatók
meglépnek, azonnal az oratóriumba futottak.
Lehet, hogy az idegeneknek szárnyuk volt, és egyszerűen
elrepültek? Végül az egyik pap a szemét erőltetve felnézett a
kormos mennyezetre. Valami éppen abban a pillanatban bújt
keresztül a kupola egyik jókora repedésén.
Meleg levegő csapott Lex arcába, amikor lehajolt, hogy kihúzza a
lyukból Rakelt. Mélyen belélegezte a csípős füstöt. Kicsivel később
Zhord is kijutott a tetőre, aztán felért a kötél végére erősítve
himbálózó combcsont is. Pár másodperccel ezután lövések
dörrentek; a lövedékek közül néhány keresztülszáguldott a nyíláson,
és az égbe röppent. Az egyik robbanótöltet a mennyezet belső
felének ütközött, és aktiválódott. A már amúgy is sérült kupola egy
része semmivé vált, a nyílás tovább szélesedett. Az óvatlan
lövészre és társaira repeszek zuhogtak.
Lex áhítatos mozdulattal megszabadította a combcsontot a kötéltől.
A kötelet ott hagyták, ahol volt; nem lett volna értelme időt pazarolni
rá, a történtek után nem kellett eltüntetniük a nyomaikat. Most már
az sem érdekelte őket, hogy a diakónusok befalazzák, vagy
legalábbis berácsozzák a kupola sérüléseit és a füstelvezető
n y í l á s o k a t .
Végigvergődtek a tetőkön, és miután jócskán eltávolodtak a bazilika
kupolájától, lemásztak.
* * *
Jaqhoz tompa és halk pufogássá változva jutott el a lövöldözés
zaja. Fegyveres emberek özönlöttek ki az oszlopcsarnokból,
egymásnak integetve, hogy kerüljék meg a templom-komplexumot,
s menjenek át a másik oldalra.
Jaq a kioszkok és pultok romjai között rejtőzve felemelte
lézerpisztolyát, elsuttogott egy feloldozásért könyörgő imát –
elvégre ezek az emberek a Földön Lakozó hű hívei voltak –, aztán
lőtt. Az egyik célszemély hanyatt vágódott, amikor a vékonyka
lézersugár telibe találta. Elesett, de még jó darabig vonaglott a
f ö l d ö n .
Jaq újra lőtt – még egy embert leterített.
Egy lövedék szilánkokra hasogatta a feje mellett a léceket,
faforgácsokat és szálkaesőt zúdítva rá. Jaq visszahúzódott. Kétrét
görnyedve, az árnyak fedezékében maradva megkerülte a teret. A
diakónusok és a sekrestyések még jó darabig lövöldöztek a
kioszkromokra – természetesen feleslegesen.
* * *
Néhány órával később a villában találkoztak.
Lex a fekete palapadlón ült. A combcsontot az ölében tartotta. A
csonton látszott, hogy nagyon régi. Lex úgy simogatta az ujjai
hegyével, mintha valami kényes hangszer lenne, amelyről
leszakadtak a húrok. Még nem kezdhetett hozzá a faragáshoz,
előbb óvatosan forró paraffinviaszba kellett mártania az ereklyét. Ez
az anyag betömítette a pórusokat, így a csont ellenállóbbá vált.
Addig is, míg végrehajthatta a munka első fázisát, szeretettel és
szemmel láthatóan élvezettel dédelgette a hajdani űrgárdista
„hagyatékát”. Talán még az is lehet, hogy néhány eónnal ezelőtt
egy valódi Császári Ököl testének részét képezte. Bár
valószínűbbnek tűnt, hogy egy Vérangyal, esetleg egy Űrfarkas
vagy valamelyik másik káptalan harcosának csontja volt. Ki tudja?
Ki tudhatja? És számít ez egyáltalán?
– Az adósod vagyok – mondta az ál-Ey'Lindinek.
– Én pedig neked tartozom – felelte a nő –, mert olyan gyorsan
kihúztál a templomból.
– Huh! – szólalt meg Zhord. – Hárman kellettünk az akcióhoz... A
csontot megszereztük ugyan, de aranyat egy grammot sem
hoztunk. Ja, és mellesleg felgyújtottuk a templomot. – A kis fickó
megvonta a vállát. – Na nem baj, most legalább kipucolódik a
kémény. – Tudta, a lángok nem tehettek túl nagy kárt az épületben;
a tűz vagy magától hunyt ki, amikor minden éghetőt elemésztett,
vagy a papok oltották el haboltókkal. Ha nem így történt volna, az
Occidens-templomot zabáló lángoktól azóta már régen vörös lenne
az ég alja.
A diakónusok minden bizonnyal rájöttek, hogy kifosztották az oltárt,
és eltűnt a szent combcsont; emiatt valószínűleg arra
gyanakszanak, hogy valamelyik szekta hajtotta végre az
istenkáromló tolvajlást. De melyik? Esetleg az Occidens-templom
hívei? Nem, ezt nehéz lenne elképzelni. A génorzó fertőzést, a
purgálást és az azóta eltelt évtizedek eseményeit figyelembe véve
ez majdhogynem lehetetlen. Esetleg a déli templom papjai
szervezték az akciót? Az Occidens-papok már régóta sejtették,
hogy az Austral-templom lakói provokálni akarják őket. De vajon mi
lehet a céljuk azzal, hogy még elkeseredettebbé, még durvábbá
változtatják az amúgy is elég brutális vallási vetélkedést?
Rakellel kapcsolatban egyetlen kérdésre kellett megtalálni a választ:
kiállta a próbát, vagy sem. A betörés kis híján kudarcba fulladt, az
akció résztvevői többször is életveszélybe kerültek, de végül
mindannyian megúszták a dolgot, és sikerült megőrizniük
i n k o g n i t ó j u k a t .
– Holnap – mondta Jaq a nőnek – el fogsz menni a Shuturban
fivérekhez, és elviszel nekik egy rubint, amely sokkal többet ér, mint
az arany, amire számítanak.
A rubint egyébiránt a könyvünk borítólapjából fogom kiemelni.
Mondd meg a fivéreknek, hogy a követ a relikvia mellett találtad.
Mondd azt, hogy az ereklyetartó vékony aranyréteggel befuttatott
rézládika volt. Szerezz tőlük információkat a törvényszéki épületről,
különösen arról a részéről, ahol az adatokat tárolják. Kell,hogy
legyenek olyan emberek, akik ismerik a komplexumot, hiszen
helybeli munkások is dolgoztak az építésénél.
Zhord bátorítóan elvigyorodott.
– Ha majd bent leszel a törvényszéki épületben, az lesz a legjobb,
ha megkéselsz egy arbitrátort, és magadra veszed a ruháját meg a
tükör maszkját. Egyébként, te ál orgyilkos, az lenne a legokosabb,
ha gyakorolnál egy kicsit.
Jaq kissé elkedvetlenedve nézett a nőre. Hát igen... Rakelt fel kell
készíteni arra, hogy a törvényszéki épületben esetleg szembekerül
az arbitrátorokkal. Majdnem biztos, hogy gyilkolnia kell majd,
esetleg egy-két bírót is kénytelen lesz likvidálni. De ez
elkerülhetetlen, hiszen egy inkvizítornak nincsenek más eszközei
arra, hogy a bírók szívében elültesse a félelem palántáit. És ahol a
félelem megjelenik, ott gyökeret ver a zavarodottság és a paranoia
is.
Az éjszaka folyamán Jaq ismét Askandargradról álmodott, és
megint rengeteget szenvedett...
A Holló Őrök fekete energiapáncéljukban megállíthatatlanul,
egyenletesen közeledtek a füstölgő romok között; készenlétben
tartott fegyverükből gondolkodás nélkül tüzet nyitottak mindenre,
ami mozgott. A csatatestvérek közül soknak lánckardja is volt.
Bármi, ami mozgott, csakis ellenség lehetett, olyan undorító lény,
amely élvezetet talál a gyilkolásban, amely élvezi a közelharcot. Ez
volt az oka annak, hogy számítani kellett rá: az ellenséges harcosok
energiakardot vagy lánckardot lóbálva megpróbálnak a Hollók
közelébe kerülni. A sátáni, elfajzott ex űrgárdisták számára már az
is örömet okozott, hogy hithű gárdistákkal csaphatnak össze; nem
foglalkoztak ők azzal, hogy esetleg elpusztulnak, nem rettegtek sem
a haláltól, sem a szenvedéstől – valami olyan szadisztikus kéjvágy
hajtotta őket, amelynek lehetetlen lett volna ellenállni. Az agyukat
hatalmába kerítő erotika- és brutalitáséhség elvette a maradék
józan eszüket, s hisztérikusan tomboló vadállatokká változtatta őket.
De amíg a Hollók képesek megőrizni a nyugalmukat, amíg nem
vesztik el a fejüket, addig a tombolva, hörögve és üvöltve érkező
támadók leszedése nem jelenthet problémát számukra.
Ám hogy maradhat nyugodt az ember ilyen körülmények között?
Mindenütt káoszfattyak nyüzsögtek, pókszerű lények mászkáltak a
füstös terepen. Ó, milyen undorítóak voltak ezek a soklábú
arachnoidok, amikor lesből támadva rávetődtek valamelyik Hollóra,
rácsimpaszkodtak éjfekete páncéljára! Az űrgárdisták páncéljában
természetesen nem tehettek kárt, de megzavarhatták a hitükhöz hű
harcosokat. Aztán megjelentek azok a valamik is, amik még a
pókoknál is rosszabbak, hányingerkeltőbbek és veszélyesebbek
voltak: a démonettek.
Mellkasuk fedetlen volt, egyetlen mellük középen himbálózott vagy
domborodott. Meztelen combjuk és ágyékuk vágykeltő látványt
nyújtott. Zöld, csábítóan mandula alakú szemük volt, és szőke
hajsörényük. A kezük helyén pengeéles hegyes rákollókat
csattogtattak, gerincük tövéből tarajos, hosszú, döfő lándzsaként
kiválóan használható csontfarok tekergőzött.
Még egy edzett és tapasztalt űrgárdista is megzavarodhatott és
megszédülhetett, még egy kemény harcosnak is felkavarodhatott a
gyomra, ha egy ilyen lény támadt rá. A démonettek a renegát
űrgárdisták mellett materializálódtak, ők voltak a Káosz harcosainak
elméjét ködként belengő eszelős kéjvágy manifesztációi.
A Hollók egyik kapitányának társaságában Jaq az egyik alacsony
raktárépület tetejéről nézte végig az űrgárdisták közeledését.
Szemét és arcának felső részét szerzetesi csuklyára emlékeztető
levegőszűrő berendezés takarta. Már legalább ötven órája nem
aludt. A szomszédos épületek már régen összedőltek, helyükön
csupán hatalmas törmelékhalmok púposodtak a föld felszínén. A
pusztítás rettenetes méreteket öltött. A gonosz seregének
légionáriusai démonok által megszállottan vagy démonok
kíséretében harcoltak. Olyan lényekké váltak, amelyek egyetlen
vágya a gyilkolás és a rombolás, amelyek elsősorban embereket
akartak ölni, de ha nem találtak maguknak áldozatokat, beérték
azzal, hogy rommá változtatták az épületeket, hogy majdani
áldozataik sehol ne találhassanak maguknak menedéket vagy
olyasmit, amivel megvédhetik magukat. Slaanesh légionáriusai
számára a harc, az öldöklő küzdelem a torz boldogság orgiája volt.
A kapitány a vizora belső oldalán megjelenő rúnákra pillantva
megállapította embereinek aktuális pozícióját.
– A Császár Gyermekei! – kiáltotta oda keserűen Jaqnak, amikor
meglátta, hogy kik készülnek megtámadni a Hollókat. Erről az
űrgárdista egységről már régóta senki sem tudott semmit, a
kapitány azonban most bizonyosságot szerzett afelől, hogy mi
történt vele. – Hogy merészelik így nevezni magukat ezek az
ördögök?!
A mi Császárunk megvédi az ártatlanokat. – Elhallgatott, majd
döbbenten suttogva hozzátette: – Démonok is vannak közöttük... Ó,
milyen ocsmány lények!
Lehet, hogy ez a mindenre kiképzett, emberfeletti tulajdonságokkal
és képességekkel rendelkező űrgárdista közel került az
összeroppanáshoz? A tinta fekete páncélon lévő jelvények és
kitüntetések arról tanúskodtak, hogy hősiesen viselkedett a korábbi
csatái során. Vállvértjén egy mély, perzselt szélű karcolás
éktelenkedett; hátzászlóját cafatokká lőtték.
– Győzni fogunk – biztosította Jaqot. – Muszáj győznünk...
Mert ha mégsem, akkor a kitüntetéseit és az emberei páncélját
díszítő kitüntetéseket elorozzák a győztesek. És ami még ennél is
rosszabb: a Hollók hullájából kiemelik majd a szerveket, kivonják a
hormonokat, hogy delirizáló hatású drogokat készítsenek belőlük.
Egy rikoltozó démonett rohant fel az egyik törmelékdomb tetejére,
egy förtelmes lény, amely...
...nem lehetett más, mint a Káosz egyik káplárja!
Páncélját Slaanesh hímnemet és nőnemet jelképező rúnáival
pingálták tele; a szimbólumok így együtt, ilyen obszcénul közel
egymáshoz nem jelenthettek egyebet, mint hogy viselőjük
hermafrodita. A páncél természetellenesen csillogott – kárhoztató
energiákban edzették keményre. Vagy átadta a testét valamelyik
démonnak, vagy megidézett magába egyet. A kezében tartott
lánckard úgy sikított, mintha édes-kéjes kínok gyötörnék.
Robbanótöltetes fegyverének csöve fallikusan domborodott, és
kiköpött magából egy lövedéket. A töltet a kapitány közvetlen
közelében szakított szét egy szellőztetőoszlopot; feltépte a vastag
cső hátulját, belezúgott a belsejébe, aztán a levegőben robbant
s z é t .
A kapitány kényszerítette magát arra, hogy ne vegye alaposabban
szemügyre a már egészen közel lévő démonettet, és viszonozta a
tüzét. Azok az energiák azonban, amelyek körülvették a támadót,
felfogták az űrgárdista lövedékét, és messzire taszították.
Jaq, miközben imádkozott, és összeszedte pszichikai erejét, a
vékony fekete energiarúddal célba vette a káplárt; mindent
pontosan úgy csinált, ahogy tanították neki. A rúd, amelybe néhány
bonyolult rúnát metszettek, sima és egyszerű volt, nem is látszott
rajta, hogy fegyverként lehet használni.
– Takarodj vissza a hipertérbe! – üvöltött fel Jaq.
A rúd végéből kifröccsent az energia.
A démonett előredőlt, összegömbölyödött, tarajos farka a lába
között előrelendült, rákollókban végződő karjával átölelte magát. A
démoni test még jobban összegörnyedt, aztán elkezdett felé gurulni
a törmelékdomb tetejére.
Az eleven gömb egyre gyorsabban zsugorodott, s mikor Jaq lába
elé gördült, már alig volt akkora, mint egy borsószem. Jaq felemelte
a lábát, és összetaposta.
A Hollók kapitánya ismét lőtt egyet – a káplárt akarta végre
leszedni. Ellenfele lánckardját lóbálva újra rohamozott; nem
foglalkozott azzal, hogy messziről lőjön, közelharcra vágyott, intim
közelségből akarta felnyitni a kapitány páncélját, hogy a saját
kezével vágjon bele a húsába. Nem, eszébe sem jutott, hogy
távolról öljön...
Jaq igazított energiapálcája irányzékán. Vajon képes lesz még
egyszer, ilyen hamar az előző után, összegyűjteni és megidézni egy
megfelelő nagyságú energiaadagot? A Császárhoz imádkozott, és
megfeszítette akaraterejét.
A rúd lüktetett.
Narancsvörös fény villant – az atmoszférába leereszkedő hajó
fékezőrakétáiból kicsapó tűz lángburokba fogta a káplárt.
Tűzfüggöny söpört végig mögötte, fortyogva, örvénylőn, semmivé
válva. Páncéljáról lehántódott az ördögi, okkult védőréteg.
A kapitány lőtt. RAAARK, RAAARK.
CRUMP, CRUMP. A lövedékek becsapódtak és felrobbantak.
A káplár megremegett. Oldalra pördült.
Jaq elejtette a rudat, felkapta fegyverét, csatlakozott a kapitányhoz,
és ő is lőni kezdett.
A káplár mellvértje szétnyílt. A résből skarlátvörös vér fröccsent elő,
amely nem alvadt keményre azonnal, ahogy a normális űrgárdistáké
szokott, hanem nyúlós kocsonyává változott, csápos ocsmánysággá
– mintha valami polip nyújtogatta volna vöröses karjait a
megcsonkított ember testének belsejéből. A lánckard kihullott a
kezéből, majd a másik fegyverét is elejtette. A páncélba bújtatott
iszony megtántorodott, és ráomlott a törmelék halomra.
– Győzni fogunk! – üvöltötte a kapitány diadalmasan.
Jaq felriadt; hirtelen nem tudta, hol van. Az éjszaka teljes súlyával
ránehezedett, sötét volt, akár a Hollók páncélja.
Ah. Sabulorb... Shandabar...
Időben és térben távol Askandartól.
A Hollók valóban kiverték a Császár Gyermekeit abból a városból,
arról a világról. De óriási árat fizettek ezért.
Mindig, mindenért meg kell fizetni a maga árát.
A veszteségeket sokszor észre sem veszik a csata hevében.
Harcolni csak bátran lehet, csak elszántan érdemes; közben nem
szabad az esélyeket latolgatni. Aki tanúja volt Askandargrad
megerőszakolásának, az képes lehet fogalmat alkotni az univerzális
borzalomról, amely milliószor, milliárdszor rettenetesebb annál, ami
ott zajlott le. Ha a Káosz megkaparintja az egész galaxist, ha legyűri
és megfertőzi torzságával, anarchiájával és mutációival – nos, akkor
mindennek vége.
Jaq lehunyta a szemét, és meditálni kezdett; a Császár
Gyermekeire, Slaanesh eszközeire gondolt. Nem, ezek az undorító
emberutánzatok többé nem az Ő gyermekei! Többé nem a Földön
Lakozó fiai! Biológiailag sosem voltak azok, eltekintve attól, hogy a
Császár tudósai hozták létre géntenyészetüket.
Ami pedig a Császár valódi gyermekeit illeti, a halhatatlan fiakat...
Léteznek egyáltalán?
Hetedik fejezet
Orgia
A Shuturban fivéreket lenyűgözte a rubin. Már korábban eljutott
hozzájuk a hír, hogy valami történt az Occidens-templom körül,
talán a falak között; valami olyasmit is hallottak, hogy tűz ütött ki a
bazilikában. A templom két lakóját lelőtték a komplexum előtt. A
papok felkapaszkodtak a tetőre, abban a reményben, hogy
rábukkannak a behatolók nyomaira. Reggel azonban minden a
megszokott módon folyt: a sekrestyések kinyitották a hívek előtt a
kapukat, amelyeknél – mint mindig – hosszú sorokat alkottak a
bebocsátást remélők.
A jelek szerint a templomtéren tengődő koldusok egyike ébren volt,
mindent megfigyelt, és valahogy, valamiért eljutott a város túlsó
végébe, a Shuturbánokhoz.
Rakel, a tolvaj tehát bizonyított. Micsoda? Hogy többet szeretne
tudni a birodalmi törvényszék épületéről? Hát ennek a nőnek semmi
sem elég? Ez mindenre kapható?
A Shuturbanok hírhozója egy köpenyes férfit látott az
Occidens-templom közelében; egy másik koldus arról számolt be,
hogy a komplexum mellett azon az éjszakán egy óriást meg egy
törpét vett észre...
Igen, meg lehet szerezni a törvényszékre vonatkozó információkat;
aki ilyen pompás rubinnal fizet az adatokért, az mindent megkaphat.
Chor Shuturban ennek ellenére ragaszkodott ahhoz, hogy titokzatos
patrónusai jelenlétében adja meg a kért információkat Rakelnek.
Mert a nő hiába állítaná, hogy egyedül dolgozott, biztos, hogy állt
valaki a háta mögött. Chor szeretett volna személyesen találkozni a
bűn eme új szponzorával. A vadonatúj testben mozgó Rakel
ugyanis meglepő hirtelenséggel hagyta el korábbi lakhelyét.
Egyesek azt beszélték, hogy egy óriás termetű rabszolga segített
neki elhurcolkodni.
A találkozónak semleges helyen kellett lezajlania. Rakelt érdeklik a
kéj kultuszai, hm? Rendben, akkor a semleges terület egy bizonyos
épület lesz a Mahabbat kerületben. A találka időpontja: egy hét
múlva. A nőt és a támogatóját is szívesen látják azon a vidám
m ű s o r o n .
Chor kijelentette, hogy Rakel nem köteles fizikailag is részt venni a
dévajkodásban, ő is, meg a patrónusa is azt tesz majd, amit akar.
Az óriás meg a törpe szintén jöhet. Ez a kettő minden bizonnyal
szórakoztató látványt fog nyújtani.
* * *
– Chor Shuturban össze akar zavarni minket – mondta Jaq. Abban
reménykedik, hogy egyikünknek majd eljár a szája.
Hát nem éppen ő kívánta azt, hogy történjen vele valami, ami
szétbomlasztja a józanságát, amijeiizgatja és felkavarja?
– Az elmém tiltakozik a karnális csábítások ellen – jelentette ki Lex.
Most már nem unatkozott, hiszen nála volt a combcsont, amellyel
foglalkozhat. Neki is látott a munkának, a csiszolást és a viaszolást
már elvégezte a hajdani űrgárdista hagyatékán. Munka közben
Rogal Dornhoz imádkozott – halkan sorolta a fohász szavait, mert el
akarta kerülni, hogy Rakel meghallja, mit mond.
Zhord sértetten felhördült.
– Huh, még hogy egy hozzám hasonló zömik beszálljon orgiázni
ilyen... hétköznapi emberekkel? Semmi esély rá. Persze ha lenne
ott valami masszív kis zömik hölgyemény, talán még én is
elcsábulnék...
* * *
Egy egész hetet kellett várniuk – bosszantó volt, annak ellenére,
hogy tudták, a Shuturban fivéreknek minimum ennyi időre van
szükségük ahhoz, hogy megszerezzék a Rakel által kért
információkat. És persze nem telt tétlenséggel a várakozás, bőven
akadt dolguk.
Rakel „kölcsönvett” egy hipno sisakot a város délen fekvő, Saudigar
nevű kerületében lévő kereskedelmi főiskoláról. A „kölcsönvétel”
simán ment, de ennek az akciónak a sikere semmit sem árult el a
nő képességeiről. Nem is azért csinálta; egyszerűen szükség volt a
sisakra. A szerkezetben lévő lemez a szabványos birodalmi gót
nyelv grammatikáját tartalmazta; olyan exportőrök számára
készítették, akik más bolygókon kívántak üzletelni. Jaq kiemelte a
sisakból, és elhajította.
Rakel ezután egy lézerszikét csent el a Hakim Kórházból. Zhord is
beszerző körútra indult; ő az ipar negyedből hozott pár hasznos
holmit. Lex összeállított egy műszert, amellyel úgy vizsgálhatta meg
Azul Petrov hiperszemét, hogy közben nem kellett közvetlenül
r á n é z n i e .
Lehet, hogy ennek a szemnek még így, a monitoron keresztül is
halálos hatása van? Ki kellett deríteni, ezért Zhord felszedett egy
leprást, és beígért neki ötven sékelt, ha elvégez „egy kis munkát”.
Ezért az összegért kigyógyíttathatta magát a betegségéből.
A lepra nem tartozott azon betegségek közé, amelyek direkt módon,
fájdalmakat okozva támadták meg az idegeket, így a zömik kísérleti
alanya minden fizikai hatást érzékelhetett. A teste már eléggé rossz
állapotban volt, nem csoda tehát, hogy vállalkozott a dologra. Biztos
arra gondolt, hogy ha megbízója valami rosszban sántikál, akkor
sincs nagy baj, hiszen neki ebben az állapotban már amúgy sem
tudna elviselhetetlen kínokat okozni – másrészt viszont ha semmi
rosszat sem akar, akkor ő elvégzi a munkát, és irány a kórház, ahol
talán még segíthetnek rajta.
A bekötött szemű koldust Zhord bevezette a villa egyik szobájába, a
fejére húzott egy bő csuklyát, és csak ezután vette le a szeméről a
szoros kötést. A leprás kinyitotta a szemét, és csodálkozva a bő
csuklya belső oldalán lévő kis monitorra meredt. Zhord közölte vele,
hogy csak ennyi lesz a dolga: ezt a képernyőt kell néznie, és
közben el kell mondania, mit lát.
– Egy fekete golyót – jelentette a férfi. – Egy fémcsipesz tartja. Az
elejére rávéstek valamit... hajói látom, egy rúnát...
– A golyóra nézz!
Tíz perccel később Zhord benyúlt a csuklya alá, bekötötte a leprás
szemét, kivitte a villából, elvezette a Hakim Kórház közelébe, és
csonka kezébe nyomta az ötven sékelt. A fickónak fogalma sem volt
arról, milyen óriási veszély fenyegette; örömmel elrakta a pénzt, és
magában áldotta a fura törpét, akinek köszönhetően jóra fordulhat a
s o r s a .
Zhord merő kíváncsiságból megállt a kórház bejáratánál, és figyelt.
A leprás bement az épületbe, majd fél órával később egyetlen
ágyékkötőbe öltözve kirohant, és üvöltözve, sikoltozva könyörgött,
hogy öntsenek rá vizet, mert ég az egész teste. A koncentrált
hatóanyag valószínűleg stimulálta korábban érzéketlen húsát és
idegeit, ezért érezte egyszerre a fájdalmat. Senki sem törődött vele,
ezért levetette magát az út porába, és ott vergődött agonizálva,
abban a reményben, hogy sikerül enyhíteni a kínjain.
Amíg a combcsont a paraffin fürdőben ázott, Lex a lézerszikével
nekilátott Azul szemének. Nem volt számológépe, hogy segítsen
neki az ívek és a szögek kiszámításánál, és nem közvetlenül,
hanem a monitoron keresztül látta a szemet, amelyen dolgozott, de
hatalmas, vaskos ujjai mégis ügyesen és hibát nem ejtve mozogtak.
Kész élmény lett volna ott állni és nézni, mit csinál – persze ehhez
nemcsak alkalom meg türelem kellett volna, hanem jókora adag
vakmerőség is, hiszen ha a bámészkodó véletlenül odapillant a
szemre, azon nyomban szörnyethal, vagy legalábbis az
idegrendszere gyógyíthatatlan károsodásokat szenved. Lex a
biztonság kedvéért olyan szemüveget viselt, amely
megakadályozta, hogy egy óvatlan másodpercben közvetlenül a
hiperszemre nézzen.
Ahhoz, hogy a lencse szimmetrikus legyen, először is el kellett
távolítani a rúnát a szem elülső részéről. Már nem volt szükség rá,
ugyanis tulajdonképpen térkép volt a Hiperhálóban lévő Fekete
Könyvtárhoz, oda pedig a trió nem igazán akart visszatérni.
Ah, mennyire örült volna Jaq rendje, ha megkaparint egy ilyen
s e g é d l e t e t . . . !
Az Inkvizíció és az Ordo Malleus nem szerezhette meg a
térképrúnát magán viselő hiperszemet. Lex a biztonság kedvéért,
mielőtt elvégezte a hántolómunkát, a rajzolatot átmásolta egy darab
kamelopárd pergamenre. Ha a jövőben lesz majd olyan navigátor,
aki hajlandó feláldozni hiperlátásának széles spektrumát, ezt a
másolatot újra rá lehet vésni a szemére.
Még soha, a kozmosz egyetlen pontján sem fordult elő. hogy valaki
monoklit vagy kontaktlencsét csináltatott egy halott navigátor
h i p e r s z e m é b ő l .
A lencsének elég vékonynak kellett lennie, hogy Jaq
keresztüllásson rajta, de elég vastagnak is ahhoz, hogy keretbe
lehessen foglalni. Persze a keret sem lehetett akármilyen; a lencse
mindkét oldalát megfelelő takarófedéllel kellett ellátni.
Az is elképzelhető volt, hogy a hiperszem gyilkos ereje megszűnik,
ha ilyen sok anyagot lefaragnak róla. Vagy talán éppen
ellenkezőleg; a lencse fókuszálni fogja a gyilkos pillantást?
– Nem hiszem, hogy vissza tudnám hozni a múltkori leprást –
jegyezte meg Zhord. – Szerintem azóta kínjában már a Bihistibe
fojtotta magát. De mindenképpen kellene valaki, akin a főnök
kipróbálja majd, már csak a biztonság kedvéért. Esetleg egy másik
olyan átkozott majom... – A kis fickó megvakarta a fejét, aztán
elvigyorodott. – Jobbat mondok. Nem muszáj itthon csinálni a
dolgot. Majd elmegyünk sétálni, Jaq. csak mi ketten. Ellátogatunk a
város valamelyik lepusztult részére, és megvárjuk, míg belénk
kötnek. Nem tudom, ki lesz olyan bolond, hogy ezt megtegye, de ez
lesz az utolsó ténykedése.
Lexet nem vihették magukkal; az űrgárdista külsejével és
megjelenésével visszarettentette a bajkeverőket. Mi lenne viszont,
ha Rakelt hívnák?
Így is történt. Hármasban sétáltak el az egyik ipar negyedbe a
Bellygunge kerületben. Jaq a köpenye alatt hálópáncélt viselt, Zhord
pedig szokása szerint a régi steppelt golyóálló dzsekijét vette
magára. Rakel csillámlóan kék selyemruhát húzott a hő szabályzós
alsóruha fölé. Arra számítani lehetett, hogy őt nem fogja közvetlen
veszély fenyegetni, senki sem akarja első pillantásra lelőni vagy
leszúrni. Őt legelőször is meg akarják majd erőszakolni. A brutalitás
csak ezután következne.
Jaq a nőbe karolva sétálgatott; úgy vezette, mint valami gáláns úr a
kurtizánját. Zhord kicsit lemaradva követte őket, olyan volt, mint egy
törpe testbe bújtatott hű kutya.
A Bellygunge kerület füstös, gyárakkal telezsúfolt
nyomornegyedeiben több százezer szerencséden tengődött. A
legkisebb, járműalkatrészeket előállító üzemben is ott laktak a
munkások a családjukkal. A legtöbb esetben az egész família
dolgozott, így az épületek előtti területek, az utcák és a terek úgy
festettek, mintha családi manufaktúrák lennének. Az egyik
sikátorban egy család drótokat vagdosott méretre, huzalokat
egyengetett. A sarkon túl egy másik csapat kalapálta és laminálta a
fémlemezeket, egy harmadik család különleges páccal galvanizálta
az alkatrészeket. Az épületek előtt és belsejében szerszámok
kattogtak, csattogtak és pufogtak; aki szólni akart valakihez, annak
ordítania kellett. Mindenütt gőz- és füstfelhők gomolyogtak. Szinte
mindenki görcsösen köhögött. A zsúfolt utcákon sörbetet és kissé
bűzös halfalatkákat kínáló árusok cirkáltak.
Bárki, akin látszott, hogy a helybelieknél tehetősebb, és
idemerészkedett, ebben az ipari hangyabolyban kihívta maga ellen
a sorsot; már a puszta jelenlétével felhívást intézett a világhoz, hogy
támadják meg.
A napgigász vörösen izzó szemgolyóként lebegett a szmog fölött. A
szikrákat és füstöt okádó kémények, a lángcsóvákat böfögő csövek
miatt errefelé néhány fokkal mindig melegebb volt, mint Shandabar
többi részén. A munkások többsége durva vászonból varrott dungrit
viselt, hogy elviselhető legyen a hőség.
A szerencséjüket próbára tevő támadók közül kettőnek a rongyai
alól ismétlő fegyverek dudorodtak elő, a másik kettőnél hatalmas,
húsvágó bárdra emlékeztető kardok voltak. Pengéjük valamilyen
kemény plasztikból készült, éles és hajlékony anyagból.
Vörösesbarnára színezték őket, hogy még félelmetesebbek
legyenek; aki rájuk pillantott, annak rögtön egy vészjósló szó pattant
az agyába: mészárlás. Az egyiket egy zöld, támadásra készülő
mérges kígyó díszítette, a másikra könyörtelen és gonosz tekintetű
zöld szemet pingáltak.
Egy szem... Milyen érdekes egybeesés!
Zhord felröhögött.
Jaq külsejét a monokli inkább nevetségessé, semmint zorddá
változtatta; aki csak ránézett, azt hihette, valami puhány ficsúrt lát.
– A legokosabb az lenne – mondta Jaq egészen halkan a
támadásra készülő kvartettnek –, ha eltűnnétek az utamból.
– Az utad itt ér véget – hangzott a válasz –, hacsak ez az asszony
nem jön velünk Mahabbatba. Ott eladnánk... – A beszélő
vérmogyorót rágcsált, tele volt vele a szája. Amikor befejezte a
mondókáját, skarlátvörös nyálat sercintett a kormos homokra.
– A legokosabb az lenne... – kezdte ismét Jaq, de nem ismételhette
meg a figyelmeztetést, mert egy másik férfi a kardjához kapott.
– Mindkét szemedre vak vagy?
Az első férfinak elege lett a szócséplésből. Fegyverével célba vette
Jaq mellkasát – ez volt a legnagyobb, tehát legbiztosabb célpont,
amire rálőhetett.
Jaq köpenye alatt a hálópáncél azonnal megkeményedett, és
elnyelte a golyó energiáját. Az ütés elég kellemetlen volt, de össze
sem lehetett hasonlítani azzal a pörölycsapással, amelyet a
robbanógolyók közömbösítése után szokott érezni.
A szétlapult lövedék a lába elé hullott.
A második lövedék is eltalálta, miközben előhúzta lézerpisztolyát, és
lőtt. A fegyverből előtörő energiatöltet hanyatt lökte és messzire
taszította az első támadót. Gépfegyveres társát Zhord lőtte le. A
kígyós kardot szorongató fickó társai pusztulását látva sarkon
fordult, és menekülni próbált. Zhord a biztonság kedvéért hátba
l ő t t e .
A kvartettből már csak egy maradt talpon, az a pasas, akinek a
kardját a csúf zöld szem ékítette.
– Ne mozdulj, vagy szétlövöm a lábaidat!
Jaq akár azt is mondhatta volna: ...vagy kriplit csinálok belőled!
A férfi egy pillanatig úgy meredt Rakelre, mintha arra készülne,
hogy belevágja a kardját ebbe a selyemruhás nőbe, ennek a
gazdag utazónak a szajhájába; legalább őt megöli, mielőtt
lézersugár formájában lecsap rá a végzet.
– Dobd el a kardod! – bömbölte Jaq.
A férfi engedelmeskedett, majd letérdelt, és kegyelemért
r i m á n k o d o t t .
Zhord a háta mögé állt, rátérdelt a lábszárára, hogy moccanni sem
tudott, hátrarántotta a csuklóit, majd becsukta a szemét. Olyan volt,
akár egy vérpadon térdelő zömik a kivégzés előtti másodpercben.
Jaq a szeme sarkából az egész testében remegő újabb „kísérleti
alanyt” figyelte.
Egyelőre nem akart keresztülnézni azon a monoklin, amelynek
lencséjét Azul Petrov hiperszeméből faragták ki. Úgy gondolta, ezt
ráér majd akkor megtenni, ha megszállottá válik, és a tükörbe néz,
hogy kipurgálja magából a démont – vagy meghaljon, miközben
megpróbálja megtenni. Most megelégedett azzal, hogy elővette a
monoklit, és lehúzta róla a védőlemezt. A foglyul ejtett támadó
természetesen látni akarta, mi van a fura kis tokban.
Gurgulázó hang tört elő a torkából, mintha a lelke – amely eddig
valahol a gyomra legmélyén lakozott – próbálna kitörni belőle. A
hanggal együtt kipréselődött a tüdejéből a levegő. Szeme kidülledt,
s undorítóan rózsaszínessé változott. Fuldokló, hörgő, nedvesen
cuppanó hangot hallatott – lenyelte a saját nyelvét. Arca felpuffadt,
minden izma görcsbe rándult.
Jaq visszatolta a védőlemezt a lencsére, majd a monoklit a köpenye
alá dugta.
– Most már idenézhetsz, Zhord.
Zhord eleresztette a férfi csuklóját – a test előredőlt. A zömik
gyorsan felkapta a zöld szemmel díszített kardot, és mélyen,
majdnem markolatig beledöfte a haldokló ember hátába.
– Így érthetőbb lesz, miért pusztult el – mondta, és a sikátorban
néhány tucat lépésnyi távolságban összeverődött bámészfürt felé
intett az állával.
Minden gond nélkül sikerült elhagyniuk a városrészt. Jaq ekkor már
nem akart Rakellel karonfogva menni, de azért közvetlenül mellette
maradt. A nő nem szerette a kék selyemruhát, amelyet viselt.
Érthető: testének minden domborulatát és ívét kihangsúlyozta.
– Tod Zapasnik, a mágus – suttogta maga elé.
– Nagyon jól tudod, mi volt ez – felelte Jaq élesen. – Egy navigátor
hiperszeméből készült lencse... ez ölte meg azt a haramiát. Csupán
egy hiperszem.
– Csupán egy hiperszem – visszhangozta Rakel, és úgy
megremegett, mintha végigfutott volna rajta a hideg. Pedig
hőszabályzós alsóruhát viselt... – És milyen „csupán” fog történni
akkor, ha elmegyünk Mahabbatba? Oda, ahol ezek a mocskok el
akartak adni engem?
– Ide hallgass, Ey'Lindi – csattant fel Jaq. – Mi nem fogunk részt
venni semmiben, bármi történik is majd ott, és... – Zavartan
elhallgatott; csak ekkor fogta fel, hogyan szólította Rakelt. Az arca
eltorzult, tekintete gyötrődővé változott. Némán ment tovább.
Hogy eljussanak a Mahabbat kerületbe, limuzint béreltek. A
gyönyörházak előtt olcsó és rossz minőségű, szürke golyóálló
mellényt viselő biztonsági őrök terelgették a szerencsejátékokra,
ínyenc falatokra, kéjre és drogokra vágyó embereket. Az épületeken
vakító fényű feliratok villództak:
MAHABBATBA JÖNNI = A GYÖNYÖRBE ÉRKEZNI!
HIGIÉNIKUS EUNUCHOK!
KÉJ-LÉ – CSUPÁN ÖTVEN SÉKEL EGY ADAG!
NYERJ EGYMILLIÓT!
VAN VALAMI KÜLÖNLEGES IGÉNYE?
MENNYEI KÉJHÖLGYEK!
Rézbőr, átható tekintetű kék szem, horgas orr – a biztonsági
emberek mind egyformák voltak, mintha ugyanabból a klánból vagy
törzsből származnának. Egyik sem volt különösebben fiatal. Fekete
hajukat kontyba fogva hordták; a kontyuk olyan volt, akár egy nagy,
fekete és csillogó gomb, amely arra vár, hogy megnyomják.
– A páncéljuk, úgy nézem, a Birodalmi Őrség használt cuccai közül
való – állapította meg Zhord.
A Sabulorb természetesen elküldte legjobb harcosait a
Birodalomba; ezek a katonák – ahogy a többi világról toborzottak is
– valamilyen hadviselési forma specialistái voltak: kiválóan értettek
ahhoz, hogyan kell harcolni a hideg sivatagokban. A Departmento
Munitorum helybeli irodája, amely a toborzást felügyelte, nem itt, a
fővárosban székelt, hanem északon, egy másik, zordabb klímájú
kontinensen. Ott volt a planetáris hadsereg fő bázisa is – Lord
Badshah jobbnak látta, ha ezeket a csapatokat távol tartja a
fővárostól. Veszély esetén a katonákat nagyon rövid idő alatt át
lehetett szállítani a shandabari helyőrségbe. A hadsereg
tevékenysége két dologból állt: az egymással harcoló törzsek közt
sokszor csak kérészéletű béke megteremtése, és önmaga
fejlesztése. A legjobb harcosok minden esetben elkerültek a
b o l y g ó r ó l .
A privát biztonsági őrök automata fegyvereket dédelgettek a karjuk
közt, de minden járókelőre szélesen rámosolyogtak. Jaqra és a
társaira is, amikor kiszálltak a sötétített ablakú limuzinból. A
csillagközi tapasztalatokkal rendelkező egykori birodalmi őrök már
megszokták a kényelmes és kellemes nagyvárosi életet, ennek
ellenére egyikük sem lehetett puhány. A nyámnyila alakok nem
sokáig maradnak életben a katonai szolgálat során.
A kupolás építmény, ahová a Shuturban fivérek meghívták Rakelt
meg a támogatóját, az Eksztázis Háza nevet viselte. Az érkezőket
egy göndör és aranyszín parókát viselő, kövér lakáj kísérte be a
nagyterembe, ahol erotikus hologramok fénylettek bágyadtan az ital
automatákkal ellátott asztalok és a vendégek között. A középső
színpadon akrobaták, férfiak és nők vegyesen, produkálták
magukat. A levegőben mosusz- és pacsuliillat terjengett.
Átvágtak a fő termen, s az érzékiség lakosztálya felé tartottak, a
komplexumnak abba a részébe, ahová csak a különleges vendégek
és a privát rendezvények meghívottjai léphettek be.
A helyiség padlóját rózsás, süppedős bársonyszőnyeg takarta. A
puha kárpitozású alacsony pamlagok úgy duzzadoztak rajta, mintha
abból nőttek volna ki, mintha a szoba szerves részei lettek volna.
Ezeken a méregdrága, virágszerű bútorokon körülbelül ötven
izgatott, sokszínű ruhát viselő gyönyör hajhász ücsörgött és
fetrengett. A legtöbbjük középkorú férfi volt, de akadt köztük néhány
korosabb nő is. A világítás diszkrét volt, és rózsaszínes árnyalatú.
Egy nimfaszerű lány – a végtagjaira és a törzsére fekete spirálokat
meg szem kápráztatóan tekergőző vonalakat festettek – egy
foszforeszkáló tálcán különféle boldogság-porokat kínált körbe.
Miközben lépdelt, a teste mintha vibrált volna; határozottan volt
benne valami ruganyosság, amiről az embernek egy macska jut az
e s z é b e .
– Kérem, vessék le a cipőjüket és bakancsukat, jó uraim...
Lex undorodva nézett körül. Ó, mennyire különbözött ez a szibarita
odú a csupa plasztacélból épített kolostorerődtől!
És mennyiben különbözött Jaq hajójától is! Bár... az igazat
megvallva, valamiben mégis hasonlított a Tormenutum Malorumra
mindkettő ugyanazt a síri hangulatot, a koporsóba zártság érzését
árasztotta magából.
– Nem mostam meg a lábam – mormogta Zhord kissé zavartan,
miközben lerántotta a lábáról hatalmas surranóit.
– Ah! – suttogta Rakel. – Ott vannak a Shuturbanok...
Két férfi állt fel az egyik díványról. Mindkettőnek göndör fekete haja
volt, széles homloka, hatalmas, nedves szeme, horgas orra; és
mindkettő szélesen vigyorgott. Szájukban több aranyfog sárgállott.
A vigyorgó száj és a horgas orr között mindkét arcon extravagáns
bajusz sötétlett.
– Chor az izmosabbik. – Ó, igen, a félénk fickó. A jobb arcára egy
kamelopárdot tetováltak, amely mozogni látszott, valahányszor
megfeszítette az arcizmait.
Heves természetű bátyjának egy sebhely volt a jobb arcán. Ebbe a
sebhelybe egy mélyvörös, tűzként izzó ékkövet varrtak bele; a
karbunkulus és a mélyedés olyan volt, mintha a férfi testének
belsejében fortyogó láva tárulna ezen a kis „ablakon” keresztül az
ember szeme elé.
– Szórakozzatok velünk! – hívta őket Chor.
Jaq, az óriás, a törpe és a kék selyemruhába öltözött tolvajnő
hagyta, hogy vendéglátójuk a félkörben elrendezett díványokhoz
vezesse őket. Mind a hatan leültek. Jaq a maga és a társai nevében
megköszönte a felszolgálólány által felkínált drogokat, és sietve
kijelentette, hogy nem élnek ilyesmivel. Lex nem volt hajlandó
megszólalni, csak néha morgott el egy-két érthetetlen szót. Zhord
megvető pillantásokat vetett a nimfára, aki korántsem hasonlított a
szerinte csinos, nagy hasú zömik asszonyokra.
– Rablás történt az Occidens-templomban – jegyezte meg Chor
óvatosan. – Egy olyan ereklyét vittek el, amely az
Occidens-templomhoz tartozott.
Jaq közömbös arccal odabólintott Lexnek.
– A masztiffom kapott egy csontot, amin rágódhat. Egyébként csak
Rakel képességeit akartuk letesztelni.
– Rakel... eléggé megváltozott a külseje; nem ilyen volt, amikor
megismertük – jegyezte meg Chor.
– A hazája az alakváltók otthona – magyarázta Jaq.
– Ő is ezt mondta. – Chor előrébb hajolt. – Te véletlenül nem valami
mágusféle vagy? Rakel afféle transzcendentális változtatókról
k é r d e z ő s k ö d ö t t .
– És? Tudsz valamit róluk?
– Még mindig rejtély, hogy kik lehetnek ezek, Sir Tod.
– Talán egy szép rubin hozzásegít minket a kívánt információhoz. –
Jaq jelentőségteljesen Mardal Shuturban ékköves arcára pillantott.
A férfi ábrázata elsötétült a hirtelen feltámadt indulatoktól. Lehet,
hogy arra gondolt, Jaq becsmérli az ékkövét, értéktelen vacaknak
tartja a saját rubinjához képest? Lekapott egy bódító gázokkal
megtöltött üvegcsét az éppen mellette elhaladó nimfa tálcájáról, az
orra alá tartotta, és mélyeket lélegzett.
– Azért jöttünk ide, hogy jól érezzük magunkat – mondta végül. –
Hogy megszabaduljunk a feszültségektől.
Chor azonban tovább kíváncsiskodott. Jaq ügyesen hárította a
kérdéseit. Chor megmozgatta gyűrűvel ékített ujjait. Az egyik
gyűrűjének – olyan volt, akár egy pecsétnyomó – tetejére egy
félsékeles nagyságú adatlemezt erősítettek. Jaq rögtön tudta, hogy
a törvényszéki épületre vonatkozó információk találhatók rajta, és
megértette, hogy Chor, mielőtt átadja a kis korongot, választ
szeretne kapni bizonyos kérdésekre. A fickó kíváncsi volt, de nem
k a p k o d o t t .
Kinyílt az egyik ajtó, s a várakozó hedonisták felsóhajtottak, amikor
meglátták azt a ballonkerekű kiskocsit, amelyet a szolgák betoltak a
helyiségbe. A tetején egy ketrec állt, abban pedig egy vak mutánsnő
kuporgott. Ahogy a kocsi végiggurult a padlón, a nő megmarkolta a
ketrec rácsait, hogy ne hánykolódjon jobbra-balra. Testét pikkelyek
borították, amelyek anyaga sokban hasonlított Jaq hálópáncéljához.
Az is lehetséges, hogy a nőnek nem is olyan undorító a bőre, talán
csak valamilyen testhez álló ruhát húzott magára; erre utalt az is,
hogy az arca teljesen sima volt. A félhomályban ezt nehezen
lehetett megállapítani.
Az viszont tisztán látszott, hogy a lábait csípő alatt
összeforrasztották. Kígyófarokként tekeregtek körülötte, mintha
csont nélküli izomtömegek lennének. A szeme olyan volt, akár a
buggyantott tojás – nagyon hasonlított egy olyan asztropata
szemére, aki átesett a lélekforrasztás műveletén. A karjait csilingelő
fémpántok díszítették.
– Lamia, Lamia! – üdvözölték a vendégek kitörő örömmel.
Vajon tényleg ketrecbe zárták? Vagy lehet, hogy képes lenne
átpréselni magát a rácsok között? Talán csak azért van odabent,
hogy a vendégek ne kerülhessenek túlságosan közel hozzá? Vagy
azért, hogy a rácsokba kapaszkodhasson, miközben majd csinál
valamit? Egyáltalán mi a szerepe ezen a helyen?
A nő megdelejezetten himbálózott előre-hátra.
Minden bizonnyal erotikus illúziókat sugárzott át az emberek
agyába! Talán ezért nem pusztították el rögtön, amikor világra jött
ebbe a féregszerű testbe zárva? Talán a szüleit, a születésénél
segédkezőket is meghódította, magába bolondította... Lehet, hogy
ezért nem ölték meg a szomszédai, vagy a papok, vagy a
mutánsvadászok? Lehet, hogy felnőtt korában ennek köszönhetően
részesülhetett asztropata épzésben? Talán nem is volt része a
lélekforrasztásban; talán telepatikus képességeinek feljavítása
közben vesztette el a szeme világát...
Jaq megpróbálta elképzelni a nőt, ahogy az asztropaták szokásos
munkáját végzi, ahogy rejtjelezett üzeneteket, különböző
adatcsomagokat vesz és továbbít.
Nyilván óriási lehetett a libidója, ha képes volt arra, hogy létezése
első pillanatától fogva hatást gyakoroljon az emberek elméjére –
felkeltse másokban azt a rokonszenvet, amelyet eltorzult lábai és
csúf teste miatt máskülönben sosem érezhetett volna.
– Lamia itt van! – kiáltott fel a kígyónő kedves, édeskés hangon. –
Itt van, és valóra váltja minden titkos vágyatokat. Az idegeitekre fog
hatni, beleolvad az agyatokba!
Ez a kígyónő nem szimpla, ketrecbe zárt csodabogár volt.
Egyáltalán nem. Tiszteletet érdemlő és kapó madame volt, az
Eksztázis Háza legbelső szentélyének királynője.
– Az ott Bhaü Badshah – bólintott Chor egy élvhajhász külsejű férfi
felé, aki jókora ezüstkarikákat hordott a fülében. Ha valaki jobban
megfigyelte ezeket a fülbevalókat, láthatta, hogy nem is egyszerű
karikák, hanem trapézhoz hasonló tárgyak, amelyeken fénylőn,
irizálón kéklő, minden bizonnyal titániumból készített meztelen
manöken miniatűrök szaltóztak. – A kormányzónk egyik
u n o k a ö c c s e . . .
Tehát itt van a bolygó színe-java. A felső tízezer legmagasabb
rangú képviselői.
Jaq nem számított arra, hogy az orgia az emberek elméjében fog
lejátszódni. Most már tudta, hogy nem is lesz olyan könnyű
kimaradni a dologból. Ő természetesen, ha akarta, képes volt
kizárni az agyából a kígyónő által sugárzott „adást”, de vajon mi a
helyzet Zhorddal, Lexszel és Rakellel?
A szexuális szeánsz már el is kezdődött. Jaq úgy érezte, mintha
simogató ujjak nyúlkálnának a ruhája alá. Az nem számított, hogy
hálópáncélt viselt; az anyagtalan ujjaknak semmi ilyesmi nem
jelentett akadályt. Vajon honnan tudták ilyen pontosan, hogy mely
idegeket kell ingerelni és stimulálni? Hogy honnan? Hát onnan,
ahonnan maga Jaq. Az ujjak azt tudták, amit ő. Utoljára Ey'Lindi ért
így hozzá, aki amellett hogy profi orgyilkos volt, kurtizán-kiképzést is
k a p o t t .
Ey'Lindi az, aki így próbál kommunikálni vele a síron túlról? Ezen a
tétova, hangtalan nyelven, ilyen ellenállhatatlanul és varázslatosan?
Ő az, aki alig leheletnyi távolságban megjelent előtte? Ha most
átadná neki magát, ha felhagyna az ellenállással, akkor Ey'Lindi
vajon közelebb kerülne az élethez és a létezéshez?
Vagy lehet, hogy ezzel csak a kéj démona előtt nyitna magán
kaput? A démon előtt, amely meg akarja szállni őt? Itt és most...
Jaq végignézte, hogy Vitalij Gugol hogyan lett Slaanesh egyik
démonának játékszere. Ott volt a pusztulásra ítélt navigátor auráján
belül, amikor az a démonett lecsapott rá. Mi lenne akkor, ha
hagyná, hogy a tomboló vágy most beléje költözzön? Ha hagyná,
hogy a démon megszállja? Mi lenne, ha ezután a tükörhöz
tántorogna, elővenné a monokliját, és belenézne megszállott
önmaga szemébe, s pillantásával összezsugorítaná, a hipertérbe
űzné a démont? Mi lenne, ha most tenné meg, és végre
megvilágosodottá válna? Vajon lehetséges ez?
A fantomujjak édesen, kínzón simogatták a testét.
A titkos nyelven imádkozni kezdett.
– Veni, Voluptas! Evoie, oh appetitus, concupisco lascive! – Ezt a
fohászt még sosem mondta el. Ez az ima az ellentéte volt annak,
amit Hozzá, a Földön Lakozóhoz, az örökké szenvedő
Istencsászárhoz szoktak intézni.
Ez a fohász a megszemélyesült kéj megidézése volt.
Jaq körül az obszcén rítus résztvevői halkan nyögdécseltek. A
legtöbben hallották, látták és felfogták, hogy szomszédaik mit
csinálnak, de voltak olyanok is, akik levetették magukat valamelyik
díványra vagy a süppedős szőnyegre, és ott fetrengtek, ott
reszkettek. Megint mások hanyatt dőltek, és úgy ziháltak, mintha
valósnak hitt, de nem létező testek nehezednének rájuk.
Jaq homályosan felfogta, hogy a kígyónő ott, abban a ketrecben
magába szívja és felerősítve visszaküldi fogantatásuk helyére az
emberek fantasztikus vágyait, mintegy valóra váltja legvadabb,
legtitkosabb álmaikat. A ketrec arra kellett, hogy ha esetleg
önkívületbe esik, ne tekergőzzön oda a szanaszét heverő emberek
közé; ne kövessen el semmi ostobaságot, ha esetleg elveszti
uralmát saját pszicho erotikus energiái fölött. Ha ez megtörténne, a
kéj démonjai úgy áramlanának erre a helyre a kozmoszból, mintha
egy vakító fényű világítótorony jelzéseit követnék. A démonok aztán
az emberek és a kígyóasszony által közösen megalkotott kéjes
jeleneteket és eseményeket megvalósítanák, ennek a különleges
energiának a konverziójával anyaghoz juttatnák mindazt, amit a
képzelet csak virtuálisan hozott létre.
Jaq már ott tartott, hogy megidézi ezeket a démonokat, s
psziérzékeit kiterjesztve megkezdte hívogatásukat.
Rakel vonaglott és vergődött a delíriumában. Zhord halkan, zihálva
b e s z é l t :
– Szürkécske! Szürkécske! – Halott felesége valóban kivételes
egyéniség lehetett...
Lex a bal kezével vadul püfölte az arcát; ajkai újra és újra
elrebegték Rogal Dorn nevét.
Mardal Shuturban nyálát csorgatva vigyorgott, és úgy meredt maga
elé, mintha földöntúli boldogságban lenne része. A testvére, Chor,
még mindig éber volt.
Lamia hirtelen felrikoltott:
– Van itt valaki, aki nem ismert asszonyt, mióta emberfeletti
emberré változtatták! És van valaki, aki a Halál Hölgye után
v á g y a k o z i k . . .
Chor Shuturban elhallgattatta Lamiát.
A Káosz kéjistenének aspektusai gyülekeztek. Már ott tartottak,
hogy csatornát találnak maguknak, módot arra, hogy húsban, élő
testben manifesztálódjanak. Jaq testében? Vagy valaki máséban?
Jaqot a mély szakadék széléről az utolsó pillanatban rántotta vissza
a józan esze. Az anyagtalan, cirógató ujjakra ügyet sem vetve a
köpenye alá nyúlt, és előhúzta energiapálcáját.
E l k é s e t t .
Lamia a ketrece túlsó végébe húzódott, majd hangosan és
fájdalmasan felmekegett. A démon... őt szállta meg. Mivel Jaq
ellenállt, a Káosz erői Lamia pszichoerotikus energiájának
örvényén, ezen a láthatatlan, de megnyitott kapun keresztül léptek
át a matérium világába.
Az eksztatikus sóhajok fájdalmas kiáltásokká változtak, amikor a
simogató ujjak sebet húzó karmokká lettek...
Lex felkapta és rongybábként megrázta Rakelt, remélve, hogy
magához tér. Amikor a nő kinyitotta a szemét, az űrgárdista a
zömikhez ugrott, és őt is megrázta, a padlóhoz csapdosta; azzal
sem törődött, hogy Zhord közben begyűjt néhány horzsolást vagy
c s o n t r e p e d é s t .
A gyönyörhajhászók selymén vércsíkok jelentek meg; a láthatatlan
pengekarmok finom és élvezetes perverzitással stimulálták a
testüket. A vér lassanként átáztatta a selymet, a bársonyt.
Mardal Shuturban arcán a drágakő izzani látszott. A szenvedélyek a
hatalmukba kerítették a férfit, aki eszét vesztve rávetette magát
valakire – a testvérére, Chorra. Hüvelykujjai ellenállhatatlan erővel
nyomták befelé Chor szemgolyóit. Chor agonizálva felüvöltött, de túl
erős fájdalom érte ahhoz, hogy ereje legyen ellenállni. Mardal
hörögve, habzó szájjal, perverz módon szájon csókolta a fivérét,
miközben a hüvelykujjai még jobban bemélyedtek Chor
szemgödreibe. Már nem a szemgolyókat akarta szétnyomni, hanem
az agyvelőbe akart belevájni, hogy eleget téve a démonok
biztatásának, így egyesüljön ezzel a másik élőlénnyel.
Lamia megpróbált felállni deformálódott lábára, kitörni ketrecéből.
Lex elkapta Chor hadonászó kezét, de nem sikerült lehúznia az
ujjáról a gyűrűt. Nem akarta megrepeszteni az adatlemezt, ezért
egy pillanatra eleresztette a kezet. Ugyanabban a másodpercben
Chor ujjai fölé hajolt.
Mire felemelte a fejét, Chornak hiányzott az egyik ujja. Lex
egyszerűen leharapta – a gyűrűvel együtt. Ujj és gyűrű, mind a kettő
biztonságban volt az űrgárdista szájában. Chor megcsonkított keze
elernyedt. Vagy meghalt, vagy magatehetetlen idiótává vált, amikor
a fivére szétzúzta agyszöveteinek egy részét. Mardal dühödten
felordított. Hüvelykujjai beleszorultak a véres szemgödrökbe.
Jaq nyugalmat erőltetett magára, és a ketrecre mutatott
energiapálcájával. Az energiák összecsaptak. Vad villódzás, vakító
fények – a bársonypuha, vonagló emberi testekkel teli helyiségben
mintha stroboszkóp működött volna. Egy fodros szélű villámpenge
körbefogta Lamiát, aztán belerobbant önmagába – a kígyónő
l e l k é b e .
A lakosztályban elszabadultak a fényalakok, mindenütt fénylő
sziluettek táncoltak.
Jaq újra – most már erőtlenebbül – elsütötte az energiapálcát. Lex
felkapta Rakelt és Zhordot, mintha csak tehetetlen, zsinórjukat
vesztett marionett bábokat csapott volna a hóna alá. A talpukra
állította őket, lökött rajtuk egyet, mire mindketten elindultak.
Az ajtó már nyitva állt. Az aranyfürtös lakáj elborzadva lesett be az
érzékek lakosztályába. A vérmocskos, elterülve nyöszörgő testek
láttán senkinek sem jutott volna eszébe a „masszázs” szó, sokkal
inkább a „mészárlás”. Egy fénylő alak száguldott a lakáj felé, aki
riadtan felkiáltott.
A jelenés hirtelen átszökkent a nemlétbe.
Ahogy Jaq és a zömiket meg a tolvajt terelgető űrgárdista
kiviharzott a lakáj mellett, a sziluettek követték őket, s mint az éji
pillék a gyertyalánghoz, az erotikus hologramok irányába röppentek.
A hologramok megváltoztak. A szemek kidülledtek, megzöldültek. A
korábban érzéki és csábító domborulatokból tarajok és csontfarkak
lökődtek ki.
Kitört a pánik. Felborultak az asztalok. Megszólalt egy sziréna.
A vijjogásra berontott két rézbőrű, kontyos, fegyveres biztonsági
e m b e r .
Ilyen felfordulás az Eksztázis Házában! Ilyen borzalom ebben a
belső helyiségben!
– Hasra, hasra mindenki! – üvöltötték a hajdani birodalmi őrök.
Felugrottak az asztalokra, és az ocsmánnyá mutálódott hologramok
felé fordították ismétlőfegyvereik csövét. Jaq és a társai beugrottak
egy életnagyságúnál nagyobb, fehér márványból faragott szobor
mögé. A lövedékek keresztülrobbantak a hologramokon,
belecsapódtak a falakba, visszapattantak, és a vendégek puha,
vérző testébe fúródtak. A márványszoborról fehér szilánkok
hasadtak le – egy rövid sorozat végigszántotta a kőasszony hasát
és melleit.
Az akrobaták abbahagyták produkciójukat, menekülni próbáltak, de
sokukkal golyó végzett. A biztonsági őrök még mindig tüzeltek,
pedig a félelmetessé torzult hologramok egymás után kihunytak.
* * *
Útban hazafelé, a limuzinban Lex végre kiköpte a szájából Chor
ujját. Az utasteret sötét üvegek választották el a sofőrtől és az
éjszakai Shandabartól. Rakel végre visszanyerte a hangját.
– Ez lehetne a dicsőség ujja – mondta –, ha Tod valódi mágus
v o l n a . . .
– Nem vagyok varázsló! – vicsorgott rá Jaq. Dühös volt, mert
elszalasztotta az alkalmat, amely oly váratlanul és oly iszonyatos
módon kínálkozott fel neki.
– Hé, mi a fene az a dicsőség ujja? – kérdezte Zhord.
– Olyasvalakinek az ujja, aki szörnyethalt – felelte a nő. – A
megfelelő varázsigékkel meg kell tisztítani. Aztán ki kell szárítani.
Ha később meggyújtjuk, akkor utat mutat, és elrejti az embert... A
tulajdonosa egészen addig láthatatlan, míg az ujj ég.
– Ez csak egy eszköz – morogta Zhord –, amely hozzásegít minket
ahhoz, hogy bejussunk a törvényszéki épületbe.
– Babonaság – jelentette ki Lex. Félig becsukta a bal kezét, és
belesuttogott. – Biff... Yeremi... ti segítettetek nekem... Áldom a
neveteket, és Rogal Dornét!
– Nem babonaság – szólt közbe Jaq halkan. – Csak egy csipetnyi
d é m o n o l ó g i a .
– Csupán egyetlen dicsőség létezik – állította Lex határozottan. –
Ez pedig nem más, mint a Dicsőség Oszlopa az Ő földi palotájában.
– Arról a fél kilométer magas összehegesztett páncél halomról
beszélt, amelyről a rég halott Császári Öklök koponyája vigyorog rá
az emberre.
– A fene essen ebbe az egészbe! Most honnan szerzek olyan
bakancsot, ami jó nekem? – dühöngött Zhord, mert ahogy Jaq,
Rakel és Lex, ő is mezítláb volt.
Mind a négyüket megviselte, ami az Eksztázis Házában történt.
Zhord úgy érezte, hogy ezek után célszerű lakomát rendezni, ha
másért nem, hát azért, hogy megmaradjon a csapat morálja. Az
olyan finom ételek, mint például az importból származó grox nyelv
meg a legfinomabb helybeli itóka, a djinn, és persze a jó erős sör
sok mindent helyre tudnak tenni.
Ami a djinnt illeti, Zhord ivott belőle a legtöbbet, de Rakel szívesen
csatlakozott hozzá. Vajon Ey'Lindi engedélyezte volna-e magának,
hogy akár egyszer is úgy lerészegedjen, mint ahogy most a tolvaj?
Jaq csak egy-két kortyot ivott; valamikor még komolyan
szankcionálta az ilyen kihágásokat. Lex szertartásosan kortyintott
párat a tüzes pálinkából, amelynek hatását különleges szervei
könnyedén közömbösítették.
Zhord azonban vedelt, és egyszer csak csuklani kezdett.
– Ó, szentséges őseim!.., Hukk... Azt hiszem, ma van a névnapom.
Ó, igen...hukk... de ha nem ma, akkor valamikor...
– Ne feledkezz meg a testedről – szólt rá Lex.
A kis fickó elvigyorodott.
– A te tested a dicsőség temploma? Na hát... hukk... ebben az
esetben az enyém disznóól. Kit érdekel ez az egész? Amikor balhé
van, a disznóól sok esetben ép marad, míg a templomot
lerombolják. – A zömik felemelte a poharát. – Egészségedre, Lex,
meg a templomodra! És a Császár fiainak egészségére, bárhol is
vannak! Feltéve... hukk... hogy egyáltalán léteznek. A
megvilágosodottak egészségére! És a te egészségedre, főnök!
Jaq hirtelen felkapott egy söröskorsót, és ivott, ivott – el akarta
tompítani az érzékszerveit. Letette a korsót, majd nagyot húzott a
pálinkásüvegből is.
Jaq, ahogy ott ült a nappaliban, amelynek ablakait még mindig sötét
függönyök takarták, furcsamód szédülni kezdett. Lehet, hogy az a
félelmetes, különös energia még mindig itt lebeg valahol a
közelben? És miért homályosul el a látása, amikor az ál orgyilkosra,
erre a hamis Ey'Lindire néz? Rakel felé fordult, és összeakadó
nyelvvel odavetette neki:
– Gyere a szobámba! Most!
Jaq magával vitte Chor Shuturban leharapott ujját.
* * *
Azt, hogy milyen szertartást végzett el Rakellel, csakis a titkos
inkvizítorok tudnák megmondani, azok, akik a gonoszság és az
elfajzottság utáni kutatásaik során kénytelenek lemerülni a perverzió
legsötétebb, legmélyebb bugyraiba.
Amikor visszatértek a nappaliba, Rakel arca halottfehér volt, és
egész testében remegett. Zhord ekkor már hangosan hortyogott,
ültében előredőlve, fejét az asztalra hajtva aludt. Lex előtt a
beviaszolt combcsont feküdt, amely most valóban olyan volt, mintha
egy masztiff vacsorájának maradéka lenne. Az űrgárdista
elmélyülten és módszeresen fényesítgette az ereklyét.
– Kéj... vagy Változás? – kérdezte Jaq fennhangon, miközben
felemelte az ujjat, amelyről már hiányzott az adatlemezes gyűrű. Az
élettelen testrész merev volt, és szürkés.
– Nézzétek a dicsőség ujját, amely lumen az én hamis Ey'Lindim
számára... Az én hamis Ey'Lindimnek, akinek a teste engedelmes
ugyan, ám a lelke... elzárkózik előlem. Talán mágussá változom
anélkül, hogy átadnám magam Slaaneshnek vagy Tzeentchnek...
Lex komoran csiszolgatta a combcsontot, majd kis idő múlva
felnézett Jaqra.
– Ha megőrülsz, Lord Inkvizítor, el kell felednem eskümet, és
végeznem kell veled.
Jaq lesöpörte az asztalról a kiürült pálinkásüveget. A palack
szilánkokra tört a padlón. Zhord felriadt a zajra.
– Megölnél? – kérdezte Jaq. – Igen, jól tennéd, de ezzel minden
reményt megsemmisítenél.
– Lehetséges. Használd a halott ember ujját, amire akarod. Az én
ujjaim csakis ezt a combcsontot fogják megérinteni...
Rakel értetlenül, kábultan hallgatott.
Nyolcadik fejezet
Törvényszék
Jaq mocskosnak és pszichotikusnak érezte magát, miközben a
törvényszéki épület közelében, abban a nyergeket és hasonló
kamelopárd szerszámokat tartalmazó raktárban várakozott Lexre és
Zhordra, amelyben korábban már jártak. A hátsó ajtót egy farúddal
megerősítették, de Lex így is könnyedén beszakította. Az üldözés
során felborult polcokat és állványokat azóta felállították,
mindegyikre tisztítótasakokat, apró talizmánokat akasztottak – a trió
ügyet sem vetett ezekre. Most, hogy a zarándokok elvonultak a
Sabulorbról, a korábban zsúfolt sikátorban nem volt egyetlen lélek
sem; a leölt és felfalt kutyák maradványai között patkányok ültek
tort. Ebben a raktárházban kellett jelentkeznie Rakelnek, aki most
egyedül, valahol a törvényszéki épület belsejében dolgozott.
Zhord volt az őrszem; végignézte, ahogy bemászik azon a szűk
nyíláson, amelyen keresztül a komplexum csatornájába lehetett
lejutni. Szerencsére a járat – hála az ügyetlen tervezőmérnököknek
és építőmunkásoknak – rosszul helyezkedett úgyhogy mindig
száraz volt. Rakel tehát bejutott, és most egyedül volt a szolgák,
hivatalnokok, detektívek, arbitrátorok, marsallok és bírák százai
k ö z ö t t .
Jaq úgy érezte, árulást követett el önmaga ellen, a hithű
űrgárdista-kapitány és Ey'Lindi emléke ellen, és legfőképpen az
Istencsászár ellen. Biztos lehet-e abban, hogy az egyre inkább
elhatalmasodó romlottság ellenére a lelke még mindig tiszta, mindig
a fényességet imádja? Lehet, hogy mégsem az erkölcstelenség
transzmutációjával kell elérnie célját? Talán nem ezt a félelmetes és
veszélyes pszicho alkimista mutatványt kell végrehajtania? Már
sejtette, milyen élményeket kell átélnie, min kell átesnie. Meg kell
tapasztalnia a borzalmakat, bele kell esnie az érzékiség és a
változás csapdájába, méghozzá úgy, hogy közben nem keltheti fel
Lex gyanúját, hiszen az űrgárdista – mint azt már nyíltan ki is
jelentette – gondolkodás nélkül végezne vele.
Eszébe jutott egy régi dal; egy olyan világon ismerte meg, amelynek
megtisztításában valamikor régen közreműködött:
Két madonna tabu, eh, Johnny Fedelor!
„Eh, hűséges Johnny, Johnny Fidelis, tiltott dolog két hölgyet
imádni!” – körülbelül így hangzott a sor fordítása, legalábbis Jaqnak
akkor és ott ezt mondták. Nem létezhet egy hamis Ey'Lindi és egy
valódi Ey'Lindi. Talán azzal, hogy öleli a hamisat, rituálisan megidézi
a valódit? Vagy legalábbis... magához vonzza a lelkét?
Az ilyen gondolatok a pszichózis gondolatai.
De talán éppen a pszichózis az az eszköz, amely hozzásegíti a
m e g v ü á g o s o d á s h o z .
– Mit dudorászol, főnök? – kérdezte Zhord.
– Semmit, zömik.
– Huh, akkor biztos rosszul hallottam valamit. Mondd csak, amíg itt
várunk... Mi lenne, ha elmondanék neked egy zömikballadát?
Persze csak egy rövidet...
– Ha lesz időd végigmondani – magyarázta Jaq –, ha Rakel olyan
sokáig marad bent, akkor az azt jelenti, hogy elkapták vagy
m e g ö l t é k .
– Tudod mit? Nevezzük ezt a balladát amolyan tolvajórának –
javasolta Zhord. – Legyen olyasmi, mint a tojásóra. Tudod, amit
akkor használnak, amikor a tojást főzik. Ha most elkezdem, és
sikerül végigmondanom, akkor tudni fogjuk, hogy akár haza is
mehetünk, mert Rakel kudarcot vallott. Ne, ne, most nehogy azt
mondd, hogy be fogunk menni utána a törvényszékre! Én aztán
nem, főnök. A templom az egy egészen más dolog, de ez... ez...!
H u h !
C s e n d .
– Van egy ballada, a Zsákmány ballada, amely egy zsivány zömikről
szól. aki a saját kalózhajóján bejárta a galaxist, és kifosztott
mindenkit, aki az útjába került. – Zhord leült, kinyújtotta a lábát (még
mindig mezítláb volt; már megrendelték neki az új bakancsot, de
egy hetet várnia kellett rá, aztán még jól be kellett törni, hogy
ugyanúgy vagy legalább hasonlóan passzoljon, mint a régi, amelyet
elvesztett), és piszkos körmével lekapart a talpáról egy kemény,
megfeketedett tyúkszemet.
– Két madonna tabu, eh, Johnny Fedelor? – suttogta Jaq.
– Eh? Ez valamiféle varázsige, mágus uram?
– Esto quietus, Loquax! – kiáltott rá Jaq dühösen. – Meditálnom kell.
– Nekem is – mondta Lex a kis fickónak szigorú hangon.
* * *
Rakel két óra múlva csatlakozott hozzájuk. Amikor megérkezett,
Jaq szíve kihagyott pár pillanatra. Ez az új Ey'Lindi egyszer csak
megjelent, a semmiből bukkant elő – mintha az elveszett lelkek
tengeréből kilépve materializálódott volna.
– Sikerült – jelentette.
Bal kezének két ujja között egy adatlemeznek látszó korongot
tartott. Vagyis... Nem! Egy zsíros, ostyaszerű valami volt az,
amelyből éppen ekkor emelkedtek ki az utolsó füstpamacsok. Ennyi
maradt Chor Shuturban ujjából, a dicsőség ujjából, a varázsszerből,
amelynek energiáját Rakel elhasználta. Ez az ujj volt az, amely
láthatatlanná tette; emiatt nem vette észre Jaq, hogy mikor érkezik
meg a raktárba.
A dicsőség ujja, mint okkult erejű tárgy, valóban létezett, hiszen
még Jaq pszichikai érzékszervei és Lex speciális fülei sem
érzékelték Rakel közeledtét.
A nő a másik kezében egy nehéznek látszó zsákot tartott.
Feketébe öltözve, fekete arccal, két halálosztó gyűrűvel az ujjain
Rakel behatolt a törvényszéki épület alagsorába. A járatokban itt-ott
elektromos világítótestek izzottak vöröses, forrón izzó vasrudakra
emlékeztető fénnyel, de nem igazán sikerült szétoszlatniuk a
sötétséget. Rakel puhán és nesztelenül haladt. A távolból
nyögéseket hallott, aztán röhögést – a zajok az egyik őrszobából
érkeztek. A helyiség plasztacél ajtaja résnyire nyitva maradt, a
nyílást betöltötte a bentről érkező sárgás fény. Rakel elosont előtte,
felkapaszkodott a felsőbb, de még mindig föld alatti szintre vezető
kőlépcsőkön, keresztülvágott egy raktárhelyiség-labirintuson, aztán
ismét egy lépcsősor következett...
A villában órákat töltött a monitor előtt, hosszan és alaposan
tanulmányozta a törvényszéki épület tervrajzait. A komplexum olyan
bonyolult volt, akár egy kolostorerőd. Most, ahogy folyamatosan és
viszonylag határozottan haladt, érezte: ha kihagyja a
rajzböngészést, menthetetlenül eltéved, örökre nyoma vész, mint a
periratoknak a nagy archívumokban.
Kerülte a belső udvarokat, inkább a sötét folyosókat választotta. Ő
maga volt a megtestesült sötétség; egyik árnyékfolttól a másikig
surrant. Ahogy egyre feljebb jutott, a falakon barokkos
fénygömböket látott, a világosságban egyre vészjóslóbb
ténykedéseket lesett ki. Az egyik szkriptóriumban hivatalnokok
meredtek a monitorokra, és szorgalmasan jegyzeteltek. Bár maga
az épület alig néhány évtizede készült el, máris óriási mennyiségű
dokumentum gyűlt össze az irattáraiban – mintha az intézmény egy
gigantikus tartály lett volna, egy tenyész kád, amelyben az
adatbaktériumok folyamatosan és megállíthatatlanul szaporodnak.
Csak néhány valóban jelentős állománynak volt esélye arra, hogy
eljut a felsőbb szinteken élő és dolgozó bírók elé, hogy
véleményezéseket csatolnak hozzá, és hogy végül tárgyalássá
e v o l v á l ó d i k .
Az éjszakai műszakban dolgozó beosztottak papírlapokkal és
frissen kinyomtatott oldalakkal a kezükben lótottak-futottak. Itt-ott
küldönc kiborgokat lehetett látni, meg takarító-robotokat, amelyek
magukba nyalták a port és az elhullajtott lapokat. A mennyezeteken
lassú ventilátorok forogtak; mindegyik egy-egy réztestű, állandóan
mozgó pteroszauruszra emlékeztetett. Csak annyira kavarták fel a
levegőt, hogy megzizegtették a lapokat – a fülledtségen semmit
sem enyhítettek. Vagyis majdnem semmit; ha nem lettek volna, az
áporodottság talán elviselhetetlen szintre emelkedik. A falakon
rácsos szekrényeket helyeztek el, ezekben tartották a fegyvereket,
a szertartási korbácsokat és buzogányokat.
A világosság úgy jelent meg a félhomályba burkolózó labirintus
végén, ahogy az igazság lassan kiemelkedik az ügyek
kuszaságából. Rakel tudta, hogy mostantól fogva éppen fekete
ruhája árulná el. Elővette a dicsőség ujját, s meggyújtotta a végét.
Puhán lebegő lángocska jelent meg az ujj körme fölött. Rakel
vállalta a kockázatot, hogy esetleg felfedezik, ám mégsem látták
m e g .
Ahogy keresztülhaladt az árkádsorokon és galériákon, az ujj
lassanként elemésztette magát; már az utolsó és a középső ízület
közötti része égett.
Az egyik oldalfolyosóról egy feketébe öltözött arbitrátor lépett elő.
Lézerpuskája volt, s elállta Rakel útját. Sisakjának tükrös vízórában
a nő tisztán látta az ujjat rágó tüzecskét. Az arbitrátor meghökkent.
Nem volt biztos abban, hogy tényleg lát valamit, de Rakel irányába
meredt, aki lélegzetvisszafojtva, mozdulatlanná dermedve
várakozott. Valamilyen fényszűrő lehetővé tette, hogy az
egyenruhás érzékeljen valamennyit az ujjból áradó fényből, de a
körvonalak nem bontakoztak ki előtte tisztán.
Rakel maga elé tartotta az ujjat; a láng olyan volt, akár egy fénylő
testű, levegőben lebegő éji bogár.
– Mi az ott? – szólalt meg a férfi. A szabványos birodalmi gótot
beszélte, ami nem csoda, elvégre egy birodalmi törvényszék
épületében szolgált, de az akcentusán érezni lehetett, hogy
valamelyik peremvidéki bolygóról származik. Úgy csóválta meg a
fejét, mintha ki akarná rázni az agyából a hallucinációszerű jelenség
k é p é t .
– Hol vagy, Corvo? – kiáltott fel. – Van valami kosz ezen a vizoron.
Te szoktad használni ezt a sisakot, igaz?
A Corvo nevezetű biztonsági őr a jelek szerint nem tartózkodott a
k ö z e l b e n .
Rakel feltartóztatója levette egyik kezét a lézerpuskáról; a fegyver
csöve lejjebb ereszkedett. Szabaddá vált kezét a vízórához emelte,
és feltolta a tükrös lemezt. Az orrlyukaiból egy-egy apró medál
lógott ki – mintha megkeményedett takonygombócok lettek volna.
Lehet, hogy gázfilterek? Homlokráncolva meresztette a szemét a nő
i r á n y á b a .
Rakel úgy érezte, szétreped a tüdeje. Muszáj volt kifújnia a már
túlságosan régóta benntartott levegőt. A szusszanásra a lézerpuska
csöve feljebb emelkedett, de az arbitrátor fél kézzel szerencsére
nem bírta valami gyorsan mozgatni.
Rakel begörbítette az egyik ujját. Most mindenre emlékezett. A
toxikus tű az arbitrátor arcába fúródott.
A férfi teste összerándult. Előrevetődött. Rakel megfogta a fegyvere
csövét, és rántott rajta egyet. Az arbitrátor feléje dőlt. A néhai Chor
Shuturban ujját emésztő tűz Rakel heves mozdulata miatt kialudt.
Az arbitrátor, mielőtt elvesztette az eszméletét, néhány pillanatra
meglátta Rakel szemét, befeketített arcát. Talán arra gondolt, hogy
ez az ember formájú ragadozó a semmiből materializálódott.
Rakel, a ragadozó, kiemelkedett az árnyak közül, és előrenyúlt,
hogy megtámassza a férfit.
A haldokló teste úgy simult hozzá Rakeléhez, úgy rángatózott,
mintha valamiféle perverz eksztázisban lenne része. Sisakja lassan
lecsúszott a fejéről. Rakel kénytelen volt elejteni Chor ujját, hogy
elkaphassa a fejvédőt.
Egyik kezében a lézerfegyverrel, másikban a sisakkal végighasalt a
padlón. Úgy helyezkedett, hogy az összeomló arbitrátor éppen
ráessen, és ne üssön nagy zajt, amikor találkozik a padlóval.
A férfi rádőlt Rakelre. Rövid ideig még rángatózott, aztán
mozdulatlanná vált.
Rakel kibújt alóla, megkereste Chor ujját, majd behúzta a holttestet
az egyik mellékfülkébe. Gyors mozdulatokkal lerántotta róla az
uniformist, magára öltötte, aztán a fejére helyezte a tükör vizoros
sisakot. Az ujj maradékát és a tűzszerszámot a zsebébe
csúsztatta...
* * *
Az adatraktár, amit keresett, az egyik bíró lakosztálya mellett volt. A
lakosztályra nyíló díszes ajtókat nyitva felejtették. Odabent illatos
olajlámpások égtek, ám fényük alig világította meg a sötét
márványfelületeket, amelyeken ősrégi, szállóigévé vált bírói ítéletek
mozaik változatait lehetett olvasni.
Az adatraktár vastag plasztacél ajtaja is nyitva volt. Bentről fény
ömlött ki a sötét folyosóra. Rakel óvatosan megközelítette.
A terem nem volt túl nagy. Rakel arra számított, hogy egy ilyen
rendeltetésű helyiségben toronymagas acélpolcokat fog találni,
létrákat és emelvényeket; olyannak képzelte, amilyennek a
gigantikus könyvtárakat szokás. Itt azonban csupán egyetlen
hatalmas könyvet látott a szoba közepén, egy forgatható és állítható
asztalon. Nagyobb volt, mint ő maga. A vitorlaméretű plasztik
lapokat könnyedén oldalra lehetett hajtani. Ezeken, ahogy a normál
könyvek oldalain a betűk, adatlemezek sorakoztak, s mindegyik
alatt egy-egy azonosítási szám.
A gigászi kötet előtt egy selyembe öltözött hivatalnok állt;
valószínűleg egy bizonyos lemezt keresett. Magas volt, sovány, úgy
nézett ki, mintha nyújtópadon húzták volna ilyen hosszúra a
csontjait, vagy külön azzal a céllal tenyésztették volna ki, hogy minél
könnyebben, minél magasabbra és messzebbre elérjen. Hosszú,
vékony karjai póklábakra emlékeztettek.
Mögötte ott állt az a személy, akinek a parancsára a kérdéses
lemezt kereste. A bíró magas és kövér volt, hihetetlenül gazdagon
díszített köntöst és feketén toronyló turbánt viselt. Dülledt szeme
előtt egy nevetségesen kicsiny, ezüstkeretes szemüveg csillogott. A
nyakán finom szőrmével szegett, díszes és elegáns körgallért viselt.
Határozottan volt benne valami hegyszerű; a feje a gallér fölött
mintha a kopár csúcs lett volna egy hóval beborított, lejjebb pedig
vulkáni hamuval takart hegyen. Egy fémpálcával játszadozott,
amelynek hegyén kékes energiaív villódzott. Ez volt az
energiabuzogánya, amellyel játszi könnyedséggel ártalmatlanná
tehette esetleges támadóit, vagy – ha nagyobb fokozatra állította –
léket vághatott a legvastagabb falon.
Ahogy az álarbitrátor belépett, a bíró rámosolygott saját, a tükör
vizorban látszó képmására.
– Ah, Kastor, még mindig itt vagyok... – Tehát számított arra, hogy a
Kastor nevezetű arbitrátor meglátogatja.
Rakel tisztelettudóan lehajtotta sisakos fejét.
– Túl korán jöttél, Kastor. Igyekezz, Drork! – szólt rá a bíró a
hivatalnokra, és megemelte a buzogányát. – Talán azért nem
találod azt a lemezt, mert rossz helyre került?
– Lehetséges, nagyuram, de nem én hibáztam – felelte a
csontvázszerű férfi. – Legjobb tudomásom szerint még senki sem
kérte ezt az adatlemezt, mióta én teljesítek itt szolgálatot. Talán az
elődöm tette rossz helyre. – A jelek szerint Drork és a bíró között
eléggé bizalmas volt a kapcsolat, hiszen a hivatalnok mellőzni merte
a szokásos megszólítási és udvariassági formulákat.
– Egy hipno kapszulába való adatlemezt keresünk – magyarázta a
bíró az álarbitrátornak. – Végre sikerült elintéznem, hűséges
Kastorom, hogy találkozz a törvényszék egyik marsalljával.
Rakel még alázatosabban lehajtotta a fejét, és közben remélte,
hogy a bíró nem vár tőle feleletet. Bízott benne, hogy sikerül több
információt szereznie az elkallódott lemezről.
A buzogány energiamezeje láthatatlanná vált. A bíró elgondolkodva
vakargatta a pálca végével hatalmas tokáját.
– Nagyra értékelem a hűségedet, Kastor. Szeretném, ha létrehoznál
egy kisebb szakaszt. Rajtad kívül három arbitrátor legyen benne.
Tegnap az asztropatánk vett egy adást, egy körözvényt. Egyelőre
még csak én ismerem a tartalmát. A Lekkerbek bolygón néhány
bizarr öltözetű idegen lény landolt; úgy tűnik, valamiféle
mutatványosok. Az eldák fajához tartoznak. Hasonló Bohócok már
a Néró IX.-en is felbukkantak, és a Kareshen is... Ott egyszerűen
csak megjelentek; nem lehet tudni, mivel jutottak el oda, nem voltak
hajóik. Valószínűleg a vadonban rejtették el a hajókat... Volt egy kis
hirig. s a három idegen közül kettő elpusztult. A harmadiknak nyoma
veszett. Ha esetleg ide, a Sabulorbra is ellátogatnának ilyen
lények... Nos, akkor lesz szükség a szakaszodra. Azt akarom, hogy
álljatok készenlétben, tartóztassátok le a Bohócokat, aztán
vallassátok ki őket. A saját nyelvükön. Ahhoz pedig, hogy
megismerjétek a nyelvüket, szükség lenne az elkallódott lemezre...
– Ah – mondta Drork –, megvan! – Az egyik plasztik oldalból kiemelt
egy érme nagyságú adatlemezt.
– Vedd át, Kastor, és használd!
Rakel engedelmesen bólintott, elvette Drorktól a lemezt, és lopott
uniformisába dugta.
Vajon mennyi idő múlva fog megérkezni a valódi Kastor?
Mit is mondott az inkvizítor? Valami olyasmit, hogy itt, a törvényszék
szívében nemcsak tolvajként kell működnie. Úgy kell eljárnia,
mintha valódi orgyilkos lenne.
A bíró tovább vakargatta a tokáját a kikapcsolt energiabuzogánnyal.
– Ha ránk mosolyog a szerencse, megszerzem a vezető szerepet
tanult kollégáim között. Áruld el, Kastor marsall...
Árulja el? Mit? Teljesíthetetlen kérés. Rakel szinte gondolkozás
nélkül felemelte a lézerpuskáját, és rálőtt a prémekbe öltözött
emberhegyre. A sugár belecsapódott a bíró testébe, aki meglepően
gyorsan reagált Rakel mozdulataira, mert aktiválta az
energiabuzogányt, mielőtt a lövés leterítette. A fegyver végén
felizzott a kékes energia, aztán egy pillanattal később eltűnt. A bíró
lefordult a székről, elterült a padlón, használhatatlan pálcája melléje
k o p p a n t .
Rakel második lövése Drorkot tette ártalmatlanná. A hivatalnok
hanyatt vágódott; a hatalmas könyvre zuhant. Az állvány, amelyen a
könyv feküdt, oldalra fordult. A könyv összecsukódott, a plasztik
lapok rácsapódtak a haldokló férfi fejére és felsőtestére.
– Kegyelmes uram! – A kiáltás kintről, a folyosóról érkezett.
Szóval megjött a valódi Kastor...
Most mit tegyen? Lője le az arbitrátort is? A zajok, a lövések
bizonyára felkeltették gyanakvását, óvatosan fog idejönni... Rakel
letette a lézerpuskát, elővette Chor ujjának maradékát, és
m e g g y ú j t o t t a .
Kastor már az ajtó előtt volt; lézerpuskáját lövésre készen tartotta.
Amikor Rakel láthatatlanul elhaladt mellette, éreznie kellett a levegő
felkavarodását. Talán megfogalmazódott benne a kérdés: mi
okozhatja ezt a szellőt?
– Kegyelmes uram! – kiáltott ismét.
Rakel nesztelenül elrohant. Tudta, Kastor pár másodperc múlva
belép az adattárba, és megtalálja a bíró meg a hivatalnok holttestét.
Senkitől sem kaphat magyarázatot a történtekre, senki sem fog
beszélni neki az elda idegenekről. A törvényszéki emberek csak
akkor juthatnak hozzá ehhez az információhoz, ha kikérdezik az
asztropatájukat, aki viszont, hogy mentse a saját bőrét, meg fogja
tagadni a válaszadást. Érthető, hogy letagad majd mindent, hiszen
korábban egyetlen bírónak hozta csak tudomására a körözvényt,
amelyet sikerült érzékelnie – annak, akit meggyilkoltak, s aki
(gondolja majd a többi bíró) azt tervezte, hogy csellel, ravaszsággal,
sőt orgyilkosságokkal félre akarta állítani az útból a társait, hogy az
övé legyen a vezető szerep a törvényszéken.
Rakel megállt, és eloltotta a dicsőség ujját, amelyből ekkora már
csupán egy ízületnyi darabka maradt meg. Tükörmaszkos
arbitrátor-egyenruhában haladt tovább; úgy mozgott, mintha
határozott cél felé haladna, mintha valamilyen parancsot teljesítene
– mintha joga lenne bejutni a komplexum bármelyik részébe. Tudta,
ha az alagsor közelébe ér, ismét meg kell gyújtania az ujjat, mert
mielőtt kilopakodik, le kell vetnie magáról az álcát. Úgy tervezte,
hogy egy kis részt megtart Chor „hagyatékából”, hogy meglepetést
okozhasson az inkvizítornak, az óriásnak meg annak a komor
t ö r p é n e k .
Igen, ez jó lesz. Okot ad nekik arra. hogy tiszteljék őt. Tekintélyt
szerez magának, mert így talán tovább életben maradhat. Jaq
Draco talán elfogadja majd, rájön, hogy képes helyettesíteni azt a
halott nőt, aki lángra lobbantotta a lelkét, aki belevájta húsába a
vágy töviseit.
* * *
– Mi van a zsákban? – kérdezte Zhord. – Talán az egyik bíró feje?
– Nem – felelte Rakel. – De tényleg megöltem egy bírót... Kénytelen
voltam megtenni. – Kinyitotta a zsák száját. – Erre kifelé jövet
bukkantam rá az egyik fegyvertárban.
Robbanótöltetek! Több mint egy tucatnyi lövedék! Ennyi éppen
elegendő ahhoz, hogy a Császár Békéje, a Császár Kegyelme meg
persze Lex fegyvere szükség esetén kifejthesse érveit.
Lex belenyúlt a zsákba, kivett egy tárat, és hálásan megcsókolta. A
gesztus olyan volt, mintha Rakelnek szánta volna a csókot.
– Jól tettem, hogy elhoztam őket? Ugye jól? Ez a betörés majd
összezavarja a törvény székieket. Nálunk vannak ezek a relikviák,
és persze az az ereklye is, amelyet az Occidens-templomból
szereztünk. – Rakel keverte a szabványos birodalmi gót és a
sabulorbi dialektus szavait. Fáradt volt.
A valódi Ey'Lindi sosem árulta volna el, hogy kimerült...
– Mondj el mindent! Mi történt? – kérdezte Jaq. – Tudnom kell, ha
esetleg... történik veled valami. Gyerünk, jelentést kérek!
Rakel pár szóval elmesélte, mit látott, mit tett, mit mondott a bíró és
a hivatalnok a körözvényről meg az adatlemezről.
– Ügyes voltál – dicsérte meg Jaq. – Ha majd hazaérünk, azzal a
különleges Tarot-lappal meg némi pszichikai kúrával megerősítem
az alakodat. Nem változhatsz meg; nem akarom, hogy fájdalmaid
l e g y e n e k .
– Elég nagy baj, főnök – szólalt meg Zhord –, hogy azok a sznob
eldák színre léptek. Ha a Harlekinek eljönnek ide, talán az lenne a
legjobb, ha volna egy bíró, aki rögtön börtönbe vágná őket.
– Nem! – jelentette ki Jaq. – Ha itt is rejtélyes módon jelennek meg
az eldák, akkor biztosak lehetnénk abban, hogy a Sabulorbon is
létezik egy titkos átjáró a Hiperhálóba. Ha valamilyen kereskedővagy
utasszállító hajón jönnek, akkor tudni fogjuk, hogy itt nincs
semmiféle átjáró. Ha a saját hajójukon érkeznek meg, az azt jelenti,
hogy van átjáró, de nem a bolygón, hanem ennek a rendszernek
egy másik pontján, esetleg valamelyik külső planétán vagy
valamelyik holdon.
Logikus. Az eldák között nem voltak mutáns navigátorok, olyan
pilóták, amilyenek az emberek hajóit mozgatták a hipertérben, a
csillagok között. Ők csakis és kizárólag a Hiperhálóra
hagyatkozhattak, és – az emberekkel ellentétben – nem voltak nagy
hatótávolságú csillaghajóik, csak kisebb utak megtételére képes
c i r k á l ó i k .
Persze az is lehetséges, hogy beépítették fajuk néhány gyermekébe
a navigátorgéneket. Mindegy, mert ez sem bátorította fel őket arra,
hogy behatoljanak a hipertérbe. Ezt csak ritkán, kivételes esetekben
tették meg. Fajuk hanyatlása elősegítette Slaanesh felemelkedését.
A tudatukban sötét árnyként mindig jelen volt a káoszisten. Súlyos
átkot jelentett számukra; tudták, hogy ez az entitás az első
kínálkozó alkalommal végezni fog a túlélőikkel. Azzal is tisztában
voltak: ha behatolnak a hipertérbe, akkor mintegy felkínálják
magukat neki. Ők csakis a Hiperhálóban érezhették biztonságban
magukat az intersztelláris utazások során.
– Egyébként – mondta Jaq – ha majd megtanulom a nyelvüket,
szükségem lesz egy tanítómesterre, aki beavat a rúnák
olvasásának titkába.
– Úgy képzeled, hogy leláncolunk egy Harlekint a pincénkbe, és
addig kínozzuk, míg rá nem áll, hogy megtanít olvasni? – A kis fickó
megremegett; eszébe jutott, milyen kínokat kellett kiállnia a
Tormentum Malorum fedélzetén, amikor Jaq és Ey'Lindi azt akarta
kiszedni belőle, hogy miféle kapcsolatban állt a titokzatos Zephro
Cornellannal. Zephro megkínozta. Jaq és Ey'Lindi is ezt tette vele.
Éppen elég szenvedésben volt része ahhoz, hogy bele tudja
képzelni magát annak a Harlekinnek a bőrébe, akit Jaq most foglyul
akar ejteni.
– Már megmondtam – felelte Jaq –, hogy a fizikai kínzás nem
valami hatékony dolog. Van egy sokkal jobb és eredményesebb
módszer, amelyet az eldákkal szemben alkalmazhatunk.
– Tényleg? Mi az?
– Először is el kell csípnünk egyet, mielőtt még ők kapnak el minket.
Indulnunk kell... Tűnjünk el erről a környékről!
– Mindjárt megvirrad – közölte Lex. – Hamarosan beköszönt egy új
vörös nap.
* * *
A következő hét során Jaq a hipno kapszulában töltötte az
éjszakáit. Nappal gyakorolta a kifejezéseket és a szavakat,
amelyekből a többiek semmit sem értettek. – Mi ann ach cleasi,
agus tá an iomad, measa aige airféin – ismételgette.
Erre a mondatra a valódi Ey'Lindi tudott volna felelni. Jaq a tanulás
során egy oldalú társalgást folytatott az orgyilkos-kurtizán lelkével.
Csak néha fordult elő, hogy lefordította azt, amit mondott. Rakelt
egyszer véletlenül elda nyelven szólította meg:
– Mi ann ache cleasaí... – Amikor a fájdalmasan ismerős, de
értetlen arcára nézett, a szabványos birodalmi gót nyelven is
elmondta a szavakat. – A bűvész túl sokat tart magáról. Ez lesz –
tette hozzá – a Harlekinekkel kapcsolatos mottónk.
Miközben Jaq az elda nyelvet tanulmányozta, Lex nekilátott a
combcsont faragásának. Szilícium-karbid pengét használt a
munkához. Ahhoz a jelentéshez akart szemléltetőeszközt készíteni,
amelyet majd valamikor – fogalma sem volt arról, hogy mikor –
elkészít a káptalanja számára. A csontba belevéste annak a
káoszvilágnak a rajzát, amelynek a holdján egy démon ücsörgött, s
ahol a bátor Öklök elpusztultak, miközben megpróbálták visszaverni
a Káosz űrgárdistáinak támadását.
Rakel néhány nappal később szemügyre vette a faragványt, és
f e l k i á l t o t t :
– Ez... ez... egy rémálom!
Ez talán azt jelentette, hogy rémálmok szokták gyötörni?
– Nem az – felelte Lex. – A valóság. Vagyis... egy ocsmány
valótlanság, ami egészen biztos, hogy létezik. Nem lenne szabad
ezt nézegetned. Akik ilyesmit látnak, azoknak át kell esniük az
a g y m o s á s o n .
– Az agymosáson? – visszhangozta Rakel. – Tényleg? Nos, ha így
állunk, akkor soha többé nem nézek rá az alkotásodra. – És
kiviharzott a szobából.
Nem, Rakelnek tényleg nem volt szabad látnia a faragványt. Lex
úgy tervezte, hogy a következő képen Ey'Lindi, a valódi Ey'Lindi
halálát örökíti meg, és annak a harcnak a jeleneteit, amelyet a
Hiperhálóban azzal az iszonyatos Főnix Úrnővel vívott.
Lex, amikor elege lett a káoszvilágból és annak részleteiből, hogy
pihentesse a szemét, kinézett a kertbe.
A kertbe, ahol Zhord állt. A zömik a hatalmas, vörös napot bámulta.
– Ma valahogy melegebb van – mondta. – Melegebb, mint bármikor,
mióta itt vagyunk. Nem érzed magadon, a bőrödön, pucér
űrgárdista pajtás?
Lex nem sokat törődött a hőhatásokkal; őt sosem érdekelte, hogy
hideg van, vagy meleg. Most sem vett észre semmit a hőségből –
nem is foglalkozhatott ilyesmivel, mert ha megteszi, akkor nem tud
kellőképpen a faragószerszámára, a combcsontra és az emlékeire
összpontosítani –, ennek ellenére bólintott.
– De mégis – folytatta Zhord –, ez a nap valahogy... kisebbnek
látszik, nem?
Lex eltűnődött.
– Úgy tudom – felelte –, hogy az a nagy vörös gömb valójában a
nap több ezer kilométer átmérőjű külső atmoszférája. A belsejében
van egy olyan fehéren izzó törpe mag, amelyet sosem láthatunk
meg. Amikor ennek a magnak a hőmérséklete eléri a maximumot, itt
is olyan meleg lesz a levegő, mint a tűzbe dugott vaspálca hegye. –
Összeráncolta a homlokát. – A fehér törpék által kibocsátott
hőmennyiség ingadozik. Ennek a jelenségnek valami köze van az
elemek alkímiájához. – Gúnyosan Zhordra pillantott. – Ebből is
világosan kitűnik, hogy a törpék nem valami állhatatosak.
A kis fickó megvakarta a fejét a sapkája alatt.
– Lehet, hogy most is egy felmelegedés elején vagyunk, hm?
– Reméljük, hogy nem – csóválta a fejét Lex. – Ki tudja, hol lehet
egy ilyen hőhullám felső határa?
– Most be akarsz tojatni, mi, nagyfiú? – élcelődött Zhord. – Ez a
bolygó már eónok óta létezik, és még egyszer sem perzselődött fel.
– Az eónok csupán pillanatok az örökkévalóság mércéjén –
válaszolta Lex.
– Ezzel én is tisztában vagyok – jegyezte meg Zhord.
– Lehet, hogy egy kisebb külső hatás is elegendő a mag
destabilizálódásához – magyarázta Lex.
– Kisebb külső hatás? Mire gondolsz? – kérdezte Zhord.
– Mondjuk... egy lokális hiperviharra. A hipertér minimális
változására. Még egy olyan hipertéri hajó is képes ilyen
változásokat okozni, amely véletlenül egy csillag belsejében
materializálódik, és megzavarja, mintegy szétszaggatja az űr
anyagát, mielőtt semmivé válik, mielőtt elpárolog.
– Köszönöm, most aztán megnyugtattál – komorodott el a zömik.
– A kozmosz nem azért létezik, hogy nekünk jó legyen, kis ember.
Ugyanúgy, ahogy a kutyák sem azért léteznek, hogy a bolháknak jó
legyen. Lehet, hogy a bolhák ezt gondolják, de tévednek. A
heroizmus lényege éppen az, hogy elfogadjuk ezt a tényt, és mégis
folytatjuk az életünket... a Császár nevében, az Ő dicsőségére.
– Ööö... ha már itt tartunk... Te ismered a Császár nevét?
Lex figyelmeztetően ökölbe szorította a kezét.
– Az Ő nevét senki sem ismerheti – hallatszott Jaq hangja. Az
inkvizítor kilépett a kertbe. – Ő maga sem tudhatja a saját nevét a
szenvedés és a kozmikus őrködés évezredei után. Bíony anjear
ciallmar ina thost nuatr ná bíonn pioc le rá aige – tette hozzá
titokzatosan, a többiek által nem értett elda nyelven, majd
határozottan elindult a kerti ösvényen.
Kilencedik fejezet
Bolond
Néhány héttel később Rakel furcsa hírt hozott: a Mahabbat
kerületben az egyik színházban három érdekes és különös
mutatványos jelent meg. Előadásaikra tódult a nép.
A három akrobata közül kettő kaleidoszkopikusan, szemzavaróan
mintás ruhát viselt; öltözékükön a négyszögek szinte
másodpercenként változtatták színüket. Az arcukat holo maszk
takarta, amelyen többtucatnyi érdekes ábrázatot meg tudtak
jeleníteni. Mindegyik határozottan emberi vonásokkal rendelkezett.
Soha, senki, egyetlen pillanatra sem leshetett be a maszkok mögé.
A trió harmadik tagja koponyamaszkot viselt, fekete ruháját fehér
csontok díszítették. Ó, milyen félelmetesen vigyorgott az a
koponya...! Ó, milyen iszonyatos lehetett a maszk viselőjének saját
arca...! A három mutatványos közül ő volt az egyetlen, aki beszélte
a birodalmi gótot, bár nem a sabulorbi nyelvjárást. Ha valamit
szavakkal nem tudott kifejezni, azt elmutogatta. A társai beszéd
helyett leginkább csak pantomimeztek. Ó, milyen ügyesek és
finomak voltak a mozdulataik...!
– Mindenki úgy tudja, hogy emberek – mondta Rakel. – Semmi
furcsa nincs rajtuk, talán csak az, hogy egy kicsit túl magasak. A
karjuk meg a lábuk viszont a normális helyen van.
Az egzotikus mutatványosok egy kamelopárd karavánnal érkeztek
Shandabarba, Bara Bandobast városából, a Szürke-sivatag túlsó
oldaláról. Mindenki úgy gondolta, valamelyik nomád törzs tagjai
lehetnek.
* * *
Rakelt elsőként Mardal Shuturban informálta róluk. Ő még mindig
nem heverte ki fivére elvesztését. A hüvelykujjain mostanáig sem
gyógyultak be a sebek, amelyeket akkor szerzett, amikor nagy
nehezen kirángatta őket Chor koponyájából. Meg volt győződve
arról, hogy kizárólag „Töd Zapasnik” mágiájának köszönheti, hogy
nem maradt ott az érzékiség lakosztályában, hogy túlélte azt a
kéjes-véres delíriumot. Bevallotta, Chor arra számított, hogy a
kígyóasszony képes lesz kifürkészni Zapasnik elméjének titkait.
Meg akarták tudni, hogy az idegen kicsoda-micsoda valójában, de
az akció kudarcba fulladt. Valami rosszul, nagyon rosszul sült el.
Mardalt nem igazán érdekelte, hogy valaki leharapta Chor ujját. Mi
volt ez ahhoz a borzalomhoz képest, amit ő tett? Mi egy ujj, egy
nevetséges ujj két szemgolyóhoz képest? Miért haragudjon arra, aki
leharapta Chor ujját, amikor ő a fivére szemgolyóit passzírozta be
az agyvelejébe?
Nem volt egészen magánál, összefüggéstelenül beszélt Rakelnek, a
történtek megnyomorították a lelkét. Persze egy bűnöző nem
engedheti meg magának a gyengeséget – legalábbis ügyelnie kell a
látszatra, keménynek kell mutatkoznia. Éppen ezért csak célzásokat
tett arra, hogy szeretne szövetségre lépni Rakel hatalmas és
félelmetes patrónusával, nyíltan azonban nem mondta ki.
– Ó, a testvérem, a testvérem! – siránkozott. – Ó, az én okos,
meggondolt testvérem...!
Nem értette, hogy Rakel miért játssza az egzoükus kurtizán
szerepét Sir Tod mellett. Chor biztos választ tudott volna adni erre a
kérdésre is, de Chor már nem élt, így Zapasnik rejtély maradt.
Rakel tényleg behatolt a törvényszéki komplexumba? A
hulladékgyűjtők, akiket bizonyos időközönként beeresztettek az
épület szemétégetőjébe, hogy elhordják a toxikus hamut, hallották,
hogy a szakácsok az egyik bíró meggyilkolásáról pletykálnak. Nem,
Rakelnek egy szót sem kell mondania a dologról, ha nem akar!
Persze ha esetleg akar, akkor... Ó, jól van, jól van. Nem muszáj.
Igaz, milyen hőség van? Az ember leizzadja magáról a bőrét.
Shandabarban emberemlékezet óta nem volt ilyen meleg, legfeljebb
a Mahabbat kerületben, a bűn kamrájában. A Szürke-sivatagban
állítólag megolvadtak a homokszemek...
– Ó, a testvérem, a testvérem...!
Ah, igen, azok a fura mutatványosok... Igen, igen. Mardal vállalta,
hogy szemmel tartja őket, és értesíti Sir Todot, ha megtud valami
érdekeset. De semmi több! Figyel és hírt ad, de semmilyen
akcióban nem fog részt venni!
* * *
– Egyértelmű a helyzet – jelentette ki Jaq a társainak. – Az elda
Harlekinek az elrabolt könyvet keresik.
Rakel szeme tágra nyílt a döbbenettől.
– Ez a könyv szörnyű titkokat foglal magában – fordult Jaq a nőhöz.
– Az eldák Fekete Könyvtárából hoztuk el, amely a hiperteret
átszövő Hiperhálóban van. Egy ilyen helyre csakis egy inkvizítor
juthat be. A tudás, ami a könyvben van... mindenki számára tiltott.
Elég, ha ennyit tudsz róla.
– A tudás átok – mondta Rakel –, sosem áldás.
* * *
A Harlekinek a jelek szerint szétküldték kisebb csapataikat a
kozmoszban; az egységek csupán néhány fősek voltak, hogy a
lehető legtöbb bolygóra eljuthassanak.
Időnként korábban is megesett, hogy csoportjaik ellátogattak a
Birodalom félreeső világaira, ahol tánccal és pantomimmal
szórakoztatták a helybelieket. Ó, milyen pompázatos látványt
nyújtottak! Alig volt olyan ember, aki ne élvezte volna az
előadásukat, akit ne izgatott volna enigmatikusságuk. A truppokhoz
általában legalább száz idegen lény tartozott; akadtak közöttük
kosztümkészítők, holo vetítő kezelők, felnőttek és gyerekek, meg
persze a beöltözött mutatványosok – akik mellesleg harcosok is
voltak. Mivel a Sabulorbra most csupán hárman érkeztek, arra
lehetett következtetni, hogy bővítik látogatásaik körzetét. Azzal,
hogy ilyen mikro egységekben mozogtak, borzasztóan nagy
veszélyt vállaltak.
Itt, a Sabulorbon, könnyen össze lehetett téveszteni őket a helybeli
maszkos nomádokkal. Az itteni bírók semmit sem tudtak az
asztropatikus körözvényről. Az eldák más világokon is könnyen
álcázhatták magukat, hiszen ugyanúgy néztek ki, mint az emberek,
bár a mozgásuk meghökkentően könnyed, szinte légies volt. Úgy
festettek, mintha a Birodalom valamelyik luxusvilágáról érkezett
látogatók volnának, akiknek a hazájában ismeretlenek a
bőrbetegségek, a testet eltorzító nyavalyák, ahol mindenki ép és
egészséges. Időnként bátran vállalták a valóságot, és nyíltan
bevallották, hogy nem emberek, hanem egy idegen faj tagjai.
Akadtak olyan bolygók, mint például a Lekkerbek, ahol ezzel senki
sem foglalkozott – amíg a furcsa különcöknek elegendő elköltendő
pénzük volt. Más helyeken, mondjuk a Kareshen, az életüket
kockáztatták, sőt voltak olyan bolygók, ahol meg is haltak, mert a
szigorú helyi bírók, a fanatikus prédikátorok vagy az idegengyűlölő
csőcselék végzett velük.
És mindezt azért csinálták, hogy visszaszerezzék a könyvet!
Ez a három Harlekin Bara Bandobast irányából érkezett, nem a
shandabari űrkikötő felől. Jaq örült ennek, mert ez azt jelentette,
hogy van a közelben egy Hiperháló-kapu, amelyet szükség esetén
talán ő és a társai is használhatnak. Lexszel és Zhorddal már
elkészítették a terveket, amelyek kivitelezésénél Mardal
Shuturbannak és az embereinek is komoly szerep jutott.
Jaq csapata már három, teli tárral ellátott robbanótöltetes fegyverrel
rendelkezett, és persze voltak lézerpisztolyaik is. Ennek ellenére
úgy érezték, nem sok esélyük lenne az idegen harcos-trubadúrok
ellen, különösen nem így, hogy a trió egyik tagja Halálbohóc. Ezek a
Halálbohócok a nehézfegyverek specialistái voltak. Igaz, ez a fickó
nem hozhatott magával ilyesmit; a suriken ágyúk például nem olyan
aprócska játékszerek, amelyeket ruha alá dugva be lehet
csempészni egy nagyvárosba. Ha a Harlekinek mondjuk jet
siklókkal mozogtak a Hiperhálóban, és ezeken érkeztek a
Sabulorbra, akkor lehetett velük valamilyen komolyabb eszköz is.
Persze közvetlen veszélyt ezek sem jelentettek; a járműveket és a
nehézfegyvereket odakint, a sivatagban kellett elrejteniük, mielőtt
még csatlakoztak a kamelopárd karavánhoz.
A problémát az jelentette, hogy az eldák pszichikai szempontból
sokkal érzékenyebbek voltak, mint az emberek. Shandabar lakói
afféle mentális Bábelt alkottak; itt áltálában bizonytalan érzések és
félig megformált gondolatok keringtek a pszitérben. A Harlekinek
valószínűleg ezt a zagyvaságtömeget akarták átvizsgálni, abban a
reményben, hogy találnak valami értékes információszemcsét. Azt
persze semmi sem szavatolta, hogy nem jöttek hiába a bolygóra.
De vajon mi derülhet ki ebből a zűrzavarból?
Nos, nem sok, de azért mégis akadt egy-két dolog, amit az eldák
fontosnak találhatnak. Felfordulás a templom körül. Egyházi
zűrzavar; az Occidens-templom papjai és diakónusai megpróbálják
kideríteni, hogy a bazilikájuk ellen elkövetett akció hátterében nem
valamelyik rivális templom áll-e... Az egyik bíró rejtélyes
meggyilkolása... A gyönyörpalotában lezajlott undorító
Slaanesh-manifesztáció – igen, ez az esemény egészen biztosan
beleégett a túlélők agyába, és ez valami olyasféle volt, ami
bármelyik harlekin érdeklődését felpiszkálta volna.
Persze az is lehetséges, hogy az eldák csupán érzékelni tudják a
pszi híreket, de arra már képtelenek, hogy az információ magvakat
elválasszák a körítéstől.
Mardal Shuturban valószínűleg árasztotta magából a színtiszta
borzalmat; sejteni lehetett, hogy eltart még egy darabig, míg
elviselhető emlékké szelídülnek benne az élmények. Ezek az
iszonyatos képek, ezek a gondolatok pedig valamilyen módon
hozzákapcsolódtak egy bizonyos varázsló vizuális
emléklenyomatához. Egy olyan varázslóéhoz, akinek
felbecsülhetetlen értékű drágakövek vannak a birtokában...
Shuturbant auravédelemmel kellett ellátni, méghozzá a lehető
leghamarabb. A másik megoldás az lett volna, hogy megölik, de ezt
a lehetőséget el kellett vetni, hiszen Jaqnak még szüksége volt a
s e g í t s é g é r e .
A fallal körülkerített villa szerencsére elég messze esett a Mahabbat
kerülettől ahhoz, hogy az inkvizítor jelenlétére bármilyen közvetlen
pszichikai nyom utalhasson. Jaq képes volt arra, hogy leárnyékolja
gondolatait. Lex nem viselt pszicuriummal szigetelt sisakot, viszont
számára az is elegendő védelmet biztosított, ha a Rogal Dorn,
Rogal Dorn mantrát ismételgette.
De vajon Jaq képes lesz-e arra, hogy védelmező aurát hozzon létre
Zhord, Rakel és Mardal Shuturban körül is?
– Lex – utasította Jaq –, szeretném, ha gondolatban elkezdenéd az
ima mantrádat, hogy leárnyékold az elmédet. Zhord, tőled azt
kérem, hogy kezdj bele a leghosszabb zömik balladába, és mondd
végig... de ne fennhangon! Rakel, ami téged illet... Körülötted létre
kell hoznom egy védőburkot. Védelemmel kell körülvennem a
t u d a t o d a t .
Rakel valóban felnyögött ennek hallatán?
– Ha ezzel megvagyunk – folytatta Jaq –, azt szeretném, ha
elsietnél Shuturbanhoz, és elmondanád neki, hogy veszélyben az
élete, hogy azok a mutatványosok végeznek vele, ha nem kapja
meg tőlem a pszichikai védelmet.
– Ezek után már egészen biztos, hogy a pasas varázslónak fog
tartani téged, főnök – mondta Zhord.
– Talán – nézett rá Jaq – előbb-utóbb tényleg varázslóvá válok. –
Az arcán megrándult egy izom. – A te hű segítségeddel, zömik
segédem, és különösen a tiéddel, d'Arquebus kapitány.
Rakel most tudhatta meg biztosan azt, amit már régóta gyanított:
hogy az óriás valódi űrgárdista, méghozzá tiszt. Meghökkenve,
elakadó lélegzettel nézett Lexre, aki ökölbe szorította a kezét. Vajon
tisztelgésül vagy fenyegetésül? Szálfaegyenesen állt a hamis
Ey'Lindi előtt. Összecsapta a sarkát – ha van rajta valami lábbeli,
ezt a mozdulatot éles csattanás követi.
– Hölgyem – mondta keményen –, engedd meg, hogy
bemutatkozzam. Lexandro d'Arquebus űrgárdista-kapitány vagyok,
a Császári Öklök káptalanjából. Inkognitóban utazom, Jaq Draco
inkvizítor úr kísérője vagyok. Ez az ököl bárkinek a nyakát
elroppantja, aki elárulja uram és parancsolóm valódi kilétét.
– Értem – motyogta Rakel. – Értem... – Elmormogott egy gyors
imát. Vajon hány ilyen rettenetes titkot bír még elviselni?
Jaq a nőre nézett.
– Találkoznunk kell Shuturbannal. Valamilyen nyugodt helyen, távol
a Mahabbat kerülettől.
– Esetleg Bellygunge-ban? – javasolt Zhord. – Most már nyugodtan
odamehetünk, tele vannak a fegyvereink.
– És ürítsük ki őket nyomós ok nélkül? – kérdezte Lex csípősen. –
F e l e s l e g e s .
Hol legyen hát a találkozó? Az Occidens-templom romjainál
rengeteg koldus lézengett. A nyereg raktárat azóta már biztos
telepakolták csapdákkal a tulajdonosai, és különben is túlságosan
közel van a törvényszéki épülethez.
– És mi lenne, ha annál a vargánál találkoznánk, akinél a
csizmámat csináltattam? – szólalt meg a kis fickó, majd elégedetten
topogni kezdett. Az új bakancsa valóban pompás volt. – Senkinek
sem tűnik fel, ha az ember ilyen helyekre megy, szóval éppen
ideális az ehhez hasonló randevúk lebonyolítására. És nincs a
Mahabbat közelében. Persze mielőtt odamegyünk, még meg kell
fenyegetnünk a vargát, hogy tartsa a száját. Esetleg el kell
zavarnunk egy kis időre. Nem akarom bántani, hálás vagyok neki.
Jaq bólintott.
– Shuturban annyi testőrt hozhat, amennyit akar. – Rakelre nézett,
és kivette a köpenye alól az Orgyilkos-lapot. – Gyere velem, hamis
Ey'Lindim, hogy in nomineIrnperatorts ellássalak a megfelelő
védelemmel.
* * *
A kaptafák, a kalapácsok, a szögek és az árak között ennyi
fegyver...! Robbanótöltetes fegyverek, lézerpisztolyok,
géppisztolyok! A varga műhelyében még sosem volt annyi gyilkos
szerszám, mint akkor, amikor Jaq a társaival, Mardal Shuturban
Pedig féltucatnyi testőrével megérkezett.
A műhely hosszúkás, tágas helyiség volt: koszos üvegkúpokban
elhelyezett villanyégők világították meg. A falakba vert kampókon
legalább száz pár bakancs, cipő és csizma lógott. A kövér, kopasz
tulajdonost, Dukandar mestert büszke tartású feleségével és két
kamasz fiával együtt kiküldték az éjszakába. Erre közvetlenül Jaq
érkezése után került sor, jóval azelőtt, hogy Shuturban és testőrei
benyomultak. A Dukandar család tagjai nem maradhattak a műhely
fölötti lakrészben sem – Jaq el akarta kerülni, hogy esetleg
hallgatózzanak. Pár órányi séta még senkinek sem ártott meg. A
forró nap után még jól is eshet egy kis lófrálás a balzsamosan hűs
éjszakában.
* * *
– Újra találkozunk – üdvözölte Mardal az inkvizítort komoly hangon.
– Tehát ismét veszélyben van az életem?
– Igen, azok a mutatványosok komoly veszélyt jelentenek rád. Mivel
idegen lények és pszi harcosok...
Mardal ökölbe szorította az egyik kezét, és belecsapott a másik
t e n y e r é b e .
– Igen, el kell pusztítani őket – bólintott Jaq. – Ebben egyetértünk,
nekem viszont szükségem van egyikükre. Fogságba akarom ejteni,
hogy kifaggassam arról, miként érkeztek ide. Mardal Shuturban,
érezni rajtad, hogy nemrég átéltél valamilyen mágikus támadást. Az
idegenek nemsokára rád fognak találni, és ha fürkészni kezdik a
gondolataidat, nyitott könyv leszel számukra. Még rajtad vannak
annak a nyomai annak, amin keresztülmentél az Eksztázis
Házában, és erre a pszi szagra úgy odaszállnak, mint a rothadó hús
bűzére a döglegyek. Fontos lenne, hogy védőburkot kapj, amely
megóv attól, hogy rád találjanak. Ha ez megvan, lecsaphatunk
rájuk. Gyorsan és hatékonyan.
– Védőburkot? – Shuturban nyakán végiggördült egy kövér
v e r í t é k c s ö p p .
– Igen, hogy immúnis legyél a pszichikai kutakodásokra. Kapsz
tőlem egy mentális pajzsot, Mardal Shuturban. Ahhoz, hogy
átadjam, el kell mondanom néhány szent idézetet, és meg kell
áldjalak ezzel. – Jaq elővette fekete pálcáját, az agyi energiákat
összegyűjtő és kilövellő energiabotot.
Miközben Jaq félrevonta Mardal Shuturbant, Zhord titkon
elvigyorodott. Ó, a főnök arra is képes lenne, hogy egy egész
űrhajót beburkoljon ebbe a védőaurába, és még erre a pálcára sem
lenne szüksége. Ez az ősi és ritka fegyver valójában arra jó, hogy
megtisztítsa a démon megszállta embereket. A főnök tehát most
meg akarja vizsgálni, és szükség esetén ki akarja purgálni Mardal
Shuturbant. Ez a marha, ez meg semmit sem sejt az egészből, sőt
még örül is neki...!
* * *
Jó másfél órával azután, hogy Jaq és társai megérkeztek a varga
műhelyébe, már indulni készültek, méghozzá Mardal Shuturbannal
és testőreivel együtt. A Mahabbat kerület egyik színházába
t a r t o t t a k .
Kintről felerősített hang üvöltött bele az éjszakába:
– TÖRVÉNYSZÉKI ELLENŐRZÉS! AZ ÉPÜLETET
KÖRÜLVETTÜK. A BENT TARTÓZKODÓ NÉGY SZEMÉLY
TEGYE LE A FEGYVERÉT, MAJD EGYENKÉNT, KEZÜKET A
FEJÜKRE TÉVE, TÉRDEN CSÚSZVA JÖJJENEK ELŐ!
ELSŐKÉNT AZ A TÖRPE, AKI VADONATÚJ BAKANCSOT VISEL!
– Ó, szentséges őseim!
Az inkvizítor Shuturbanra nézett. A férfi széttárta a karját, és
megrázta a fejét, jelezve, hogy ártatlan. Őszintének tűnt.
– AZ ÉPÜLETET KÖRÜLVETTÜK. A BENT TARTÓZKODÓK
JÖJJENEK ELŐ BÉKÉVEL, ADJÁK MEG MAGUKAT, HOGY
STEINMÜLLER ARBITRÁTOR-DETEKTÍV A TÖRVÉNYBEN
LEÍRTAKNAK MEGFELELŐEN KIHALLGATHASSA ŐKET!...
...A bakancs, a bakancs... Tehát ez volt a végzetes hiba. Az
Eksztázis Házában biztos megtalálták a zömik különleges, régi
lábbelijét. Valaki jelentette a dolgot a törvényszéken. Lehet, hogy az
egyik biztonsági őr, aki titokban a bírók informátora. Vagy talán a
kormányzó léha unokaöccse, esetleg valamelyik vendég, akit
feldühített, hogy az orgia során veszélybe került az élete, esetleg
sérüléseket szerzett ? Valaki, aki elég nagy tekintéllyel vagy
hatalommal rendelkezett ahhoz, hogy rábírja a törvényszéket a
n y o m o z á s r a .
Tény: adva van egy törpe, aki elvesztette a bakancsát. Egy törpe,
akit egy óriási termetű rabszolga és egy szakállas, köpenyes férfi
társaságában láttak.
Tény: a szakállas férfi nem pusztán áldozata, sokkal inkább okozója
volt a történteknek.
Tennivalók: meg kell találni a törpét, és ki kell deríteni a részleteket.
Óvatosan és módszeresen kell dolgozni, anélkül hogy az érintettek
megsejtenék, hogy nyomozás folyik ellenük.
A nyomozás elindítása: fel kell keresni a város valamennyi,
bakancskészítéssel foglalkozó műhelyét, és ki kell deríteni, hogy az
utóbbi időben melyikben fordult meg egy törpe, akinek új bakancsra
volt szüksége.
Steinmüller arbitrátor detektívnek eltartott egy darabig, míg eljutott a
szál végére, és parancsot adhatott az akcióra. Mire a nyomozók
eljutottak Dukandarhoz, Zhord már rég betörte az új surranót.
Amikor felkereste Dukandart, hogy megbeszélje vele a találkozó
részleteit, távozása után a varga rögtön odarohant az első, még
működőképes '6Eyilvános kommunikátorhoz, és hívta a
t ö r v é n y s z é k e t .
Vagy lehet, hogy erre nem is volt szükség?
Dukandar már korábban is jelenthette, hogy igen, valóban járt nála
egy törpe, aki bakancsot rendelt. Elmondhatta, hogy a lábbeli már
régen elkészült. A nyomozók ezután már csak abban bízhattak,
hogy szorítani fog, esetleg más probléma lesz vele, és az
elégedetlen vásárló bosszúsan visszaviszi a mesterhez. Csekély
esély, de ennek ellenére őröket állítottak a műhelyhez, ahol tényleg
ismét megjelent a zömik.
Amíg a kis fickó a műhelyben tartózkodott, a nyomozás vezetője
kirendelt egy teljes szakaszt.
– ...A TÖRPE TÍZ MÁSODPERCEN BELÜL JÖJJÖN ELŐ! –
hallatszott a parancs.
– KILENC... NYOLC...
Zhord készenlétbe helyezte a Császár Békéjét, Jaq felemelte a
Császár Kegyelmét, Lex az ajtó felé fordította fegyverét. Shuturban
emberei géppisztolyokkal és lézerpisztolyokkal vették célba a
bespalettázott ablakokat. Mardal egy lézerpisztolyt húzott elő.
...Amikor Shuturban és kísérete megérkezett, a figyelőember már
valószínűleg a törvényszéken volt, és éppen jelentést tett, így a
műhely új látogatóiról senki sem tudott. Az arbitrátorok azt hitték,
hogy csupán négy személy tartózkodik Dukandar házában, az
eszükbe sem jutott, hogy tucatnyi ellenféllel kell szembenézniük.
Arról sem lehetett tudomásuk, hogy a benn lévőknél három
robbanótöltetes fegyver van, teli tárakkal.
Amikor a számolás nullához ért, fülsiketítő robbanás kíséretében
beszakadt a varga házának kapuja. Törmelékzápor hullott alá,
porfellegek kavarogtak. A kapu, a hozzá tartozó fal és még néhány
ablak romhalmazzá vált. A mennyezetről törött gerendák zuhantak
le méltóság teljesen. A vakolat a vállukra fejükre potyogott. A felső
szint egyelőre nem omlott le, az oldalfalak még elbírták a súlyát, ám
az épület fenyegetően nyöszörögni kezdett.
Az arbitrátorok krakk gránátokkal robbantották be a ház kapuját. A
gránátok csak a célpontra fejtették ki hatásukat, a környezetben
nem tettek kárt. Lehet, hogy a támadók most gázgránátokkal fognak
próbálkozni, hogy előcsalogassák a bent tartózkodókat? Vagy
esetleg hurokgránátokat vetnek be?
– Kifelé, kifelé, vagy elkapnak minket! – üvöltött rá az űrgárdista
Shuturban embereire. – Kitörés, és... gyilkoljatok!
Iszonyatos ordítással belevetette magát a sűrű porfellegbe,
átcsörtetve a törmelékhalmon. Jaq és Rakel követte, egy pillanattal
később Zhord is utánuk rohant. Mardal Shuturban meg a testőrei
csak pár másodpercig haboztak, majd ők is teljesítették Lex
parancsát.
Az első öt tükörmaszkos arbitrátort azonnal meglátták; odakint
sorakoztak a sötét utcán. Az öt közül kettő éppen gránátvetőt
illesztett a fegyvere végére.
RAAARKpopSWOOSthud CRUMP
RAAARKpopSWOOSthud CRUMP
RAAARKpopSWOOSthud CRUMP
A sortűz első RAARK-ja – mintha húsevő rémgyíkok vagy
pokolcsahos vérebek üvöltő csapata tört volna ki a porfellegből –
hallatán az egyenruhások meglepődtek. A döbbenet pedig sokszor
a halált hozza magával. A töltetek mellkasokba és hasakba
csapódtak, aztán felrobbantak. CRUMP. Vér fröccsent. Kelepelni
kezdtek a géppisztolyok. A két életben maradt arbitrátor fedezékbe
ugrott, és tüzet nyitott – szerencsére csak lézerfegyvereket
használtak. A két sugár Mardal egyik emberét találta telibe; mindkét
rendfenntartó ugyanazt a célpontot választotta ki magának.
És nem is a legerősebb ellenséget. Persze lehet, hogy Lex olyan
volt, mint valami megelevenedett őslény, a természet egyik
megnyilvánulási formája, nem pedig olyan, mint egy halandó
ellenfél. A törpét nem lőhettek le. Ami a szakállas férfit illeti... ő egy
nőt tartott maga előtt eleven pajzsként. Egy nőt, aki valószínűleg
legalább olyan értékes információkkal tud majd szolgálni, mint a
t ö r p e .
Az arbitrátorok rossz döntéseket hoztak. Nagyon rosszakat.
A Császár Békéje és a Császár Kegyelme egy-egy köpettel
ártalmatlanná tette mindkettőt.
Az öt halott közül vajon melyik lehet Steinmüller arbitrátor detektív?
A varga háza mellől, a sikátorból három újabb fegyveres érkezett, a
másik oldalról, a távolabbi utcából még kettő. Kereszttűz alakult ki.
Egy energiasugár végighorzsolta Zhord páncéldzsekijének szélét. A
zömik elvesztette az egyensúlyát, és felbukott, de szinte azonnal
feltérdelt. Mardal egyik testőre üvöltve vágódott orra.
RAAARKpopSWOOSthud CRUMP
RAAARKpopSWOOSthud CRUMP
Kelepelő géppisztolyok, a becsapódás után tűzszirmokat bontó
lézer sugárvirágok...
A harc körülbelül '74izenöt fülszaggató másodpercig tartott. Talán még
addig se, mégis úgy tűnt, mintha a lövedékek hosszú-hosszú
perceken át száguldoznának a levegőben. Az idő lelassult.
Az arbitrátorok mind meghaltak, vagy legalábbis súlyos sérülést
szenvedtek. Lex a csillagok fényénél gyorsan átvizsgálta a testeket.
Ha talált olyat, amelyben még ott tétovázott az élet, azt átsegítette a
lét túlsó partjára. Semmi szükség arra, hogy a törvényszék
pontosan megtudja, mi történt.
Hol lehet a varga?
– Dukandar mester! – kiáltott bele Zhord az éjszakába. – A
műhelyében keletkezett egy kis kár! – Az épületen látszott, hogy
akár egy erősebb szélroham képes lenne ledönteni. – Jó lenne,
Dukandar mester, ha mentené, ami menthető!
Miután a látogatók távoztak, árnyszerű alakok, koldusok özönlöttek
elő a sötétségből, hogy kifosszák a házat, lábbelit szerezzenek
maguknak, összeszedjék a szerszámokat és a bőrdarabokat,
amelyeket később eladhatnak. A varga nem került elő. Ha elég esze
volt, fogta a feleségét meg a fiait, és elrejtőzött valahol a Bellygunge
füstös bélrendszerében.
Lehet, hogy a figyelőember még mindig a közelben van? Lehet,
hogy most is leselkedik, esetleg valamelyik szomszédos épület
ablakában áll? Lehet, hogy éppen most tesz jelentést? Most
suttogja bele áruló szavait a kommunikátorába?
Lex végigpásztázta szemével az utcát.
– Tűnjünk el innen! – kiáltott rá Mardal Shuturbanra.
– Menjünk a színházba! – javasolta Jaq.
Zhord egy pillanatra lehajolt, felkapta a földről azt a lézerfegyvert,
amelyhez tulajdonosa, az egyik arbitrátor, a halála előtti pillanatban
illesztett hozzá egy új gránátvetőt, majd az övébe tűzte.
* * *
A színházba, igen, oda. A Theatrum Mlraculorumba, amely
Mahabbatban, a Khelma Streeten állt. A színházba, mint a
félrészeg, szórakozásra vágyó városlakók, akik valamilyen
egzotikus érdekességet akarnak látni...
Mardal Shuturban útközben magához vett öt embert, akik
puskákkal, lánckardokkal meg más fegyverekkel rendelkeztek. A
csapata így kilenc főt számlált, a tizedik ő maga volt. Vajon tizenöt
ember elegendő lesz ahhoz, hogy elbánjon három
harcos-trubadúrral? Elég ennyi ember ahhoz, hogy a három
Harlekin közül kettőt megöljön, egyet pedig fogságba ejtsen?
Mardal pribékjei úgy vélték, igen – főként azok, akik már a varga
házánál vívott rövidke összecsapásban is részt vettek. Borzasztóan
fellelkesítette őket, hogy sikerült kinyírniuk egy egész szakasznyi
arbitrátort.
* * *
Az éjszakai előadás közönsége – elegáns, selyembe és prémekbe
öltözött emberek valamennyien – kiözönlött a kupolás színházból a
Khelma Streetre, ahol testőreik és sofőrjeik vártak rájuk.
Ballonkerekű automobilok és prüszkölő, kígyónyakú
kamelopárdokkal húzatott aranyozott hintók indultak el a széles
utcán. A lábak, a paták, a kerekek felverték a port. A szivarfüstbe, a
kipufogógázokba, a kamelopárdok trágyájának és vizeletének
bűzébe belekeveredett a sokféle drága, jobbára édeskés parfüm
i l l a t a .
A tizenöt, harcra készülő ember áttört a tömegen – megjelenésük
mintha az odabent látott drámai jelenetek folytatása lett volna. A
színházból kivonuló gazdagok egy pillanatra megrémültek, ám
amikor látták, hogy senki sem akarja kirabolni őket, a támadás (ha
egyáltalán támadásról volt szó) nem ellenük irányul, közömbös
arccal folytatták megkezdett tevékenységüket. A pár pillanatig tartó
ijedelem azonban éppen elég riasztó jelzést küldött a pszi térbe –
olyan jelzéseket, amelyeket a Harlekinek könnyedén érzékelhettek.
Jaq elgondolkozott. Vajon nem lenne jobb, ha inkvizítorként lépne
fel? Mit eredményezne az, ha a törvényszék tudomást szerezne
arról, hogy a városban egy titkos Inkvizítor és egy orgyilkos
ténykedik? A kérdés túlságosan bonyolult volt ahhoz, hogy ilyen
körülmények között megtalálja rá a választ.
A fegyvereket megpróbálták elrejteni, de a szemtanúk így is
észrevehették a lánckardok fogazott pengéjét, a puskák hosszú
csövét, a halott arbitrátoroktól elorzott lézerfegyvereket. Nem baj.
Így is jó. Shandabar lakói sok mindenen keresztülmentek; ebben a
városban már az űrgárdisták is jártak, és összecsaptak a
génorzókkal; itt megszokottnak számított az eszüket vesztett
zarándokok tombolása és véres pusztulása. A halál itt olyan
mindennapos volt, mint az egysékelesek a piacon.
Jaq és három társa hátramaradt; hagyták, hogy Mardal Shuturban
és az emberei hatoljanak be elsőként a színházba.
* * *
A kupolás nézőtér majdnem üres volt. Az elektro gyertyák még
mindig éles fényt ontottak magukból. A színpadot eltakarta a
leeresztett függöny. Amikor a fegyveresek beviharzottak, a még
mindig bent lévő nézők gondolkodás nélkül hasra vetették magukat
a puha plüssel bevont széksorok között.
– Jadu mester! – kiáltotta Mardal egyik embere éles hangon.
A függöny félrehúzódott, láthatóvá vált a színpad egy része, és
oldalt előbukkant az impresszárió kíváncsi arca. Érdekes fickó volt
ez a Jadu. Meghökkentően magas sarkú cipőt hordott, a lába rövid
és csont vékony volt, a törzse viszont akár egy kis hordó.
Bíborszínű ruhát viselt, amelyet ezüstösen csillogó holdak és
üstökösök díszítettek. Fejét vörös, széles karimájú tollas kalap fedte
– messziről nézve olyan volt, mint valami idétlen, tarajos, dagadt
madár. Az ember azt várta, hogy csapkodni kezd a karjaival, és
csacsogva, károgva a levegőbe emelkedik.
Jadu mester mögött furcsa, bizonytalan körvonalú alakok
csillámlottak, válla fölött pedig megjelent egy arc, amely a
madárember ábrázatának tökéletes mása volt. Egy Harlekin, egy
kaméleonruhás elda, akinek holo öltözéke a környezet mintázatát,
maszkja pedig Jadu arcát utánozta le.
Az arc látszólag minden alátámasztás vagy felfüggesztés nélkül
lebegett a levegőben. Aztán... alatta hirtelen megjelent valami, egy
hosszúkás vékony tárgy.
Valami, ami pszicho plasztikból készült.
Egy suriken pisztoly!
Apró csillagoknak látszó tárgyak száguldottak a széksorok közé.
Mardal egyik embere felüvöltött. A ruháján gyorsan terjedő vérfoltok
jelentek meg. Karmazsinvörössé vált kezéből kiesett a lánckard, és
a fegyver markolatával együtt két ujja is levált a kézfejéről. Dörrenés
nem hallatszott – a parányi, borotvaéles korongokat gravitikus
kilövőszerkezet gyorsította fel és taszította ki a pisztoly csövéből.
Könnyedén áthasították a ruhát, a bőrt, a húst, elmetszették az
artériákat, felszeletelték a zsigereket, a csontokat. A megsebzett
férfi teste görcsösen összerándult, majd bedőlt a széksorok közé.
Egy darabig még rugdalózott és vonaglott, végül elcsendesedett.
Megszólaltak a géppisztolyok. Az impresszárióból vörös
tollpihékként fröccsentek a levegőbe a vércsöppek, amikor a golyók
keresztüllyuggatták bíborszín ruháját és a bőrét.
RAARKpopSWOOSH – Lex fegyvere is beszállt a vitába. Az
űrgárdista a nézőtér végéből lőtt a színpadra.
RAARK-RAARK – jelentette ki a Császár Békéje és a Császár
Kegyelme is, kórusban.
Robbanótöltetek száguldottak át a függönyön. Az egyik, legalább az
egyik belerobbant az elda testébe. Az éterien magas,
kaleidoszkopikusan vibráló alak előrébb lebegett. Maszkja
átváltozott; aki most ránézett, az a saját rémálmainak
megtestesülését láthatta benne.
Mardal felordított.
– Chor, ne...
Rakel felsikított; ő is az egyik rémálmát látta a Harlekin-maszkon,
annak az orgyilkosnak az arcát, akinek a szerepét játszotta, s aki
most eljött, hogy végezzen vele.
Surikenzivatar hasította szét a levegőt, lövedékek száguldoztak.
Zhord kerek, pirospozsgás arcát megsebezte valami, a sebből
sötéten ömlött a vér. Lex homloka is megsérült – egy újabb seb a
többi mellé.
Az űrgárdista vére szinte azonnal rubinvörös göbbé alvadt.
R A A R K
R A A R K
A Harlekin eljárta utolsó táncát.
A támadók felrohantak a színpadra, el az iszonymaszkos elda hulla
és a lemészárolt madárember mellett – Jadu mesternek, az
impresszáriónak, ezen az estén valahogy nem volt szerencséje.
* * *
A Halálbohócot egy lazurittal díszített falú kék teremben találták
m e g .
Ó, milyen undorító, félelmetes, de ugyanakkor gúnyos utánzata volt
a halálnak! Kosztümjét valódi csontokkal dekorálták ki.
Koponyamaszkját bohócosan széles körgallér keretezte; a feje ettől
olyan volt, mintha valami óriásira nőtt őserdei virág lenne. A feje
tetejéről tinta fekete, sűrű és hosszúra növesztett hajtincsek
zuhataga hullott alá.
Az első ember, aki belépett az ajtón, megtapasztalhatta, hogy
milyen a Harlekinek csókja.
A Bohóc alkarjára egy csövet erősítettek, amely egy tojás alakú
tartályhoz csatlakozott. Amikor az elda ökölbe szorította a kezét, és
a levegőbe döfött az ujjaival, Mardal egyik pribékjének teste mintha
kocsonyává változott volna; azonnal összerogyott. Egy pillanattal
később a test, az egészséges és eleven férfi teste szervek és
csontok, bőrcafatok és ruhafoszlányok undorító masszájaként
feküdt a padlón.
Ezt eredményezte az a monofilamentális huzal, amely a Harlekin
csőfegyveréből lövődött ki, és miután áthatolt az áldozat bőrén,
szétbomlott a test belsejében. Úgy csapkodott odabent, mint a
korbács, pillanatok alatt szétvagdosva a májat, a tüdőt, a beleket, a
szívet, a veséket.
Ezután visszakúszott a csőbe, és ismét szorosan felcsévélődött,
hogy megint kilökődjön, és megcsókolja következő áldozatát.
A Halálbohóc ezután Mardal Shuturbanra bökött rá az ujjával. A férfi
összerándult, kiszaladtak alóla a lábai, s mire a padlóra ért, vagyis
inkább toccsant, a teste csontkeretbe fogott, forró vérmártással
leöntött zselévé vált. A szó legszorosabb értelmében szétfolyt...
A Halálbohóc talán mindenkit végigcsókolt volna, aki eléje kerül,
anélkül hogy támadói akár egyszer is elsüthették volna fegyverüket.
Zhord kiejtette kezéből a Császár Békéjét, előkapta a lézerfegyvert,
helyére csavarta a gránátvetőt, és gyors egymásutánban többször
belőtt a helyiségbe.
Odabent gáz gomolygott.
Eddig a pillanatig Zhordnak fogalma sem volt arról, hogy milyen
típusú gránátot szerzett, csak találgathatott; abból indult ki, hogy az
arbitrátorok nem akarták sem megölni, sem megsebesíteni őket,
csak foglyokat akartak ejteni.
Bentről az arcába csapott egy gázadag; a szeme könnyezni kezdett.
Visszafojtotta a lélegzetét.
Jaq hátrarántotta Rakelt. Mardal testőrei levegő után kapkodtak, és
köhögtek, amikor a kék szobából kilibbent egy gázfelhő.
– Tüzet szüntess! – üvöltött fel Lex. – Megölöm, aki lő!
Az elda Maszk-harcosok maszkjaitól eltérően a Halálbohóc fejét
takaró álarcba nem építettek levegőszűrőt. A kék szobában a
gázködben a magas alak tántorogva előredőlt, és lassan a padlóra
e r e s z k e d e t t .
Lex felkészült arra, hogy csukott szemmel berohanjon, felkapja a
Bohócot, és kihozza. Mielőtt azonban megkezdhette volna az
akciót, a Halálbohóc valahogy feltápászkodott, és az ajtó felé
vetette magát. Vakon csapkodott, utat akart törni. A csókját most
nem használhatta, mert így, könnyező, semmit sem látó szemekkel
az a veszély fenyegette, hogy a visszahúzódó huzal benne tesz
k á r t .
Lex nyakon csípte az eldát; megfogta a csuklóját. A Harlekin ütni
akart, de hiába erőlködött. Lex maga elé rántotta, aztán ellökte,
kitaszította a folyosóra, hogy távol kerüljön az elgázosított
helyiségtől. Rávetette magát a fuldoklóra, hosszú karjait
hátrafeszítette. Zhord, aki közben elhajította a lézerfegyvert, már ott
volt mellette. Előkapott egy plasztik kötelet, és villámgyorsan
ráhurkolta a Bohóc törött csuklójára. A kötél önfeszítő volt – ha az
elda szabadulni próbál tőle, csak annyit ér el, hogy még
szorosabban a kezére tapad. Előkerült egy másik kötél is, amellyel
a zömik a Harlekin bokáit kötötte össze.
Zhord felkapta a padlóról a Császár Békéjét, mielőtt még valaki
ellophatta volna az értékes fegyvert.
– Ez most már a miénk! – kiáltott rá Lex a köhögő, krákogó
testőrökre. – Találjátok meg a harmadik Harlekint, és öljétek meg!
Jaq letérdelt az gúzsba kötött Bohóc mellé, majd elda nyelven
m e g s z ó l í t o t t a :
– Nálam van a sorskönyvetek. Elviszünk oda, ahol tartom, Bohóc.
Ezzel a kijelentéssel biztosította, hogy foglyuk nem nyeli le a saját
nyelvét, és más módon sem próbálja megölni magát.
* * *
Mardal meghalt. A testőrök tőle, csakis tőle fogadtak el
parancsokat, kizárólag neki engedelmeskedtek. A látszatfegyelem,
amely korábban létezett, most semmivé foszlott. Kutassák át a
színházat, és keressék meg a harmadik Harlekint? Minek? És kiért,
m i é r t ?
Csak addig tartották nyitva a szemüket és készenlétben a
fegyverüket, amíg kijutottak az épületből. A kapu előtt
szétszéledtek; ekkor már csak az érdekelte őket, hogy minél
hamarabb biztonságba kerüljenek.
* * *
Nem volt valószínű, hogy a harmadik Harlekin álcázta magát, s
környezetébe olvadva a színházban maradt; sokkal hihetőbbnek és
logikusabbnak tűnt, hogy egyszerűen megszökött.
A Theatrum Miraculorumot a hátsó kapun keresztül hagyták el. A
Bohócot Lex cipelte a vállán. Villámgyorsan elindultak a vaksötét
sikátorban. Valahol a távolban szirénák vijjogtak, fegyverek
r o p o g t a k .
Az árnyékok közül nem toppant eléjük a harmadik Harlekin, de nem
is követte Őket. Lex időnként megállt és fülelt; ha kísérőjük van,
egészen biztos, hogy észreveszi. A Halálbohóc valószínűleg
okosabbnak látta, ha eltűnik Shandabarból. Talán lopott egy
kamelopárdot. Talán nekivág a Szürke-sivatagnak, s addig megy,
míg az állat bírja – vagy míg '65ljut arra a helyre, ahol erre a világra
lépett a társaival: a Hiperháló titkos kijáratához.
Lehet, hogy néhány nap múlva megjelenik, és néhány jetsiklós
Maszk-harcos fogja kísérni? Vagy talán azt fogja jelenteni a
feljebbvalóinak, hogy a sabulorbi küldetés kudarcba fulladt, és a
jelek szerint nem érdemes kutakodni ezen a bolygón?
Ki tudja? Ki tudhatná?
* * *
A Bohócot az olvasóállvány közelében láncolták a pince falához, de
úgy, hogy még véletlenül se érhessen hozzá a díszes
bútordarabhoz. Miután elvették tőle a csókfegyvert – egykedvűen
tűrte a dolgot –, eloldozták a kezét, és sínbe tették törött csuklóját.
Csak akkor próbált tiltakozni, amikor leemelték a fejéről a
koponyamaszkot. Vergődött és rugdalózott, de hiába, a túlerő ellen
semmit sem tehetett. Az arca vékony volt, komor, de csinos, magas
pofacsonttal és keskeny, ferde metszésű, türkizkék szemmel.
Másnap reggel Jaq elkezdte a rúnák tanulmányozását.
A Bohóc eleinte nem igazán akart együttműködni. Jaq, hogy jobb
belátásra bírja, kitépett egy lapot a Rhana Danára könyvéből, és
meggyújtotta. Ugyanazt a tűzszerszámot használta, amelyet Rakel,
amikor a dicsőség ujját lángra lobbantotta.
A lángnyelv végigkúszott a pergamenen. A rúnák úgy vonaglottak,
mintha élnének. Összezsugorodtak, hamuvá váltak. A füst úgy
kavargott a levegőben, mintha az elemésztett szavak
megpróbálnának újra alakot ölteni, legalább szellemként tovább
létezni. Jaq brutális mozdulattal söpörte félre a hamut.
A Bohócból fájdalmas nyögés szakadt ki; a látványtól sokkal
erősebben szenvedett, mint a fizikai kíntól. Érthető, hiszen a faja, a
népe sorsát becstelenítették meg a szeme láttára.
– Egyik oldalt a másik után fogom elégetni – mondta Jaq elda
nyelven –, megsemmisítem az egész könyvet, és neked végig kell
nézned, Bohóc. Az utolsó lapot aztán lenyomom a torkodon, hogy
néped ereklyéje fojtson meg!
– Igen, ez az emberek módszere: megsemmisítenek mindent, amit
nem értenek – szólalt meg az elda.
– Pontosan. Én viszont szeretném megérteni ezeket a rúnákat. El
akarom olvasni a szöveget.
A Bohóc erőtlenül felnevetett.
– A titkos, ősi elda rúnákat? Talán komputer agyad van? Mennyi
időt szánsz a dologra, mi?
– Amennyi kell. Ami pedig az agyamat illeti: a rendem kitűnően
megedzette, és képes vagyok a koncentrálásra.
Jaq rácsapott a lassan elemésztődő pergamenlapra, és eloltotta a
tüzet. A rúnák mintha megmozdultak volna az ujjai alatt. – Nos?
Semmi válasz. Jaq összegyűrte a fél lapot, és kézbe vette a
t ű z s z e r s z á m o t .
– Ne! – kiáltott rá a Bohóc. – Megtanítalak olvasni...
* * *
A Harlekint Marb'ailtornak hívták, ami nagyjából Hullabohócot
jelentett. Jaq várt még egy napot, aztán odaállt elé.
– Egészen pontosan hol van az a Hiperháló kijárat, amelyen
keresztül eljutottatok erre a bolygóra? – kérdezte.
A Bohóc nem válaszolt. Jaq a könyvhöz lépett, kitépett belőle egy
lapot, és meggyújtotta. Lehet, hogy éppen ez az az oldal, amelyen
az ő sorsáról, az eldákkal való kapcsolatáról írtak?
– Őrült vagy! – rikoltotta a Bohóc.
Jaq eloltotta a tüzet, s a mellkasához szorítva kisimította az
összegyűrt lapot Felemelte, és odatartotta a másik kezében lévő
tűzszerszámhoz. Voltak dolgok amikhez nagyon jól értett. Például
tudta, hogy kell megkínozni vagy együttműködésre bírni a foglyokat.
– Innen keletre, egynapi járásra van, egy Bara Bandobast nevű
település közelében – mondta a Harlekin egészen halkan. – Van ott
egy sziklalabirintus. Az emberek kerülik; kísértettanyának tartják,
mert a kövek közt a szél olyan furcsán sikít. A közepénél van hat
hatalmas kőgomba. Az az átjáró.
– Szerintem most hazudsz – csóválta a fejét Jaq, és meggyújtotta a
lapot. A Bohóc tehetetlenül nyüszített. A jelek szerint mégis igazat
mondott.
– Hogy kerültek oda azok a kőgombák? – kérdezte Jaq.
– A kőoszlopok között erős szél fúj. A homok, amit magával hord,
nekicsapódik az oszlopok oldalának, lecsiszolja őket. A nagyobb
homok szemek sosem emelkednek olyan magasra, mint a kicsik,
ezek csak lejjebb rombolhatnak. A nagyobb szemcsék gyorsabban
koptatják a követ, mint a kicsik, így... így alakultak ki azok a
gombaszerű oszlopok.
* * *
Valamivel később Jaq megkérdezte:
– Hol van a Császár fiainak főhadiszállása?
– Nem tudom! Nem tudom! – siránkozott Marb'ailtor.
A rúnákkal kapcsolatos dologban a leláncolt elda segítőkésznek
bizonyult. Engedelmesen, sőt türelmesen magyarázgatott Jaqnak.
Talán abban bízott, hogy így időt nyer, és eljönnek érte a társai,
mielőtt vallatója képes lenne arra, hogy a próféciák szövegének
jelentős részét megértse.
Időnként azonban idegesnek látszott, türelmetlennek; úgy
viselkedett és beszélt, mintha siettetni akarná a dolgot. Érthető:
tudta, hogy ennek az egész történetnek két befejezése lehet, és
egyelőre nem bírta eldönteni, hogy a két rossz közül melyiket
v á l a s s z a .
Az egyik lehetőleg az volt, hogy Jaq gyorsan megtanulja az elda
rúnák jelentését, a szöveg értelmezését. Ez azt jelenti, hogy
magával viszi a lopott könyvet, és valahol, a világtól elrejtőzve
tanulmányozni kezdi. A másik szerint az inkvizítor lassan halad a
tanulásban, ezért a könyv egy ideig még a Sabulorbon marad. Ha
így lesz, akkor is több lehetséges variáció létezik. A legrosszabb
ezek közül, hogy a könyv megsemmisül; vagy Jaq égeti el, vagy
más miatt pusztul el, és örökre elvész.
A levegő még itt, a villa pincéjében sem volt olyan hűvös, mint
korábban. Fent. a házban, ahol sosem húzták félre a fekete
függönyöket, alig lehetett kibírni a fülledt meleget. Kint, a
szabadban, elviselhetetlen forróság tombolt. Olyasmi történt, amire
ezer éve nem volt példa: Shandabar izzadt. A vörös napóriás pedig
alig észrevehetően, de talán már kimutathatóan összezsugorodott.
* * *
Lex ideges volt. Rakel félt.
– Hogy lehet az – kérdezte a nő –, hogy a nap összezsugorodik,
mégis egyre melegebb van?
– A gáz befelé nyomul önmagába, a molekulái egymáshoz
préselődnek – magyarázta Lex. – Ha ez bekövetkezik, akkor a
magba egyre több gáz kerül, ami eléghet, így fokozódik a
kibocsátott hő.
– Ezt egyszer már megbeszéltük – szólt közbe Zhord. Levette a
sapkáját, és bosszúsan megtörölgette verítékező homlokát. – Huh,
meg fogunk sülni! És az a könyv, az a Dandra könyv meg fel fog
gyulladni. Ide hallgass, Lex, te itt most az oszcillációról magyarázol.
Arra még nem gondoltál, hogy extrém oszcilláció esetén ez a bolygó
már rég ropogósra sült volna?
Lex elgondolkozott.
– Igazad van.
* * *
– Marb'ailtor – kérdezte Jaq komoly hangon –, mit gondolsz, lehet,
hogy ez a bolygó hamarosan felperzselődik?
A Bohóc az inkvizítorra meresztette kísérteties pillantású türkizkék
s z e m é t .
– Neked – felelte – lesz egy játszmád a Káosszal. Érzem, hogy itt
ólálkodik a romlás. A Tranglam-doktrína alapján... ez az, amit sokan
káoszelméletnek neveznek... Látnokaink megállapították, hogy a kis
zavarok időnként óriási jelentőségű következményeket
eredményezhetnek abban az esetben, ha a körülmények miatt a
folyamatban résztvevők érzékenyek a változásokra. Elképzelhető,
hogy egy pillangó szárnyrebegtetése a bolygó túlsó oldalán pusztító
vihart idéz elő. Ha ez igaz egy szimpla, hétköznapi pillangóra, akkor
belegondolni is rossz, hogy mi történhet akkor, ha hatalmas
mennyiségű energia áramlik ki a pszichopotens hipertérből! Ez a
felmelegedés komoly aggodalomra adhat okot.
– Folytassuk a rúnák dekódolását! – parancsolt rá Jaq.
* * *
A Szürke sivatagon túli homokpuszta belsejében a Jelmelegedett és
még mindig alacsony hőmérsékletű szelek összecsapásának
következtében homokvihar alakult ki. Hatalmas homokoszlopok
emelkedtek fel a levegőbe támadó kígyókként, a magasban
egymásba fonódtak, felgyorsultak, és száguldó szemcse szőnyeggé
a l a k u l t a k .
A Szürke-sivatagban a homok függőleges fallá alakult át, sötét
szemcse tömeggé, amely megfékezhetetlenül és egyre fokozódó
sebességgel haladt előre. A fal mögötti területekre nem jutottak le a
napsugarak; ezeken a vidékeken éjsötét, fullasztó lett a világ...
Tizedik fejezet
Renegátok
A lánghajú démonherceg, Magnus, kinézett a tornyából, belelesett a
hipertérbe; az eldák elveszett sorskönyvét kereste.
Ó, ha megkaparinthatná azt a misztikus és változtatható szöveg
gyüjteményt! Ha képes lenne megfejteni azoknak az idegen
rúnáknak az értelmét, ha megtudhatná a próféciák titkait! Elméje
erejével megváltoztathatná a szavakat, és alterálhatná a Jövőt.
Mennyire örülne Tzeentch, ha ez megtörténne! Örülne, és
megjutalmazná őt, Magnust, meg persze az ő követőit is.
Az egyenetlen szélű sziklaóriás fölött, amelynek tetején az őrtorony
állt, a hipertér energiái cikáztak és recsegtek a pokoli égbolton. A
torony tetején egy gigantikus méretű szemgolyó dudorodott. A
kristályos és protoplazmikus anyagból lévő dülledt szemkupola
belseje pulzált, írisze a hipertéren keresztül a közönséges
valóságnak az Iszonyat Szemétől távol eső részét kémlelte,
érzékelve a pszichikai aktivitások hullám fodrait.
Magnusnak csupán egyetlen szeme volt, amely homloka közepén,
közvetlenül az orra fölött helyezkedett el. Már akkor is ilyen volt a
feje, amikor az egyik legbátrabb űrgárdista-káptalan erőskezű
parancsnokaként tisztító hadjáratokat vezetett a galaxisban a
Császár parancsára és dicsőségére. Már akkor, űrgárdistaként is
magán viselte a Káosz jelét; már akkor is éhezett a titkos tudásra.
Ez a tudásszomj olyan erős volt benne, hogy amikor a megszállott
hadmester, Hórusz fellázadt, Magnus úgy érezte, neki is rebellissé
kell válnia, és szövetséget kell kötnie a démonokkal.
Áldottak legyenek a démoni energiák, a démoni bölcsesség!
Magnus egyetlen szemével belenézett a teleszkópba, az őrtorony
tetején lévő förtelmes küklopsz szembe. Érzékelte a pszi hullámokat
a tevékenységeket; látta, ahogy az idegen látnokok kétségbeesett
igyekezettel próbálják meghatározni annak a sorskönyvnek a helyét,
amelyet titkos könyvtárukból loptak el. Miközben kémlelt,
félig-meddig pszi érzékszerveit használta, félig-meddig szimbolikus
látását, és egy kicsit az intuícióit.
Hűbéresei és követői már átkeltek a hipertéren, hogy megtámadják
azt a helyet, ahol az idegenek látnokai dolgoznak, hogy
megsemmisítsék, de legalábbis megzavarják őket, és esetleg
halálos csapást mérjenek a félig már megnyomorított mestervilágra,
amely eddig szilárdan kitartott, s nem volt hajlandó elfogadni a neki
szánt sorsot.
A Mágusok Planétájáról elindított alakváltó hajók mindegyike
egy-egy olyan látnok-teleszkóp szemet szállított, amilyen az
őrtorony tetején is volt. így a bárkákban utazók is figyelemmel
kísérhették a pszichikai aktivitást jelző izzásokat.
Magnus az őrtornyából figyelt, távol az Ulthwétól, és meglátta az
elveszett könyvvel kapcsolatos pszi tevékenységeket, a
megidézéseket, a keresőhullámokat. A könyv megszállottja volt,
már annyira ráhangolódott, hogy mindent felfogott, mindenre
felfigyelt, ami kapcsolatban lehetett vele. Olyanná vált, mint a
mósusz pillék, amelyek több mérföld távolságból képesek érzékelni
egyetlen feromon molekulát – ő is felfogott mindent, ami a könyvre
u t a l t .
Messze távol Tzeentch egy Tarot-lapja vonaglott, a Sors sosem
pihenő tervezőmérnöke mozgatta az ábráját, és valami erős pszi,
aki fejébe vette, hogy visszaforgatja az idő kerekét. Egy pszi, aki...
akinek a birtokában volt a sors élő ott könyve! Egy pszí, akiben
egymásnak ellentmondó késztetések, szándékok tervek készültek
összecsapni. Egy ostoba és naiv idealista, egy tragikus sorsítélt
bolond. Ó, az idealizmus...! Csakis ennek vakító fényében hiheti
egy iluen ember, hogy képes lehet új fényt gyújtani az
univerzumban. Csakis az idealizmus butíthat meg úgy egy embert,
hogy egyszerre képes magába fogadni a változtatások iránti vágyat,
illetve azt a reményt, hogy az átalakulás során és tán is meg lehet
őrizni azt a zsarnoki kriplit, aki a Földön tengődik már évezredek
ó t a .
A változatás iránti vágy volt az, ami felbolygatta ennek a pszinek a
lelkét. Még az is lehet, hogy alkut köt a Nagy Konspirátorral vagy a
Kéj Urával. A mérlegnek el kell billennie valamelyik irányba. Az,
hogy ez a billenés eddig még nem következett be, csakis az
egymással ellentétes erők küzdelmének és talán a lelki agóniának
k ö s z ö n h e t ő .
A Kéj Ura tudta, hogyan kell gyönyörré változtatni az agóniát;
agóniává a gyönyört.
A Kéj Ura Tzeentch riválisa volt a négy rétegben pusztuló és romló
kozmoszban. Magnus újabb alakváltó hajókat küldött keresztül a
hipertéren. Ó, Mutátor, ó, Szerencse Ura, add, hogy Magnus herceg
renegát űrgárdistái és harcosai hamar eljussanak céljukhoz..!
Az elfüggönyözött villában déltájban általában félhomály uralkodott,
de most, ezen a napon, a külvilágra sötétséglepel borult. A városra
lecsapott a sűrű homokfelhő, a fullasztó vihar. A látótávolság nullára
csökkent. Az utcákon az ember a saját kinyújtott kezét sem látta –
persze senki sem akadt, aki a kezét nyújtogatta volna, mert aki elég
ostoba volt ahhoz, hogy kimerészkedjen, percek alatt belefulladt a
levegőben kavargó homokba, amitől még az arc, az orr és a száj elé
kötött nedves kendők sem védhették meg.
Az elmúlt fél órában, a vihar érkezése óta több ezer koldus és
hajléktalan pusztult el. A homoktömeg elvonulta után a
szanitéceknek napokba telik majd, mire valamennyi tetemet
behordják a tömegsírokba. A döbbenetes melegben a testek hamar
bomlásnak indulnak és bűzleni kezdenek...
Az ilyen vihar korbácsolta homokfalak akár háromezer méter
magasak is lehetnek. Legalsó szekciójukban, a talaj közelében a
szemcsék vadul örvénylenek, mozgásukkal áramlatokat kavarnak,
amelyek olyan fejfájást okoznak az embereknek, amilyentől Jaq,
Rakel, Zhord és Lex szenvedett. A levegő elektromos töltése eléri a
köbméterenkénti nyolcvan-kilencven voltot, ez pedig éppen
elegendő ahhoz, hogy megzavarja az emberi test és agyvelő saját
elektromos mezőit.
Jaq kiterjesztette pszi erejét, hogy szembeszálljon ezzel. De hiába –
a támadás tömeg pszichikai jellegű volt.
Nehéz volt józanul gondolkozni. Talán az lett volna a legjobb, ha
pihen egy kicsit, és elfogadja a rosszullétet; ha úgy fogja fel, mint
egy olyan elmeállapot hírnökét, amelyben sebezhetővé válik az
őrület és a démoni megszállás számára.
Jaq ilyen gondolatokat forgatott a fejében, miközben a
védőlemezzel ellátott monoklival játszadozott; azzal a monoklival,
amely Azul Petrov hiperszeméből készült.
Odakint fekete, homokkal és porral telített szél huhogott. A
függönyök meglebbentek. Mind a négyen összegyűltek az egyik
szobában, a földszinten; úgy viselkedtek, mintha a villát nem
csupán az elemek ostromolnák.
A helyiségben valami sötét érzés, valami rossz előszele lebegett...
Valami, amit Jaq talán szívesen vett volna, amit magába fogadott
volna – miközben persze ellenáll annak, hogy az a valami fogadja
magába őt –, hogy azután megszabaduljon tőle, kiűzze magából
azzal, hogy Azul hiperszemén keresztül önmaga tükörképére néz.
Vajon mennyi ideig kell megszállottként léteznie? Van valamiféle
minimális időhatára a dolognak, ha azt akarja, hogy
megvilágosodottá váljon, miután kipurgália magából a démont? És
amíg megszállottként él, milyen rítusokat kell végrehajtania a hamis
E y ' L i n d i v e l ?
A Orgyilkos-lap tényleg itt vonaglik és pulzál a ruhája alatt? Vagy
esetleg a Démonlap vibrál, mert érzi, hogy hamarosan kapcsolatba
kerül az Orgyilkossal?
Jaq feje iszonyatosan fájt, és a lelke is sajgott.
Rakel felnyögött.
– A fejem, a fejem, a legszívesebben széthasítanám...!
Vajon Ey'Lindi is mondana ilyesmit?
– Ne pazarold az erődet arra, hogy a fejfájásodról beszélsz! –
mordult fel Jaq.
Nem szabad szimpátiát mutatni Rakelnek. Ey'Lindi mindig úgy
gondolta, hogy ő semmit sem számít, feláldozható a magasabb
célok érdekében. Ebben a tekintetben valóban úgy viselkedett, mint
egy tökéletes orgyilkos. Ha Rakeltől azt várja, hogy megváljon saját
énjétől, hogy félrehúzódjon, elmeneküljön, és helyet adjon Ey'Lindi
lelkének ebben a testben, akkor legalább egy pillanatra ő is
megtapasztalhatja ezt a tökéletességet. És el fogja nyerni a jutalmát
azért, amit tesz. Az ilyen önfeláldozás nem maradhat viszonzás
n é l k ü l .
Persze még nem jutottak el a Hiperhálónak azon pontjára, ahol
vissza lehet forgatni az időt. Jaq egyelőre nem tudta, hogyan
mehetne el arra a helyre, és még nem vált megszállottá, pedig
Ey'Lindi feltámasztásának ez is egyik alapkövetelménye. Vagy
mégsem az? A lelke összezavarodott, gondolatai összekuszálódtak.
Ez az elektromos zavar felfokozta a már amúgy is benne lévő
b i z o n y t a l a n s á g o t .
– Ó, átkozott sors! – nyögött fel Zhord. – Kíváncsi vagyok, a
Bohócunk hogy bírja. Hiperszenzitív sznobok ezek az eldák. De
még milyen érzékenyek! Feszesek az idegeik, mint a húrok a
hárfán. Mindent... valahogy mindent erősebben éreznek. A fenébe,
engem nem igazán érdekel, mi lesz vele, de most biztos vergődik
odalent. Görcsei lehetnek. Megyek, megnézem, főnök. Talán ott
nem rohangászik ekkora feszültség a levegőben. Gyere velem,
Rakel. Talán kitisztul a fejed.
– Menjetek, menjetek csak! – vetettte oda nekik Jaq közömbösen.
* * *
Zhord lecsoszogott a lépcsőkön. Rakel puha léptekkel követte.
Végigmentek a folyosón, és megálltak a cella előtt. A kis fickó
bedugta a zárba kulcsokat, krákogott egyet, megmozgatta az ujjait,
végül rájuk köpött.
– A fenébe, ez ráz!
Hogy elkerülje az áramütést, elővett egy piszkos zsebkendőt, azzal
fogta meg és fordította el a kulcsot.
A csontokkal díszített ruhájú Bohóc a szalmazsákon ült, amelyet
Jaq engedélyével vittek le neki. Ahogy felemelte a kezét, hogy
üdvözölje a belépőket, megcsörrentek a láncai.
Zhord a homlokára csapott.
– Ó, hát persze! A láncok földelik az elektromosságot...
– Mi történik odakint? – kérdezte Marb'ailtor. Folyékonyan beszélte
a birodalmi gótot.
– Csak egy vihar. Egymáshoz dörgölőznek a homokszemek. Egy
kicsikét megnőtt a levegő elektromos töltése. A vihart a
hőmérséklet-növekedés idézte elő – mondta a Bohóc. – A nap szét
fogja égetni ezt a világot, és mindenkit, aki rajta van. Mindenütt
fehérre szikkadt csontvázak fognak heverni, és... ott lesz köztük az
tiéd, az enyém meg ezé a nőé is.
– Nem, nem! A nap nem tesz ilyesmit, mert... Mert eddig se csinált
semmi rosszat.
– Ezúttal meg fog történni, zömik. Mert a halai... a halál itt van. Most
a halál játszadozik a Sabulorbbal.
– Huh!
– Eressz szabadon, zömik. Segíts, hogy visszajussak a
Hiperhálóhoz. Az eldák komoly jutalmat adnak majd neked, és
menedéket is.
– Menedéket? Kitől, mitől védenek meg? Azt hiszed, nagyon
élvezném, hogy életem végéig olyanok között tengődjek, akik
lenéznek engem?
A Bohóc a számára elérhetetlen távolságban álló lezárt láda felé
b i c c e n t e t t .
– Az eldáktól drágaköveket kapnál fizetségül. Egy egész vagyont!
Az urad őrült.
Megszállottá fog válni. Ez a világ szétég. Érzem... érzem, hogy
közelednek a démonok. Az urad fel fog áldozni benneteket.
Gyalogok vagytok a sakkjátszmájában.
Zhord bosszúsan felmordult.
– Itt én vagyok az intéző! Itt legalább intéző vagyok... Rakel
m e g r e m e g e t t .
– Mondd, az én sorsom mi lesz? – kérdezte Zhordtól. – Mit akartok
tenni velem? A zömik ránézett.
– Ne aggódj. A tested még sokáig életben marad. Te csak
gyakorolj, eddz szorgalmasan.
Tényleg egy apró könnycsepp jelent meg Rakel szeme sarkában?
– Te meg, elda, fogd be a pofád! – vakkantott rá a kis fickó
Marb'ailtorra. – Megrémíted ezt a hölgyet itt ni.
A lépcső irányából elfojtott csattanás hallatszott, mintha a
hurrikánná fokozódott szél bezúzta volna az egyik ablakot. De...
nem. Ezt a hangot valami más okozta. Valami más tört be a házba.
– Eszement Maszk-harcosok! – A zömik minden, eldákkal szembeni
ellenérzését belepasszírozta ebbe a két, nyál fröcskölve kimondott
szóba. – Lehet, hogy a vihart kihasználva a homokfal mögött jöttek
a város közelébe a jet siklóikon, és most... most itt vannak. Pszi
orrukkal kiszagolták ezt a vén csontot itt ni, és most megpróbálják
kiszabadítani! – Megmarkolta a Császár Békéjét, letérdelt az
ajtóban, és a fegyver csövét maga elé dugva kilesett a folyosóra.
– Fogd meg a pisztolyod, kislány!
Miközben Rakel készenlétbe helyezte a fegyvert, Marb'ailtor
türkizkék szeme villanásaival és az arckifejezésével arra buzdította,
hogy lője le a zömiket. Rakel megrázta a fejét. Tegye kockára a
testét? Vállalja, hogy esetleg alaktalan masszává változik?
– Szerintem – szólalt meg Zhord – nem sok hasznát veszik a jet
siklóknak... Ez a homok, ez biztos betömíti a fúvókákat...
– Az sem lehet, hogy arbitrátorok jöttek – motyogta a lány. – A por
belepné a maszkjukat; semmit sem látnának...
– Akkor most szépen elindulunk – mondta Zhord -. és addig
megyünk előre meg felfelé, amíg kiderítjük, hogy mi történt. Ami
pedig téged illet – nézett hátra a Bohócra –, jobban teszed, ha
csukva tartod a szádat, és nem adsz semmiféle jeleket, mert a
végén előfordulhat, hogy valaki szétrobbantja azt a büszke fejedet.
A Bohóc nem szólalt meg. Némán reszketett.
– Démonok – sziszegte aztán. – Démonok...
Lehet, hogy Jaq valami súlyos hibát követett el? Az elektromos
viszonyok változása megzavarhatta a fejét, és talán...
– Majd szólok a főnöknek, hogy jó lesz téged még jobban
megkötözni – morogta Zhord. – Túl nagy a szád.
Felállt, kilépett a folyosóra, de nem volt túl nagy kedve elindulni.
Rakelnek sem.
* * *
Az első két behatoló keresztültörte az üvegablakot, és félrerántotta
a fekete függönyöket. Ércöklükön megcsillant a fény. Mikor
körülnéztek, két embert láttak a szobában: egy félig meztelent meg
egy köntösös szakállast. A majdnem pucér elképesztően nagydarab
fickó volt, barbár rabszolgának nézett ki; csak egy ágyékkötő volt
rajta, meg valami hálóruha. Döbbenetesen izmos combok, karok,
hatalmas bicepsz és széles mellkas, de sebezhetőnek tűnt.
Legalábbis a hozzá hasonlókhoz képest, akik energiapáncélt
hordanak. Semmi kétség, ez az óriás űrgárdista, a nyomoronc
Császár hű lovagjainak egyike – olyan katona, amilyenek valaha ők
is voltak. Igen, igen, a testén tisztán látszottak a fel turbózása során
keletkezett műtéti hegek.
Csak ennyit láthattak, mielőtt a nyomukban behatoló homoktömeg
mindent eltakart előlük; mielőtt a szél lenullázta a látótávolságot a
h e l y i s é g b e n .
Aztán átváltottak a sisakjukba épített képerősítőkre...
Lex és Jaq csupán egyetlen másodpercig látta a szögletes sisakok
felső részéből kimeredő, baltapengékre emlékeztető tarajokat. A
sisakokhoz tartozó páncélok meghökkentően éles és határozott
vonalúak voltak, csak a vállvérteket kerekítették le valamennyire.
Az iszonyatos alakok körül elektromos kisülések cikáztak, aurájuk
recsegett és szikrázott. A páncélokat bonyolult rúnákkal
damaszkolták, vicsorgó bestiafejekkel díszítették. Az egyik
Sátánlovag nehéz rakétafegyvert tartott a kezében, amelynek
csövét fémajkak és ércfogak fogták körbe. Ezzel akár egy könnyű
páncélzatú harcjárművet is szét lehetett lőni, nemhogy egy
egyszerű embert. A félelmetes súlyt csakis energiapáncélba bújva
lehetett megtartani. Óriási fegyver volt, de gazdája ércmarkában
mégis játékszernek tűnt.
– Tzeentch nevében! – hallatszott az egyik páncél hangszórójából.
A rikoltás erősebb volt a szél süvítésénél.
A bezúduló homokfelhő megvakította és fojtogatni kezdte Jaqot és
Lexet...
* * *
Lehet, hogy ezek a rettenetes harcosok Jaq gyötrődő
lélekkutatásának eredményeként jelentek meg? Igen, Jaq talán
eljutott oda, hogy magába hívta a démonokat, felajánlotta nekik a
testét, szállják meg nyugodtan, de az sosem fordult meg a fejében,
hogy megidézze, idecsalogassa a démonok eltorzult és romlott lelkű
csahosait, ezeket a mutálódott, káosz-szolgává alacsonyodott
embereket! Lehet, hogy ők valamiféle varázslók, de akkor sem!
Nem rájuk van szüksége, nem őket hívta! A büszkeség ugyanúgy
fojtogatta Jaq lelkét, ahogy a homok a testét. A tenyerét az orrára
és a szájára szorította – nem azt akarta megakadályozni, hogy
felkavarodott gyomra kilökje magából a tartalmát, csak a levegőt
szerette volna valamennyire megszűrni.
A homok a szemébe szúrt. Lehunyta, és ezután már csak a pszi
érzékszerveire hagyatkozhatott. Ó, de mit tudtak ezek az
érzékszervek a megvakított asztropatákéihoz képest, akik halálos
pontossággal meghatározták a közelükben tartózkodók helyét és
külsejét? Jaq gyakorlatilag megvakult, és nem sok választotta el
attól, hogy megfulladjon.
Mi haszna lehet a hiperszemből metszett lencsének, ha az
ellenfelei, az áldozatok nem láthatják? Jaq vakon megkereste az
energiapálcáját. Rosszul volt, összezavarodott. Magába idézett
mindent, aminek hasznát vehette. Lelkierőt. Hitet. Eltökéltséget.
G y ű l ö l e t e t . . .
Az energiapálcából a csikorgó sötétségbe lövellte a pszi töltetet.
Nem egy határozott célpontra lőtt rá, a karjával kaszáló mozdulatot
t e t t .
Valami iszonyatosan kemény tárgy csapódott a testéhez. A lövedék
a falhoz csapta. Elkábult. Szédelegve, félig ájultan terült el a
kemény palapadlón.
Lex megeresztett egy lövést – ám fogalma sem volt arról, hogy
eltalált-e valamit. Páncélos karok ölelték át medveszorításban. A
fegyvert kirántották a kezéből, olyan könnyedén, mintha ő vett volna
el egy gyermektől egy pálcát. Elektromos szikrák és villámok vették
körül a testét. Az orra eltömődött, nem kapott levegőt. Mindkét szíve
erőlködve dörömbölt, agyát szinte megbénította a régi emlék –
egyszer, valamikor már fogságba esett...
Igen, elkapták az Antro nevű bolygón, az egyik földmélyi alagútban,
távol a Karka Secundus néven ismert nap fényétől. Akkor félelmetes
tarajos és tövises drótok tekeredtek rá a páncéljára; a fémkábeleket
erőgépek rántották szorosra. Nem bírt megmozdulni. Aztán...
lehántották róla a páncélját, és előkészítették a testét. Tzeentchnek
akarták feláldozni.
Most pedig Tzeentch káosz űrgárdistái, ezek az energiapáncélba
bújt renegátok vonszolták ki a szobából; ki a tintasűrű
homokviharba. Képtelen volt megmoccanni, még csak meg sem
kísérelhette az ellenállást. Egyetlen hangot sem bírt kinyögni –
ahhoz, hogy felkiáltson, előbb lélegzetet kellett volna vennie, ha
pedig lélegzetet vesz, a homok a torkába nyomul, és megfojtja.
Jaq megmozdult. Halványan, zavarosan látta a szobát. Vöröses
fény szűrődött keresztül a homokszemcsék között; olyan érzése
támadt, mintha infravörös szemüvegen át nézné a világot. A
függönyök sötét denevérszárnyakként csapkodtak. A palapadlón
egy mozdulatlan, szögletes energiapáncél hevert. A vihar kiüvöltötte
magából az erejét, kezdett elvonulni. A káosz űrgárdistát az
energiapálca ölte meg. De csak az egyiket... Jaq gyomra
összerándult, görcsösen köhögni kezdett. Krákogott egyet, majd
csak, habos, homoktól sárga nyálat köpött maga mellé.
Megmarkolta a köpenye szélét megtörölte a száját, az orrát. Ismét
köhögött, és megint, és megint, egészen addig, míg úgy érezte,
hogy a tüdeje a fonákjára fordul a mellkasában. Végül megint az
inger. A vastag szövetet az orrára szorítva mély lélegzetet vett,
aztán kényzerítette magát arra, hogy lassabban, egyenletesebben
szedje a levegőt.
Lexet sehol sem látta. A szél elüvöltött a szétzúzott spaletták
mellett. A villában csend volt, sehonnan sem hallatszottak harcra
utaló zajok.
Káoszrenegátok az Iszonyat Szeméből! Itt, ezen a bolygón!
A padlón egy robbanótöltetes fegyver hevert. Lexé... Jaq előhúzta a
Császár Kegyeimét, és a portakaróval fedett kert felé fordította.
Azok a káosz űrgárdisták itt voltak, ebben a szobában. Kettőt is
látott, mielőtt a homok elvakította. Talán összesen ketten voltak.
Esetleg hárman, talán négyen. Nem is próbálták feldúlni a villát.
Jöttek, aztán egyszerűen elmentek. És életben hagyták őt. De
elvitték Lexet! A kapitány volt a zsákmányuk!
– Zhord! – üvöltötte Jaq. A torka összeszorult a megerőltetéstől,
megint rátört a köhögésroham.
A kis fickó pár másodperc alatt előkerült; kezében a Császár
Békéjét tartotta. Ahogy belépett a feldúlt szobába, lekapta a fejéről a
sapkáját, és a szája elé szorította. Rakel, aki mögötte érkezett,
tüsszögni kezdett.
Odakint lecsendesült a szél, a világ kitisztult. Még néhány óra, és a
levegőből a földre ereszkednek a homokszemcsék.
A bokrok mögött, a murvás kerti ösvény túlsó végénél eltűnt a kertet
körbefogó fal egy része, a helyén egy űrhajó terpeszkedett.
Legalább akkora volt, mint a villa. Formája szögletes, az orrán
hatalmas, rákollóra hasonlító karok, a hátán borotvaéles
fémtarajsor. A hasa alól elöl egy plazmaágyúra emlékeztető cső
meredt ki. A tetején és a farán is fegyverszerű csövek és
szerkezetek sorakoztak.
– Huh! – hörrent fel Zhord. – Azt hiszem, szomszédaink lettek.
Kíváncsi lennék, ki engedélyezte nekik, hogy éppen a mi
birtokunkon szálljanak le. – Idegesen felvihogott, aztán riadtan a
padlón heverő páncélra nézett. Vacogni kezdett a foga. – Ööö...
va-valaki hozott egy... pá-páncélt a nagyfiúnak? – A szájára
szorította a sapkáját, de így is hallani lehetett összecsattanó
fogainak zaját.
– Káosz űrgárdisták – mondta Jaq keserűen, egy újabb
köhögésrohammal küzdve. Rakelre meredt, s úgy nézett rá, mintha
legszívesebben kitörölné a nő tudatából az imént kiejtett szavakat.
A Káosz förtelmes eszközeinek közelsége testet gyötrő, lelket
perzselő volt. A torzság és a perverzió ügynökei itt vannak, a
Birodalom szívében... Még belegondolni is rettenetes. A Káosz a
jelek szerint mindent tudott, mindenre kiterjedt végtelen hatalma. A
Birodalom olyan volt, akár egy hatalmas pókháló, csillagrendszerek
között feszülő szálakkal, amelyekbe minden ocsmányság, minden
féreg és sáska beleakadt, amit a Káosz kiokádott magából. Egy
szakadozott, ócska háló... Pedig szilárd és rozsdamentes fémből
kellett volna lennie, amelynek minden egyes szálát űrgárdisták és
birodalmi őrök védelmezik – harcosok, akik szükség esetén
kihasítják a hálóba akadt rovarok és darazsak fullánkját,
közömbösítik mérgüket, a létből a nemlétbe purgálják őket!
De a jelek szerint a rendszer nem működött. Talán minden
erőfeszítés hiábavaló volt...
Valami égető büszkeség áradt szét Jaqban, amikor eszelősen
elvigyorodott, és felkiáltott:
– A Káosz eljött hozzánk, hív minket...! Álmomban sem gondoltam
volna, hogy így veszi fel velünk a kapcsolatot.
* * *
Miért vonultak vissza a Káosz űrgárdistái? A Káosz logikája nem
feltétlenül halad azonos pályán a halandókéval. Azok a lovagok
talán azért jöttek ide, mert így akartak választ adni a Démon kártya
hívására; talán azért, hogy megkaparintsák a sors könyvét, amely
ugyanolyan zavart és rezgéshullámokat kelt a pszi térben, mint ezek
a förtelmes harcosok.
Vagy talán Jaq energiapálcája zavarta össze őket? Jaqot
legyengítette a levegő elektromos töltése, de ennek ellenére sikerült
megölnie az egyik támadót. Igen, biztos, hogy az energiapálca
kavarta össze a gondolataikat. Vagy talán a nagy elektromosságnak
is szerepe volt a dologban? Lehet, hogy a páncéljuk az elektromos
viharban elszigetelte őket egymástól? Vagy zavar keletkezett a
r e n d s z e r e i k b e n ?
Jaqnak eszébe Jutott Lex esküje. Lexet egyszer már megérintette a
Káosz, Tzeentch közelsége. A Káosz űrgárdistái megérezhették a
kapitányon ennek a régi találkozásnak a szagnyomait. Ó, milyen
perverz élvezetet jelenthet számukra az, ha irányíthatnak és
megronthatnak egy hithű űrgárdistái, hogy azután eszközként
használják őt korábbi társai ellen! Mennyivel kéjesebb ezt
megcsinálni, mint egyszerűen megölni!
Jaq talán nem biztosította Lexet afelől, hogy szükség esetén az
energiapálcájával megmenti vagy éppen megöli?
Zhord félbeszakította Jaq tűnődését.
– Uh, főnök, most mi lesz? Csak ülünk itt, és megvárjuk a következő
előadásukat? Vagy esetleg eltűnünk innen azzal a francos könyvvel,
és otthagyjuk nekik a Bohócot...?
Mit tegyen? Megvárja, míg az a megrontott óriás, a kölcsönkapott
káoszpáncélban, a társaival együtt megjelenik, de esetleg töltse fel
az energiapálcáját, és végezzen Lexszel – könyörületesen? Vagy
hiába minden?
Lex egyszer beszélt arról, hogy talán szükség lesz rá, hogy
kivégezze Jaqot. A kocka azonban másképpen fordult, a sors fittyet
hányt mindenféle számítgatásra, és ismét azt csinálta, amit akart.
Próbáljon menekülni a könyvvel? Azon az átkozott hajón biztos van
valamilyen radar vagy mozgásérzékelő, amely azonnal jelezne a
káoszgárdistáknak. Az a plazmaágyú az egész villát, sőt a
környezetét is képes lenne semmivé változtatni.
– Uh, főnök, most talán arra számítasz, hogy előkerülnek a helyi
biztonsági őrök, és pufogtatni kezdenek a mordályaikkal arra a
hajóra? Ide hallgass, húzzuk el a csíkot, rendben?
– Nem.
– Uh, akkor esetleg abban bízol, hogy idesereglenek az
arbitrátorok? Hogy a bíróknak feltűnik, hogy ebben a kertvárosban
idegen, gonosz űrgárdisták jelentek meg, és ideküldenek egy
akciócsoportot? Nem sok jó származna abból, ha éppen ők
mentenének meg bennünket. Arról nem is beszélve, hogy sokkal
valószínűbb: azzal a plazmával szénné égetik őket.
– Éppen ez az oka annak, hogy nem megyünk el – csattant fel Jaq.
– A káoszhajó szétlőhetne mindent és mindenkit, aki ennek a
villának a közelébe jön.
Úgy beszélt, mintha egyesíteni akarná erejét az arbitrátorokéval.
Mintha azoknak, akik egymás szövetségesei lehetnének a közös
ellenséggel szemben, nem kellene tartaniuk a másiktól. Úgy
beszélt, mint aki továbbra is a magányos renegát szerepét akarja
játszani, aki senkit sem kíván bajba keverni.
Jaq pillantása a padlón heverő páncélra siklott.
– Fel kell jutnom arra a hajóra. Az energiapálcámmal. Valahogy
magamra kell vennem ezt a páncélt. Ha sikerül, azt fogják hinni,
hogy a társuk tért vissza...
– Ne röhögtess, főnök! Ez egy energiapáncél, rajtad meg nincsenek
olyan speciális gerincaljzatok, amelyeken keresztül hozzá tudnál
csatlakozni. A te testedet nem turbózták fel. Ezt most, hogy nincs
benne nafta, még Lex se tudná mozgatni.
– Lehet, hogy a káoszpáncélok könnyebbek...
– Arra gondolsz, hogy esetleg titánból készült? Én acélnak nézem.
– Talán sikerül benne megtennem pár lépést. Nem kell gyorsan
haladnom; úgv is mozoghatok, mintha súlyos sebet szereztem
volna. A harag majd erőt ad. És imádkozni fogok.
– Aha. Értem. Remek terv, de megfeledkezel arról a plazmaágyúról,
amelynek a tűzvonalában kell végigsétálnod.
Zhord morogva a páncélhoz ment, és letérdelt. Lecsatolta, aztán
leemelte a sisakot, amely alól előtűnt a halott káosz űrgárdista arca.
A pofa cápára emlékeztetett a száj körül többtucatnyi apró
élénkvörös tetoválás virított – úgy nézett ki, mintha miniatűr, rúzsos
vagy véres szájak csókolták volna meg újra és újra. Az állán
rózsaszínes nyál csillogott.
– Segíts, Rakel!
Hosszas kínlódás után sikerült lefejteniük a vállvérteket, aztán a
szögletes mell lemezt, a karhengereket, a has lemezt, az
ágyékvédőt és végül a csizmákat. Telt az idő. A homokszemcsék
lassanként leülepedtek.
– Ehhez nem kellenek gerincaljzatok, főnök, csak... ilyen izék. Ilyen
micsodák itt, a hátrészen. Ilyen csápok. Vagy szájak vagy mik ezek.
Tzeentch ajkai, amelyek ennek a démonnak a testén tátongtak,
egymásnak ellentmondó állításokat zengve.
– Démon! – kiáltott fel Jaq kitörő örömmel. Az imái meghallgatásra
találtak. – A páncélt mágiával passzították hozzá a viselőjéhez.
Pszichikai kötés létezik közöttük... – A szavak maguktól csúsztak ki
a száján.
A halott renegát testének legnagyobb részét irizáló pikkelyek
borították. A jelek szerint éppen valamilyen metamorfózis közepén
tartott. Aki ránézett, az nagyon könnyen bele tudta képzelni egy
márványmedencébe – valamelyik káoszcitadellában lévő
víztartályba, ahol kedvére úszkálhatott...
...volna. De már nem élt. A pikkelyei lassanként elhalványultak.
Jaq mély lélegzetet vett, és két társa segítségével nekilátott, hogy
felöltse a számára oly idegen káoszpáncélt.
* * *
Mire Jaq elkészült, s a vizorát feltolva megállt a szoba közepén,
odakint úgy kitisztult a levegő, hogy alaposabban szemügyre
lehetett venni a káoszhajót. Jaq magához vette az Azul szeméből
készített lencsét, de még nem húzta le róla a védőlemezt.
A hajó, mintha kompenzálni akarná, hogy láthatóvá vált, vibrálni
kezdett. Alakja lassanként megváltozott; valószínűleg a testén
elhelyezett miniatűr holo vetítők generálták a hamis képeket, ezek
hozták létre a terepszínű felületeket. Vagy... Talán mégsem holo
vetítők végezték a munkát, hanem a változás démoni ereje
manipulálta az anyagot úgy, hogy előbb csak a körvonalai, de aztán
valamennyi jellemzője más lett.
A jármű egy idő múlva már nem úgy nézett ki, mintha hajó volna.
Először egy szögletes dobozra, aztán egy épületre kezdett
hasonlítani. Annak a villának a tökéletes hasonmásává vált,
amelyből a trió figyelte metamorfózisát. A különbség csak az volt a
két objektum között, hogy a kópia éppen a kertfal lerombolt
szakaszán trónolt.
Lehet, hogy a szomszédos házak lakói az ablakukból vagy a
kertjükből nézték végig, ahogy ez az épületmásolat egyszer csak
megjelenik, kibontakozik a semmiből? Lehet, hogy könnyen
magyarázatot találtak a csodára. A szomszédjukról, Tod
Zapasnikról az a hír járta, hogy varázsló. Talán a vihar ideje alatt
csinált valamit... ne miért? Talán így akarta kiterjeszteni birtoka
határait? Miért éppen ide, a kerítés helyére építkezett? Vagy
esetleg arról van szó, hogy ez a vad szél egyszerűen arrébb
sodorta a házát? A kíváncsi szemlélődök úgy gondolták, jobban
teszik, ha nem avatkoznak bele a dologba, ha meg sem közelítik ezt
a furcsaságot.
A hőség és a megerőltető fizikai munka eredményeként Jaq erősen
izzadt. Imádkozni kezdett azért, hogy eggyé válhasson ezzel a
természetellenes energiapáncéllal, hogy hozzáhangolja a
pszichéjét, amellyel a fémtömeget irányíthatja.
– Ó, szentséges őseim...!
Zhord csak ennyit bírt kinyögni, amikor Jaq páncélja átváltozott. A
hajóhoz hasonlóan az inkvizítor testét körülvevő burok külseje is
más lett; a szerkezet valamilyen holografikus vagy démoni
átalakítást hajtott végre magán. Először a színei cserélődtek ki:
élénkzöld lett, vadsárga, aztán a fájdalmas kék is megjelent rajta.
Ezután, mintha tulajdonosa valamilyen dicső tettet hajtott volna
végre, az egész bevörösödött, egyes részei aranysárgán csillogtak.
Ezt a két színt őrizte meg magán. A sisakon lévő, baltapengére
hasonlító tarajok vérvörös denevérszárnyakká váltak. A vállvérteket
aranyozott ábrák díszítették. A térdvédőkön koponyák formálódtak,
az ágyéklemez aranyszínű szkarabeusz formáját vette magára.
Ezek szerint eredetileg egy szent, birodalmi páncél volt, mely
számtalan csatában segíthette a hit és az emberiség védelmezőit.
A nyitott sisakban Jaq arcát eltorzította egy látomás. Talán valami
olyasmit vett észre, ami Rakellel volt kapcsolatos?
Lépett egyet, ránézett a nőre, majd szigorú hangon felkiáltott:
– Fordulj vissza! Ne menj tovább! Nem szabad!
Az inkvizítor Ey'Lindit látta maga előtt, aki a Hiperhálóban, egy kis
viskóban aludt. Zhord a közelben feküdt, volt ott néhány űrgárdista
is, és... igen. Ott hevert a szerencsétlen, áruló navigátor is.
Ha Ey'Lindi most továbbmegy, akkor találkozni fog a Főnix Úrnővel,
aki felökleli lándzsájával. Ez lenne az a pillanat, amelyben Jaq
megvédheti Ey'Lindit a sorsától? Ez az a pillanat, amikor Ey'Lindi
lelkét biztonságba lehet helyezni, be lehet zárni egy... egy... egy...
Jaq képtelen volt tiszta fejjel gondolkozni, az agyában olyan zavar
támadt, mintha a Káosz közvetlen támadást indított volna ellene.
A zavarból, az örvénylő gondolatok közül aztán kiemelkedett egy
ovális arc. A körvonalai bizonytalanok voltak, akár lidérc is lehetett.
Jaqnak eszébe jutott az archoz társítható név: Olvia.
Valamikor közeli kapcsolatba került Olviával, amikor azon a
rettenetes Fekete Hajón több száz másik pszivel együtt a Földre
vitték őket, hogy az Istencsászár eledelévé váljanak. A több száz
ifjúból csupán néhányan maradtak meg: belőlük asztropaták vagy
inkvizítorok lettek. Olvia nem volt közöttük. Ő nem... Ő már régen
m e g h a l t .
Éppen úgy meghalt, ahogy Ey'Lindi!
Ó, veszteség, veszteség! A veszteség agóniája. A gyászé. Ó,
damnum, detrimentumi Jaqból szavak törtek elő:
– Fordulj vissza! Ne menj tovább! Nem szabad! Olviára esküszöm,
hihetsz nekem! Menj vissza!
A másik énje, aki ott volt Ey'Lindivel a Hiperhálóban, dühödten
r á ü v ö l t ö t t :
– Ego te exorciso!
A vad reakció hátrataszította ezt a Jaqot. A Hiperhálónak ez a
kanyarulata hirtelen összezsugorodott, apró ponttá változott, aztán
eltűnt előle.
De ő még mindig Ey'Lindi arcát látta!
Ah, nem. Mégsem. Ez Rakel arca.
Acélökleivel könnyedén masszává zúzhatta volna ezt a gyötrelmes
gondolatokat ébresztő arcot, de... Nem! Ez egy olyan arc, amelyet
lelkének zugában szentként tisztelt!
* * *
– Főnök! Visszatértél hozzánk?
– Ezt most hogy érted? – kérdezte Jaq.
– Csak álltál itt, mint valami kőszobor, megdelejezetten, és nem
voltál magadnál. Igen, mert magával ragadta az a látomás, a
Hiperháló képe, annak a helynek a látványa, ahol az idő másként
telik, mint a realitásban...
– Meddig tartott?
Zhord megmondta. Jaq felhördült.
– Ilyen sokáig?
– Ha nem lennék ilyen hűséges marha, amilyen vagyok, már rég
megugrottam volna.
– És ha nem lenne odakint egy plazmaágyú – tette hozzá Rakel, de
a zömik nem foglalkozott vele.
– Mi történt veled, főnök?
– Nem számít.
Jaq már biztos volt abban, hogy nem tudná kiragadni Ey'Lindi lelkét
élő, de halálra ítélt testéből; nem bírná áthozni ide. Már tudta, hogy
a látomást a káoszpáncél gerjesztette.
– Olyan nemesnek látszott ebben a páncélban – motyogta Rakel.
– Dicsőséges vörös és arany – bólintott Zhord. – Koponyák a
térdén, szkarabeusz az ágyékán. Szép volt.
Volt. Mert Jaq páncélja közben ismét átváltozott: szögletes és
sötétkék lett. Zhord és Rakel pontosan olyannak látták, amilyennek
ő látta önmagát akkor, amikor még ott tartózkodott a Hiperhálóban.
– Nem tehetek róla, főnök, de csodállak. Csak azt nem szeretem,
amikor kilépsz önmagadból. Ahogy az előbb kinéztél... Na, úgy
biztos nem hitték volna el rólad a káosz űrgárdisták, hogy közülük
való vagy. Olyan külsővel meg se próbálhattad volna átejteni őket.
Talán ez volt a páncél által generált illúzió jelentése. Talán a
látomás azt sugallta, hogy még mindig a lelkében lakozik a becsület
és a tisztaság – annak ellenére, hogy szántszándékkal kapcsolatba
akar lépni a démonokkal, és hogy Ey'Lindi megszállottjává vált.
Lehet, hogy ez a megszállottság valami olyasmi, aminek az
eredménye a dicsőség lesz?
Lehet, hogy éppen most pillantotta meg a fénylő ösvényt, a
megvilágosodás felé vezető utat, amikor magára öltötte ezt az
ocsmány káoszpáncélt? Talán a Numen alakította át? Talán a
Numen az, ami odavezérli ahhoz a káoszhajóhoz? Úgy, ahogy a
Janiikor odavezérelte a Császár palotájához, magához a
trónprotézishez? Numen az, ami láthatatlanul és érzékelhetetlenül
irányítja a lépéseit, ami vigyáz rá?
Lehet, hogy máris megvilágosodott? Elérte a célját anélkül, hogy
átélte volna a H'moni megszállottságot? Anélkül, hogy először át
kellett volna adnia lelkét a gonoszságnak? Talán az is elegendő
volt, hogy átengedte magát ennek a Káosz által létrehozott
acélöltözéknek, és utána rögtön purgálta a lelkét?
– Átmegyek a káoszhajóra – jelentette ki. – Add ide az
energiapálcámat, Zhord. – Felemelte a kezét, hogy az arca elé tolja
a vizorát.
– Ó, szentséges őseim! – kiáltott fel a zömik. – Elkéstél, főnök...!
A káoszhajó irányából Lex közeledett. Az arcát eszelős vicsorítás
torzította el.
Tizenegyedik fejezet
Tzeentch
Lex legrettenetesebb rémálmai váltak valóra.
Ó, igen, az Antrón is nagyon valóságos volt, hogy feláldozzák
Tzeentchnek; abban a barlangban már majdnem meg is tették, de a
terminátor-könyvtárosok megmentették őt is, Biffet is, Yerit is.
Ezúttal azonban senki és semmi sem menthette meg...
És ami még rosszabb: azok, akik most ejtették fogságba,
megrontott űrgárdisták voltak, olyan harcosok, akik tízezer éve
fellázadtak az Istencsászár ellen. Lexet valaha műtétekkel és Rogal
Dorn génmagjaival emberfelettivé változtatták – ezek a néhai
űrgárdisták viszont, éppen ellenkezőleg, embertelenné lettek. A
démonok irányították az életüket, a démonoktól kapták erejüket.
Már a puszta létezésük is ocsmányabb volt, mint a legförtelmesebb
i s t e n k á r o m l á s .
Sőt ezek még csak fel sem akarták áldozni. Ezek nem akarták
halálra kínozni. Ezek olyanná akarták változtatni, mint amilyenek ők:
démonok által megszállt káosz űrgárdista-kadéttá...
A káoszhajó belsejében a tárgyaik körvonalai romlottan deviánsak
voltak: ferdék, dőltek, torzak, bizonytalanok. A díszítések hányinger
keltőek és sátániak; úgy sértették az ember agyvelejét, ahogy a
hamis hangok a fület. Kénes füstölők égtek, talán azért, hogy
eltüntessék a közelben ólálkodó démonok bűzét.
A káosz űrgárdisták energiakesztyűk segítségével könnyedén
megtartották Lexet. A csuklóit és a bokáit fogták; úgy emelték fel
egy fémasztalra, akár a gyermek a játék babáját. Hasra fektették,
végtagjaira rácsattintották az asztalhoz hegesztett bilincseket, aztán
vizsgálgatni kezdték a gerincébe beépített aljzatokat. Egy harmadik
renegát valami jéghideg tárgyat dugott az apró nyílásokba. Lex
megremegett – nem is annyira a fájdalomtól, inkább a színtiszta
gonoszság ilyen közelségétől.
Vajon hány foglyot, hány sebezhető pszit vizsgáltak már ezen az
asztalon? Hány embert nézegettek, méricskéltek, vagdaltak szét?
Hány áldozat őrült meg itt, és hányan váltak a renegát mágusok
r a b s z o l g á j á v á ?
Most egy Ököl került a kezük közé. Lex tudta: ha meg akarja őrizni
a becsületét, nem árulhatja el, hogy melyik káptalanhoz tartozik.
Talán nem ismerik fel az arcára tetovált jeleket, az Öklök
s z i m b ó l u m a i t . . .
Fogva tartói feltolták sisakjuk vizorát, és undorító vihogással föléje
hajoltak Arcukon lassan megjelentek az elektro tetoválások.
* * *
Az űrgárdisták testéből csupán egyvalami hiányzik: az
ö n g y i l k o s s á g m i r i g y .
Csupán egyetlen dologra nem képesek: arra, hogy megöljék
m a g u k a t .
Hogy miért? A válasz egyszerű. Még a legsúlyosabb sérülést
szenvedett űrgárdistának is ki kell tartania, minimum addig, míg
kiemelik testéből a szaporító sejteket. Ha nem így lenne, hogyan
jöhetne létre egy új űrgárdista, aki majd a halott helyére lép?
A fájdalom Lex számára boldogság volt. A fájdalom az ő szemében
azonos volt Dorn imádatával.
Ám ez a kutakodás, ez a vizsgálódás, amit végrehajtottak rajta...
A fekete körmű ujj megnyomogatta a homlokán a sebhelyeket,
amelyek akkor keletkeztek, amikor kitépte magából a szolgálati
r u d a k a t .
– Úgy nézel ki, mint valami dezertőr – mondta kínzója, akinek arcán
démoni tetoválások pulzáltak. – Egy áruló, aki menekülni próbál. Új
családra leltél, dezertőr!
A hormonjaid azonban még mindig gyűlölnek minket. A hűség,
nyamvadt és átkozott ősatyád meg a Földön lakozó kripli iránti
imádat bűzét árasztják magukból.
Hogy lehet ez? Lássuk csak, mindjárt kiderítjük.
A hang hipnotikusan dallamossá változott.
– A változás, a mutáció és az alteráció a legfontosabb. Át fogunk
alakítani téged, hogy a lelked könnyebben elfogadhassa a tényt:
hitehagyott lettél. Közülünk való leszel. Az elkövetkezendő pár
évszázadban még nem érhetsz fel hozzánk, de olyan leszel, mint
mi. Szolgálni tudod majd az urunkat, Tzeentchet, akitől különleges
képességeket és varázserőt kaphatsz jutalmul. Ó, igen, igen, igen...
Lexnek annak idején, amikor még csupán reménybeli űrgárdista
volt, át kellett esnie bizonyos próbatételeken, beavatási
ceremóniákon; egyszer például az elképzelhető legundorítóbb
dolgokat kellett megennie. Az a rítus, amely a káoszűrhajó
belsejében zajlott, s amelynek szintén ő volt a főszereplője,
ocsmányságban és romlottságban minden korábbin túltett; itt valami
olyasmit kellett megtapasztalnia, amire nem is talált szavakat.
Hogyan tudta kitörölni a memóriájából a romlás csókját, a Káosszal
való egyesülést, a hitszegők imáját, a varázsigéket és a
megidézéseket, miközben érezte, hogy azok a gonoszsággal
átitatott csápok a gerincébe épített aljzatok belsejében matatnak?
Megtámadták az idegrendszerét, hányingerkeltő képeket jelenítettek
meg előtte, amelyek azt sugallták, azt próbálták elhitetni vele, hogy
a kozmosz egy nagyon törékeny, nagyon sérülékeny valami, a
valóság gyenge szálaiból készült – azokból a szálakból, amelyeket
a démonujjak most szétbontanak és újra összeerősítenek, hogy
létrehozzanak valami új és a réginél sokkalta erősebb szövetet.
Miközben kínozták, és megpróbálták beavatni, az egyik látomásban
végignézte, hogy a kozmosz egyetlen buborékból pattan elő, egy
olyan kis buborékból, amely a hipertér mélyéről sodródott éppen
erre a helyre. Ó, milyen aprócska volt az univerzum! Olyan
jelentéktelen, akár egy darabka verébürülék. És ez a kis
guanódarab hirtelen meggyulladt. Lángra kapott, és terjeszkedni
kezdett. A gázok anyaggá változtak. A tér kitágult, hogy magába
bírja fogadni a tűzözönt. Az anyagból létrejöttek a galaxisok
milliárdjainak napjai és bolygói. És ez az egész csupán tajték volt a
hipertér óceánjának tetején...
Látta azt is, ahogy ez a gigantikus óceán egyetlen hullámcsapással
újra összetömöríti a galaxisokat és a körülöttük lévő űrt,
megsemmisítve azt az ideiglenes zavart, azt a kis porszemcsét,
amely magában foglalta a teret és az időt, és mindent, ami élni
a k a r t .
Az élet vágyai és indulatai azt idézték elő, hogy rettenetes entitások
jöttek létre a hipertérben, amelyek azután újabb, náluk alacsonyabb
rendű lényeket teremtettek – megjelentek a mindenségben a
démonok és az alsóbb szintű démonok. Ezek rátámadtak a
valóságra, és megpróbálták lakóival együtt idő előtt visszarángatni a
hipertérbe. Tzeentch és a csatlósai minden más lénynél
keményebben küzdöttek azért, hogy megváltoztassák a kozmosz
j ö v ő j é t .
És Tzeentch diadalmaskodni fog!
A Földön lakó Császár nem egyéb, mint egy pislákoló gyertya a
gonosz sötétségben. Rogal Dorn és a többi ősatya sugárzása?
Szánalmas kis fénypöttyök!
De mi a helyzet azzal a fénylő ösvénnyel, amelyet Jaq keres? Mi a
helyzet azzal a világossággal, amelyet az univerzális szinten
megjelenő jó szándék és részvét, az önfeláldozás gyújthat meg?
Mintha egy veréb beleszellentene a hurrikánba. A Numen szelleme
még nem ébredt fel, alszik és öntudatlan, legfeljebb csak álmodik
arról, hogy létezik és cselekszik.
Ó, te bátor harcos, mondd hát el a körülötted állóknak, hogy mely
űrgárdista káptalanhoz tartozol! Ó, add át Tzeentch e követőinek a
sors könyvét! O, csatlakozz hozzájuk, boldogan és önként, légy a
segítségükre ennek a hitvány kozmosznak az elpusztításában!
Meglásd, a jutalom nem marad el!
Lex idegeiben és agyában úgy bizseregtek a démoni késztetések és
parancsok, mintha apró tűzhangyák lennének. Hangyák, amelyek
közösen egy gigantikus lény testét alkotják.
– Melyik káptalantól dezertáltál? – hallotta a kérdést.
Megremegett. A szája habzott. A lelke kétségbeesetten fuldoklott a
gonoszság tengerében; alámerült benne, felbukkant, aztán ismét
lesüllyedt. Már nem tart sokáig ez az egész; a lelke hamarosan
Tzeentché lesz, ő pedig engedelmes bábbá válik...
– Melyik káptalantól?
Ahogy kinyitotta a száját, hogy válaszoljon, a bal keze kiszabadult a
bilincsekből. Kiszabadult és felemelkedett, mintha önálló akarata
lenne, mintha arra készülne, hogy megfojtsa őt. Ez volt az a kéz,
amelybe belevéste a necromundai Biff Tundrish és Yeremi Valence
nevét. A két hős Császári Ököl nevét...
Úgy tűnt neki, hangokat hall a távolból, valahonnan a lelkek
tengeréből. Biff és Yeri hangját. Arra biztatták, hogy ne adja meg
magát. Nem... ő már túl gyenge az ellenálláshoz. A hangok
buzdították, kérték, engedje meg, hogy segítsenek neki. igen, igen,
mind a ketten, de Yeri különösképpen vágyott arra, hogy
megvédhesse őt. Mindig is így volt. Akkor is, amikor még élt.
Am legyen! Hadd váljanak ezek a hősök az ő személyes védelmező
démonjaivá, hadd lépjenek be a tudatába, a lelkébe. Szállják meg
és rángassák vissza a lelkét a biztonságba. A lelkét, amely már
majdnem Tzeentch birtokába került. A bal kéz csontjába vésett,
bőrrel takart nevek... Igen, ezek a legerősebb védőrúnák! Ezek azok
a jelek, amelyek segítségével nem csupán halott bajtársai, de Rogal
Dorn kezét is megragadhatja. Elbukott, de társai, a hős űrgárdisták,
az utolsó pillanatban a segítségére sietnek, felemelik és
m e g e r ő s í t i k !
Izzadva, vergődve ellenállt a Káosz űrgárdistáinak.
A káptalanja? Ezt nyugodtan elmondhatja. Szégyenkezés nélkül,
hiszen ez a legnemesebb név, amely létezik.
A sors könyve? Erről is beszélhet. Nem követ el árulást, hiszen
ezek már úgyis tudják, hogy valahol a közelben van.
De kit fognak odaküldeni érte? Kire bízzák rá a megszerzését?
Kinek kell ölnie vagy megdöglenie az akció során, ha nem éppen
ennek az új harcosnak, a Káosz legifjabb kadétjának?
– Ez lesz az első próbatétele.
– A házban azt gondolják majd, hogy megszökött tőlünk...
– Ölni fog. Pusztítani...
Lexet fellelkesítette, hogy a puszta kezével ölheti meg azt az
inkvizítort. Arra vágyott, hogy átadhassa Jaqot ezeknek a
harcosoknak, akik testvérei lettek a varázslatban. Kéjes érzések
áradtak szét benne, amikor belegondolt, hogyan fogja kitépkedni
annak a hitvány kis zömiknek a karjait és a lábalt. Ami pedig Rakelt
illeti, azt a szajhát... Neki is az lesz a legjobb, ha Jaq kínhalált hal.
Mert mi történne vele, ha az inkvizítor életben marad? Kap majd
egy újabb polimorfin injekciót, és iszonyatos kínok között alaktalan
masszává torzul. És mindezt csupán Jaq Draco ostoba ambíciói
m i a t t . . . !
Ó, igen, és ott van az a Halálbohóc, akinek új testvérei még hasznát
v e h e t i k .
Boldoggá tették ezek a gondolatok; a hormonjai felpezsdültek, és
biztonságban érezte magát, mert tudta, a bal keze mindenképpen
segíteni fog neki; elhozza számára a megváltást.
Ám a kéz most nem mozdult. Elernyedt.
A káoszűrgárdisták röhögtek. Hogy mi van akkor, ha a kadétot
megölik abban a házban? Semmi! Kit érdekel, hogy megdöglik egy
áruló, egy dezertőr, egy naiv, balga izomtömeg, a hitvány Birodalom
csicskása? Ha ő kudarcot vall, akkor a Káosz hercegei fogják
megszállni a villát, ők szedik össze a zsákmányt. Lex? Hiszen ő is
csak zsákmány. Értékes, ha beválik – de ha elpusztul? Nem számít!
* * *
– Idejön! – bömbölte Zhord, és meglóbálta a Császár Békéjét.
Jaq felemelte az energiapálcát.
– Ne lőj, míg nem használom ezt! Lehet, hogy ki tudom purgálni.
Talán még meg tudom tisztítani.
– Te könnyen beszélsz. Rajtad páncél van. Szerencsére Lexre nem
adtak rá káoszpáncélt...
– Parancsolom, hogy ne használd a fegyveredet! Ha megteszed,
végzek veled!
– Ó, őseim, talán jobb lenne, ha te ölnél meg! Akkor nem kellene
átélnem azt, ami ezután következhet...
Mi következhet ezután?
Gyakorlatilag mindegy, hogy Jaqnak mit sikerül elérnie Lexszel
kapcsolatban. Tegyük fel, hogy vissza tudja adni neki a józan eszét.
És? Lesz még két kéz, két izmos kéz, egy harcos, aki elsüthet egy
fegyvert. Ezzel semmi sem oldódik meg, hiszen nemsokára
páncélos káoszűrgárdisták ellen kell harcolniuk.
Harcolni – egy plazmaágyú ellen?
– Szabadon eresszem a Halálbohócot? – kérdezte Rakel.
Micsoda? Fegyvert adni egy Harlekin kezébe? Szövetkezni azzal a
Bohóccal? Ő hajlandó lenne arra, hogy fogva tartói oldalán küzdjön
annak megakadályozása érdekében, hogy a sors könyve a Káosz
katonáinak kezére kerüljön?
Naiv és kétségbeesett lépés lenne.
Lex a kitört ablak maradványain keresztül lépett be. Bal keze
megragadta a keretet. Az a kéz... Mintha önálló akarata lenne.
Mintha le akarná lassítani, vissza akarná tartani az óriást.
Arca maszk merev volt, gyilkos düh keményítette vonásait.
Rávicsorgott a kezére.
A kéz eleresztette az ablakkeretet, ökölbe szorult, és állon vágta
g a z d á j á t .
– Ez... önmaga ellen küzd!
A kéz odaintett Jaqnak, hogy ne használja az energiapálcát. Jaq
hátrább lépett, de továbbra is készenlétben állt.
– Démon van benne... és még sincs!
A kéz olyan mozdulatot tett, mintha kinyitna egy könyvet, aztán a
pince irányába mutatott. Intett, hogy Jaq menjen oda.
A kéz körül furcsa nimbusz jelent meg, kvázi foszforeszkáló
nyomokat hagyott a levegőben, amelyek mintha irányjelző nyilak
lettek volna.
Lex kapkodva, sürgetően megismételte a mozdulatot. A dolog
nagyon fontos volt, gyorsan kellett cselekedni, mert lehet, hogy a
hajón maradt renegátok figyelemmel kísérik.
– Az alagsor nem a legbiztonságosabb hely, amikor a plazmaágyú
kilövi töltetét.
Ha lemegyünk, élve eltemetődünk, és ugyanúgy megsülünk, mintha
fent maradnánk. Vagyis... sokkal lassabban.
A fénylő bal kéz – egy egész dicsőséges kéz, nem csupán egy ujj –
Jaq felé mozdult. Nem az energiapálcát akarta elvenni tőle, csak azt
kérte, hogy az inkvizítor fogja meg energiakesztyűs kezével.
A fénylő bal kéz átlátszóvá vált, olyan volt, mint az alabástrom a
röntgensugár alatt. Látszottak a csontjai, amelyekre szavakat
faragtak, neveket, alig olvasható, alig látható apró, de pontos és
határozott vonalú betűkkel. Jaq közelebb hajolt, de nem volt idő
arra, hogy alaposabban szemügyre vehesse az írást.
Megfogta a kezet. A következő pillanatban villámok vették körül a
páncélját, és a vértezet, a teljes fémszerkezet, ismét színt váltott,
újra dicsőségesen vörös és aranyszínű lett. Ha a renegátok most
figyelik őket, biztosan meghökkennek, sőt elbizonytalanodnak
ennek az okkult ízű, rejtélyes átváltozásnak a láttán. És ezzel a
házban tartózkodók újabb értékes másodperceket szerezhetnek.
Lehet, hogy a renegátok azt hiszik, maga Tzeentch manifesztálódott
a házban. Biztos erre gondolnak, hiszen csakis Tzeentch lehet
képes arra, hogy ilyen különös változásokat, ilyen látszólag nemes
metamorfózist idézzen elő...
A kéz segített Jaqnak a páncél mozgatásában. Az inkvizítort a
dicsőség keze vezérelte.
– Maradj, Zhord, maradj! – adta ki a parancsot Jaq. – Rakel is... A
renegátoknak látniuk kell, hogy valaki idefent marad. Ha mind
kimegyünk, azonnal elindulnak és bejönnek.
– Ó, őseim...!
Rakel döbbenten, levegő után kapkodva bámult a két varázslóra,
akik lassú, de határozott léptekkel elhagyták a helyiséget.
Milyen tágra nyíltak a türkizkék szemek! Milyen eszelősen vigyorgott
a Bohóc amikor meglátta Lexet és Jaqot! Jaqot abban a csodálatos
páncélban. Jaqot, akit Lex vezetett. Lex, akinek fénylő keze
foszforeszkáló csíknyomokat hagyott a levegőben. Ó, hogy rángatta
a Bohóc, Marb'ailtor a láncait...!
– Deamhan diabhal! – suttogta reszketve. Az óriás démonbűzt
árasztott magából, de a keze, az a világító kéz mintha égő, eleven
fáklya lett volna, amely képes sakkban tartani minden gonoszságot.
Ez a páncél, ez csak egy fantazmagória Olyan, mintha sima
selymet terítettek volna borotvaéles pengékre. Látszat. Csalás.
Megtévesztés. Valamilyen komoly, nagyjelentőségű dolog történt.
Valami, aminek még nincs vége. De mi? Micsoda? A Bohóc érezte,
a halál mosolyog rá az árnyékok közül, és úgy fogja elragadni, hogy
nem is tudja, mi történt körülötte.
Lex és Jaq nem foglalkozott Marb'ailtorral.
A Rhana Dandra könyve nyitva volt. Lex, még mindig ragyogó
kezével, megfogta. Fénylő ujjai úgy mélyedtek bele a
pergamenkötegbe, akár a szakácsnőké a dagasztott nyers
tésztába. Ahogy felemelte a kezét, egy pillanatra úgy tűnt, mintha az
ujjai végén rúnák foszforeszkálnának... A lapokon lévő jelek
m e g m o c c a n t a k .
Marb'ailtor felüvöltött – a könyvet féltette, amelyben Lex látszólag
kárt tett.
Lex a dicsőség kezével Jaq energiapálcája felé intett, azután
magára mutatott. A másik keze, a megszállott keze, megragadta az
inkvizítor vállvértjét. A kéz és a vállvért között vöröses és
aranyszínű fényívek jelentek meg, amelyek egyetlen másodperccel
később már el is tűntek. A megszállott kéz mintha magába
szippantotta volna a páncél hősi színeit; a vértek megfeketedtek,
lehámlott róluk a vörös és az arany.
Jaq páncélja szögletes lett, és elsötétült.
Az inkvizítor megértette. Lex megpróbálta átplántálni belé a démoni
megszállottságot. Valahogy úgy, ahogy a villám keresztülcikázik a
konduktoron. És mindezt azért, hogy feltöltse őt energiával.
Jaq az űrgárdista melléhez szorította az energiapálcát.
– Add meg magad, e testben lakozó démon! Szállj át belém! Ego te
exorciso ! – És elsütötte a pálcát.
A villám hátrataszította Lexet, s nekivágta az ajtónak. Az űrgárdista
lassan oldalra dőlt. A dicsőséges kéz foszforeszkáló csíkot húzott a
kőfalra. Lex a padlóra omlott, arrébb gurult, a hátára fordult.
Szemében felcsillant a megváltottság fénye, ahogy – még mindig
élve – Jaqra nézett.
* * *
Jaq oldalra perdült, és talán elesett volna, ha nincs rajta a páncél.
Az energiapálca kihullt kesztyűs kezéből. Belekapaszkodott az
olvasóállványba, így visszanyerte egyensúlyát. Lenézett a mozgó,
változó rúnákra: az írásjelek úgy vándoroltak, úgy löttyentek oldalra,
akár a folyékony higany.
Mit akar közölni vele ez a könyv? És egyáltalán... Ő mit akar
megtudni belőle?
A sorsát. A jövőjét.
Azt, hogy hol van az a hely, ahol meg lehet csavarintani az időt.
Ahol visszájára lehet fordítani...
Vagy azt, hogy hol az a hely, ahol egy lelket vissza lehet hozni a
h a l á l b ó l . . .
A megváltás helyét. A megtisztulásét.
Azt, hogy hol van az a hely a hipertérben, ahonnan a fénylő ösvény
kiindul. Miért akarja ezt tudni? Hogy elmenjen oda, és ezzel
felébressze a szendergő Nument. A káoszivadék talán felkel majd,
és megkezdi istenné válását, magához ragadja a hatalmat, és talán
önmaga egyik töredékét bele inkarnálja abba a megvilágosodott
halandóba, aki meglátogatta, míg káoszbölcsőjében feküdt.
Igen, lehetséges, nagyon is lehetséges, hogy ez az egész nem
más, mint megalomániás fantáziálás.
De mégis... Ha feltámaszt valakit, ha visszahoz valakit a halálból
azon a szent és különleges helyen, akkor tettével valószínűleg
csillámló hullámokat gerjeszt, amelyek végighaladnak a hipertér és
a kozmosz egész szövetén...
Ha feltámaszt valakit, aki olyan értékes, mint Ey'Lindi...
Igen, ó, igen!
A személyes szenvedélyek és a kozmikus megváltás – mindkettőt
egyszerre szolgálja ezzel a tettével. A Birodalom megmenekülhet és
átalakulhat, ugyanúgy, ahogy Ő, a Földön Lakozó is. Gyógyító
balzsamot vihet annak a megsebzett istennek, eltüntetheti a
sérüléseit a fény gyermekével.
Jaq semmire sem vágyott jobban, mint arra, hogy Ey'Lindi
feltámadjon, reinkarnálódjon. A nő olyan volt számára, mint az egyik
testrésze; elvesztése felért egy amputációval. Szellemszerű
jelenlétének intenzivitása nem fakult meg.
Furcsa hangok ólálkodtak az elméjében, de az érzékszervei
valahogy élesebbé váltak. Vakító fénnyel jelent meg előtte egy
mondat – egy körívet leíró mondat az egyik oldalon, egy szósor,
amely saját testét felfalni akaró féregként visszakanyarodott
önmagába. A legelső szó egy komprimált kód volt, amely most
aktiválódott, és azonnal megjelenítette az utána következőket, az
utasítássort. Mert a szavak utasítások voltak, egyszerű parancsok.
Irányjelzések. Cél, Ceart Lár – bal, jobb, közép. Irányok a
Hiperhálóban. Irányok, amelyeket követve Jaq sorsa
b e t e l j e s e d h e t e t t .
Amikor a rúna megjelent az agonizáló Azul Petrov előtt – az a rúna,
amely elárulta a Fekete Könyvtárba vezető utat –, a kezdőpont, mint
kiderült, pontosan az a hely volt, ahol Petrov abban az adott
pillanatban éppen tartózkodott.
Ennek a kígyómondat esetében is így kellett lennie.
Jaq acélkesztyűs ujjával lehúzta a védőlemezt a monoklijáról.
A mondat abban a pillanatban bonyolultabbnak tűnt; elágazások
jelentek meg rajta. Már nem is mondat volt, hanem egy bonyolult
jelháló. Amit Jaq a lencsén látott, az nem magyarázott meg semmit,
de sok mindent szemléltetett. A jelek között fényleni kezdett egy
bizonyos útvonal. A vonal időnként visszatért önmagához,
keresztezte magát, kétszer átszelt egy nagyobb tengelyt, amely
nem lehetett más, mint a lidérchajók által használt csatorna.
Hát persze! Annak az energiától feszülő helynek a Hiperhálóban,
annak a huroknak, amelyet állítólag a Nagy Harlekinek kerestek...
nem volt egy kifejezett és határozott helye. Mindenütt
megjelenhetett; az ember bárhonnan, bármilyen kiindulópontról
eljuthatott hozzá – feltéve, hogy pontosan haladt végig az útvonal
k o m b i n á c i ó k o n .
Nem csoda, hogy a Harlekinek sosem találták meg ezt a helyet.
Potenciálisan bárhol lehetett, de soha nem bukkantak rá, mert azok,
akik keresték, nem ezt a Pontosan meghatározott kombinációt
követték. Józan elmével senki sem vállalkozott arra, hogy
keresztezze a nagy lidérchajó-tengely széles alagútját.
Jaq tágra nyílt szemmel bámult. Az útvonalon felfedezett egy kis
rést. Aztán valamivel arrébb egy másikat.
Vajon ezek a rések, ezek a folytonossághiányok azt jelentik, hogy a
kutatónak valahol el kell hagynia a Hiperhálót, és egy másik helyen
vissza kell térnie bele? A mestervilágon, ahol egymás közelében
számos Hiperháló-kapu létezett, csak a véletlen segíthette hozzá a
bátor vállalkozót ahhoz, hogy megtalálja azt, amelyikre szüksége
van. Ezek a rések... ezek egy olyan bolygót jelölnek, ahol nem egy
és nem sok, hanem két kapu van. Az egyiken ki kell lépni, a planéta
felszínén eljutni a másikhoz amelyen keresztül ismét be kell hatolni
a Hiperhálóba...
A Fekete Könyvtár rúnáját lecsiszolták a hiperszemről. Jaq most
érezte, hogy az energiával feltöltött helynek – annak, amelyet
keresett – a rúnája pszichikailag vékony fekete vonalakkal
rárajzolódik a hiperszemből metszett lencsére.
És ahogy ez megtörtént, a lapról eltűntek a rejtett mélységek.
Jaq ráhúzta a lencsére a védőlemezt – a lelkes rovargyűjtő csukja
rá ilyen óvatosan a doboza fedelét a ritka és értékes zsákmányra.
Most már, ha úgy akarja, bármikor keresztülnézhet a lencsén, és
akkor... akkor meg fogja látni rajta az útvonalat.
Vajon az útvonalmondat lekopott a lapról? Vagy esetleg rajta
maradt, és mások is megtalálhatják? Jaq durva mozdulattal kitépte
a könyvből a lapot, majd összesodorta.
Lex a padlón kuporgott. A mellén jókora, koromnak látszó folt
sötétlett, de a jelek szerint nem érzett fájdalmat, vagy legalábbis
nem törődött a testére égetett sebbel.
Jaq odadobta az összesodort lapot az űrgárdistának.
– Dugd a hálópáncélodba. Ne veszítsd el. Segíts kijutnom ebből az
átkozott páncélból! Siess, nincs sok időnk!...
A Halálbohóc vágyakozva nézte a pergamentekercset. Talán azt
hitte, hogy fogva tartója, ez a mágus, valami felbecsülhetetlen
értékű és kimondhatatlanul nagy jelentőségű próféciára bukkant rá,
valami olyasmire, amihez képest a könyv többi része semmit sem
ér. Ezt hihette, ez járhatott a fejében, de nem szólt, semmit sem
csinált. Nem vette észre, hogy Jaq valójában mit fedezett fel, és
nem látta azt sem, hogy az útvonal rárajzolódott a lencsére – ahogy
azt sem érzékelte, hogy a villa közelében leereszkedett egy
káoszhajó. Orrcimpái remegtek, még mindig érezte a démonbűzt.
Nem is csoda, hiszen az egyik forrása ott volt a közvetlen
közelében, a cellájában.
* * *
Miközben Lex segített lehántani a vérteket, Jaq titokban
megvizsgálta magát, a lelkét.
Tisztának tűnt, józannak – annak ellenére, hogy találkozott a
K á o s s z a l .
A találkozás felébresztett benne egy érzést, amely az agyától
legtávolabb lévő testrészében, a jobb lába nagyujjában vert tanyát.
Csak itt érezte biztonságban magát, csak itt nem tartott attól, hogy a
józanságát megőrző elme rátalál.
Amint felfedezte a jelenlétét, ez a furcsa hangulat, amely valaminek
a közelségére utalt, duzzadni kezdett, és kinyújtotta hosszú
csápjait. A nyúlványok felfelé kapaszkodtak, és mindent
megbénítottak, elzsibbasztottak, amihez hozzáértek. A jobb lába
érzéketlenné vált, nem engedelmeskedett az akaratának, oldalra
rúgott. Nem az inkvizítor, hanem az a valami irányította, ami ott
rejtőzött benne.
A lába először csak térdig zsibbadt el, aztán combtőig. Az idegen
egyre feljebb hatolt benne, úgy emelkedett, mint zivatar idején a
csatornák vízszintje. A gyorsan elmormogott imák nem sokat értek.
Ez a hipertérből származó energiaizé mindenképpen, bármi áron a
hatalmába akarta keríteni a testet, amelybe beleszorult. Birtokolni
akarta, használatba venni.
Jaq a kezének még mindig tudott parancsolni. Megtehette volna,
hogy önmaga ilyen fordítja az energiapálcáját, de tudta, ezzel
komoly sebet ejtene a testén. Lexet előbb megvédte a keze, az a
világító, dicsőséges bal kéz. Az űrgárdistából kipurgálódott a
démon, kiszökkent belőle – hála az energiapálcának, a bal kéznek
és az Istencsászárnak! –, és mivel nem maradhatott pucéran, test
nélkül ezen a világon, rögtön beleugrott egy másik élőlénybe.
J a q b a . . .
Jaqnak most önmagából, a saját zsigereiből és velejéből kellett
kitépnie a démont, innen kellett visszazavarnia a hipertérbe.
Még a torka és a hangja is a sajátja volt. Odakiáltott Lexnek:
– Ne nézz a lencsére! Tarts egy vértet az arcom elé! Pajzsként
fogd. Egy csillogó vértet, amely olyan, mint a tükör!
Lex megértette, hogy az inkvizítor mit kíván tőle. Felkapta az egyik
vállvértet, és Jaq arca elé tartotta.
A sima, fényes fémfelületre rárajzolódott Jaq torz tükörképe. Egy
szakállas arc... amely előtt hirtelen megjelent a kétfedelű monokli.
Az inkvizítor lehúzta róla a fedelet, a szeme elé tartotta, és a
hiperszem maradványán keresztül ránézett a saját tükörképére. A
lencsére rajzolódott rúnát látta, a finom vonalakat – az útjelzést.
Aztán... Mintha energiasugár csapott volna az agyába. Nyers és
durva hipertéri energia. Majdnem olyan volt, mint a testébe költözött
démon, de szerencsére ez nem rendelkezett saját akarattal, sem
t u d a t t a l .
Akár a partra kicsapó hullám, az energiasugár, miután az agyába
ért, azonnal visszahúzódott, és beleszívott a lelkébe. A halandók
ilyenkor szoktak elszakadni az életüktől vagy a józan eszüktől... A
szívóenergia magához cuppantotta a démont, amely folyamatosan
és állhatatosan, meghökkentően gyorsan egyre feljebb haladt az
inkvizítor testében.
Az idegen hozzátapadt a hiper szemlencsén keresztül érkezett,
visszavonulni kívánó energiatömeghez. Hozzátapadt, és sikoltva,
identitását elveszítve lesodródott vele.
A távozó energiadagály kiszívta Jaqból a behatolót.
Jaq ráhúzta a lencsére a két fedelet, és mély lélegzetet vett.
Lex ledobta a padlóra a vállvértet, majd összecsapta a Rhana
Dandra könyvét. Acélkemény körmével kifeszegette a borítóból az
értékes drágaköveket, s a kincset a hálópáncélja övén függő
erszénybe gyömöszölte. Előre gondolkozott. Ha sikerül élve
kijutniuk a villából, akkor nem sok holmit vihetnek magukkal,
legfeljebb a fegyvereiket. Szükségük lesz felszerelésre; szükségük
lesz valamire, ami értékes.
– Megvilágosodtál? – kérdezte tőle Jaq, aki még mindig a történtek
hatása alatt állt.
Lex úgy tett, mintha nem hallaná a kérdést. Az ostoba kérdést. Mert
hogyan is válhatna ő megvilágosodottá, amikor sosem rendelkezett
olyan képességekkel, mint a pszik. Nem, itt most csoda történt.
Csoda, amelynek bekövetkeztét a csontjaiba vésett neveknek
köszönhette, annak, hogy halott bajtársainak lelke a segítségére
sietett, és hogy képes volt kapcsolatba kerülni Rogal Dornnal, a
ragyogó fénnyel.
– És te? – kérdezett vissza.
Jaq nem tudta, mit felelhetne. Analizálta magát, de nem vette észre,
hogy különösebben megvilágosodott volna. Ó, igen, tisztán
belelátott a sors könyvébe, de ehhez talán az a dicsőséges kéz
segítette hozzá, amely most már nem fénylett. Ó, igen.
féligmeddig beleköltözött valamilyen démon, itt volt a testében, de
nem kaparintotta meg a lelkét.
Nem, ez még nem a valódi megvilágosodottság. Azt csak akkor
érheti el, amikor eljut arra az energiától vibráló helyre; amikor
feltámasztja és reinkarnálja Ey'Lindit.
Fent, a villa első szintjén, megszólalt egy robbanótöltetes fegyver,
aztán válaszként felhangzott a nehézfegyverek kerepelése. A
renegátok ezek szerint visszatértek a házba. És csak Zhord meg
Rakel van odafönt!
Ahogy Jaq és Lex felrohant a lépcsőn, magára hagyva a Bohócot és
pillanatnyilag feledve a könyvet, odaföntről és a házon kívülről olyan
robbanássorozatok hallatszottak, amelyek forrására nem volt
logikus magyarázat...
* * *
Mégis volt magyarázat.
És ez a magyarázat egyszerre volt csodálatos és iszonyatos.
A káoszűrgárdisták kiözönlöttek hajójukból, és ismét támadást
indítottak a ház ellen. Zhord megvárta, amíg félútig jutnak, majd
tüzet nyitott. Becsülettel akart meghalni – és meg akart halni, mert a
másik lehetőség valahogy nagyon nem tetszett neki.
A lövéseire mennydörgésszerű robajt kapott válaszul. Aztán, pár
pillanattal később, repülő gépezetek jelentek meg a levegőben,
közvetlenül a káoszhajó fölött. Felfegyverzett gépek.
Kétszemélyesek. Zhord sebüben féltucatnyit számolt össze.
Elda Viperák voltak – valamivel nagyobbak, mint a jet siklók.
Egyikenmásikon suriken katapultot helyeztek el, de volt, amelyikre
suriken ágyúkat. Három Vipera nehéz plazmafegyvert is cipelt,
mintegy ráadásként. A másik hármon lézerágyúk voltak. A pilóták és
a lövészek a mestervilág Őrzői közé tartoztak; sápadt zöld
lidércpáncélt és sötétzöld sisakot viseltek. A Viperákon zöld zászlók
l o b o g t a k .
A hetedik Vipera távol maradt a hajótól; a lövész helyén valamiféle
határozatlan körvonalú színpompás lény ült. A harmadik
Harlekinnek ezek szerint sikerült eljutnia a Hiperháló-kapuhoz,
kapcsolatba lépnie a többi eldával, és most visszatért az
e r ő s í t é s s e l .
Erősítéssel... vagy bosszúálló osztaggal? Lehet, hogy rájött, hogy
mi volt a színház ellen intézett támadás hátterében? Annak ellenére
megérzett valamit, hogy Jaq előrelátóan pszichikai védőburkokat
alakított ki? Megérezte, esetleg kitalálta, hogy a történteknek
valamilyen köze van az elveszett sorskönyvhöz?
Bizonyára nem gondolt arra, hogy a Halálbohócot nem ölték meg,
hanem fogságba ejtették. Ha ezt tudja, akkor valószínűleg még egy
Viperát hoz magával, amelyre a kiszabadított fogoly majd felülhet.
A Viperák a vihar farkának, a legutolsó, legritkább homokfalnak a
fedezékében repültek el a városig. Talán észlelték, hogy egy
káoszhajó ereszkedett le a bolygónak erre a pontjára? Ha nem,
akkor valószínűleg az a démoni aura keltette fel a figyelmüket,
amelyen pszi érzékszerveikkel képtelenek voltak keresztülhatolni.
Nem, nem történhet meg, hogy a sorskönyv a Káosz markába kerül!
Az egyik Vipera plazmaágyúból és lézerágyúból nyitott tüzet az
önmagát háznak álcázó hajóra. A pilóták és a lövészek látták, hogy
a renegát űrgárdisták ebből az objektumból vonultak ki a másik,
valódi ház ellen, és rögtön rájöttek, hogy mivel állnak szemben. Az
egyik objektum ház. A másik... a Káosz hajója!
A plazmatöltetek nekivágódtak a célpontnak. Forrósághullámok
izzították a levegőt, mennydörgésszerű robaj hallatszott. A hajó
egyes részei ionizált, szuperforró gázfelhőkké váltak. A lézerágyúk
energiavillámai komoly sebeket ejtettek rajta; az álcázó réteg eltűnt
róla. A dobozszerű bárkát már semmi sem takarta el; tisztán
látszott, hogy az orránál elhelyezett gigászi fogókarok egyikének
vége lerobbant a helyéről. A plazmaágyú csöve szétnyílt. A hajótest
egy része felhasadt. A hátáról levált az egyik pengetaréj, a levegőbe
emelkedett, és úgy lebegett, akár egy förtelmes ragadozó madár.
Lejjebb ereszkedett, aztán oldalra libbent, és belecsapódott az egyik
szomszédos házba, átszakítva a tetőt. A hegye valószínűleg
megsértett valamilyen energiaegységet, mert egy pillanattal később
a ház egész teteje felemelkedett. A robbanás után kisebb tűzgolyó
szállt az ég aljára; ezt sűrű, fekete füstoszlop követte.
A hajó felső plazmaágyúja kiböffentett egy lövedéket. Az egyik
Vipera fortyogó gázfelhővé változott a levegőben.
A plazmaágyúknak a lövések leadása után szükségük van egy kis
időre, hogy elegendő energiát szívjanak magukba a
tápegységekből. A Viperák pilótái a hajó és a villa közötti nyílt
terepen haladó renegátok felé fordították gépeiket. A Káosz
űrgárdistáira '73uriken korongok záporoztak. A Viperák irányába
lentről nehéz robbanótöltetek és mini rakéták száguldottak. Az egyik
Vipera-lövész lezuhant a gépéről. A Káosz harcosai átlyuggatott,
megpörkölődött páncéllal tántorogtak.
Zhord vaktában kilőtt a kertbe.
Ez volt az a pillanat, amikor a hajó jobb oldalán lévő plazmaágyú
ellőtt a lángoló ház mellett. A kertet körbefogó fal semmivé lett, s
láthatóvá vált a mögötte húzódó utca. Fél lánctalpas páncélozott
járművek, a tetejükön rakétakilövőkkel és géppuskákkal... A tankok
mellett ébenfekete, tükörarcú katonák loholtak – lézerpuskás
arbitrátorok.
A falat szétbontó plazmatöltet egy része közéjük csapott, és
áldozatokat szedett. A fél lánctalpasok megtorpantak, majd
felgyorsítva keresztülszáguldottak a lassanként szétfoszló forró
gázfelhőkön. Mielőtt a hajó hátulsó plazmaágyúja feltöltődhetett
volna, a páncélosok átcsattogtak a kerten, és pozícióba álltak a
földön hasaló bárka mellett.
Vajon mire gondoltak az arbitrátorok, amikor meglátták az idegen
lények által vezetett repülő szerkezeteket, valamint az eldákat, akik
szűnni nem akaró elszántsággal támadták a szögletes páncélú,
undorító külsejű űrgárdistákat?
Ez is hamar kiderült. A harckocsik és a gyalogos rendfenntartók
tüzet nyitottak mindenre és mindenkire, aki megzavarta a Császár
b é k é j é t .
TUB-TUB-TUB-TUB – makogtak a géppuskák. A levegőben
lézersugarak cikáztak, s amikor valamilyen acélfelülethez
csapódtak, a legcsodálatosabb tűzijátékot megszégyenítő
szikrazuhatagok közepette romboltak. A renegátok páncélja
azonban hihetetlenül erős volt; a géppuskagolyók egyszerűen
lepattogtak róluk.
A harc háromszoros intenzitással folyt. Jaq villája több találatot
kapott, a falak ingataggá váltak, a törmelékdarabok közé a betört
ablakokból kiröppenő üvegszilánkok keveredtek. A detonációk zaja
fülsiketítő volt.
– Tűnjünk el innen! – kiáltotta Zhord.
Jaq felkapott egy köpenyt, és ráterítette a hálópáncéljára.
– A csontom! – ordította Lex. Mi lesz a combcsonttal, amelyet a
káptalanjának faragott meg, s akkor fogja átadni az Öklöknek, ha
megint köztük lesz. Ha valaha eljön ez a pillanat... Nem, azt a
csontot bármilyen áron magával viszi!
Egy kósza lézersugár meggyújtotta a függönyöket. A lángok a
mennyezetet nyaldosták.
– Itt kell hagynod a cubákodat, nagykutya! – üvöltötte Zhord.
Lex dühödten felhördült.
– És mi lesz a Bohóccal? – kérdezte Rakel.
– Mi lenne? Itt hagyjuk, és megsül! – felelt neki a zömik. – És az a
francos könyv is. Legyen valami, amivel ezek a röpködő fickók
foglalkozhatnak, ha végeztek. Ha végeznek egyáltalán... Ha sikerül
legyőzniük a renegátokat és a tükörfejűeket...
Az arbitrátorok érkezése és támadása megzavarta a káosz
űrgárdistákat; szinte teljesen megfeledkeztek a légi veszélyről. A
hajó lüktetni kezdett, plazmacsíkokat eregetett magából. Sérülései
ellenére felszálláshoz készült. Pilótája nem foglalkozott a
renegátokkal, sorsára akarta hagyni azt a néhányat, amelyik még
életben volt.
* * *
Akkora volt a felfordulás, hogy Jaq és társai viszonylag könnyen
eljutottak a csatatérré vált kert szélére. Hála a homokfelhőknek és a
füzekből fel-felcsapó füstnek, senki sem vette észre őket.
Az égen hirtelen megjelent egy kicsiny nap a Sabulorb saját vörös
óriása mellett. Egy picinyke nap – a káoszhajó plazmafáklyája.
Az űrjármű egyik stabilizátor szárnya leszakadt, a másik megsérült.
Kormányozhatatlanná vált. Csak úgy menekülhetett el, ha
egyenesen felfelé emelkedik. Ez a gyors emelkedés azonban nem
bizonyult valami szerencsésnek, hiszen az űrben sem
változtathatott irányt. A vörös napóriás irányába tartott... Nem térhet
ki, nem tudja megcsinálni! Néhány nap múlva, vagy talán valamivel
hamarabb belekerül a csillag vonzásába, és akkor...
Vajon milyen mélyen fog behatolni a forrón lángoló külső
gázgyűrűbe, mielőtt szétrobban?
Vagy lehet, hogy a pilóta végső kétségbeesésében aktiválni fogja a
hiper hajtóművet? Ostobaság! Ha megteszi, akkor nem csupán a
hajóját, de az azt körülvevő űr-burkot is megsemmisíti, és ezzel
elindít egy rengéshullámot a vörös napóriás irányába.
Egy ilyen hatalmas égitest esetében egy ekkora rengéshullám
parányinak tűnhet, de... Talán óriási hatása lesz. Egy haldokló
pillangó utolsó szárnyrebbentése is kavarhat vihart.
Tizenkettedik fejezet
Tűzvihar
A vihar előtt, egészen véletlenül, egy csapatszállító repülőgép
érkezett '61 shandabari űrkikötőbe az északi kontinensről. Kétszáz
harcedzett katonát hozott, akiket az űrbe akartak kiküldeni, hogy
csatlakozzanak a Sabulorb Regimenthez. A Birodalmi Őrség
szállítóhajója már korábban leszállt, és csak arra várt, hogy az
újoncok megérkezzenek. A hajót kétszakasznyi veterán őr kísérte.
A shandabari helyőrség katonáinak fele szokás szerint az űrkikötő
közvetlen közelében táborozott, a másik fele pedig a kormányzó
palotájánál. A vihar elülte után a kormányzói palotát védő egységek
recsegős, alig érthető rádióüzenetet kaptak a városból, a
törvényszéki épületből, a főbírótól. Így tudták meg, hogy a Szürke
sivatag irányából kétszemélyes repülő gépezeteken érkezett idegen
lények támadást indítottak az egyik kertváros ellen. Ez ugyanaz a
kertváros volt, ahová a vihar takarásában páncélos harcosok
érkeztek. A jelek tehát arra vallottak, hogy bizonyos földön kívüli
lények éppen itt, Shandabarban akarják megvívni privát háborújuk
egyik csatáját. A jelentések szerint az arbitrátorok kivonultak a
helyszínre, és komoly veszteségeket szenvedtek. Sürgős
segítségre volt szükségük.
Az egyik bíró meggyilkolását, valamint az egyik őrjárat
lemészárlását követően a törvényszék új munkamódszert vezetett
be, amelynek alapját a jelentésekre és a jelenségek észlelésére
való gyors reagálás alkotta.
A veteránok meg a kemény kiképzésen átesett újoncok kiszálltak az
űrhajóból, és felzsúfolódtak az űrkikötői kaszárnyából kirendelt
szárazföldi csapatszállítókra. A páncélozott járművek hatalmas, a
sivatagi talajhoz és viszonyokhoz passzoló kerekeit domború,
szoknyaszerű lemezek védték. Nem sokkal azután, hogy ezek a
járművek elhagyták az űrkikötőt, a bolygó orbitálisáról egy
azonosítatlan hajó ereszkedett alá, minden bejelentkezés, minden
engedélyezés nélkül. A landolás utolsó fázisában plazmaágyújából
tüzet nyitott a Birodalmi Őrség már majdnem teljesen kiürült,
magatehetetlenül hasaló hajójára, amely rögtön felrobbant. A
roncsból szétröppenő fémdarabok mozgásképtelenné tették a
közelében álló csapatszállító repülőgépet.
A plazmaágyú ezután az irányítótornyot rombolta szét, majd a
terminált perzselte fel. A villámgyorsan landoló szögletes hajóból
hatalmas termetű, iszonyatos páncélzatú harcosok özönlöttek ki...
Shandabar más részein jets iklókat láttak, amelyeket zöld ruhát és
hosszúkás, csuklyára emlékeztető zöld sisakot viselő magas alakok
irányítottak...
* * *
A polgárok, akik elbújtak a vihar elől, miután előmerészkedtek
rejtekükből, megtalálták az utcákon a halottakat, azokat a
szerencsétleneket, akiket a homok és a szél fojtott meg. A hullákat
– és a várost is – finom, vastag porréteg fedte. A különböző
városnegyedekből hallatszó detonációk és fegyverropogás arra
utalt, hogy a helyi alvilág bandái megpróbálják kihasználni a
kínálkozó alkalmat, és fosztogatásba kezdtek a vihar alatt.
Az Occidens-templomból terepszínű egyenruhába bújt diakónusok
vonultak ki, hogy megtámadják a déli Austral-templomot. Igen, erről
az akcióról sokan tudtak, a harc komolynak ígérkezett, de... Nem! A
két vallási csoport összecsapása nem lehetett annyira heves, hogy
ekkora zajt, ennyi dörrenést okozzon.
A város különböző pontjain az Igaz Arc bemutatásának
ceremóniájára felállított kivetítő ernyőkhöz az ünnepségsorozat
befejezte óta senki sem nyúlt hozzá. Az egyik bíró üzenetet küldött
az Occidens-templomba, melyben utasította a főpapot, hogy
kapcsoltassa be az egységeket, és ezen a monitorhálón keresztül
szólítsa meg a polgárokat, hirdesse ki az általános
szükségállapotot, riassza az embereket. A várost idegen lények
támadták meg. Az arbitrátorok és a Birodalmi Őrség tagjai az
eszközökben nem válogatva, a lehető leghatékonyabban – tehát a
lehető legkönyörtelenebbül – helyre fogják állítani a rendet.
Közben a birodalmi kultusz hívei nekivágtak a homokkal borított
utcáknak; az Occidens udvara felé tartottak, hogy imádkozzanak.
Ahogy a közös fohász felemelkedett az égre, az udvar fölött egy
viszonylag kis, felfegyverzett repülő gépezet jelent meg, amelynek
utasa a Halál volt. A bizarr, hórihorgas figura füstmocskos koponyát
Viselt a fején sisak helyett, ruháját és füstcsíkokat eregető köpenyét
fehér csontok díszítették. Őrültnek látszott, és mintha fájdalmak
kínozták volna. Lehet, hogy hamarosan elragadja önmagát...?
Szócsövön keresztül ordított le az alatta lévőknek.
– A NAPOTOK NEMSOKÁRA SZÉTOLVASZTJA A
VILÁGOTOKAT! A NAPOTOK HAMAROSAN FELFORRALJA A
TENGEREITEKET! A NAPOTOK NEMSOKÁRA KEMÉNYRE
PERZSELI A SIVATAGAITOKAT! MINDEN HÚS SZÉNNÉ ÉG, A
VÉr FELFORR, MINDEN ÉLET VÉGET ÉR!
A döbbent főpap a jelenetet kiközvetítette a porral és homokkal
belepett kivetítőernyőkre, így Shandabar több kerületének lakói
azonnal tudomást szerezhettek a figyelmeztetésről. Legtöbbjük nem
egészen értette a Halál által használt szabványos birodalmi gótot,
de azt majdnem mindenki felfogta, hogy az iszonymaszkos Bohóc
jót akar nekik. A nap egyre erősebb hősugarakat döfött keresztül a
még mindig a levegőben lebegő homokszemcsék között. Úgy tűnt,
mintha lángolna az égbolt.
Aztán... a Halálbohóc lezuhant a gépéről – úgy fordult oldalra, úgy
esett le, mintha valaki lelövette volna, hogy elhallgattassa. Zuhant,
pörögve és forogva, aztán elterült a kemény talajon, törött
csontokkal, égett bőrrel.
Marb'ailtort két bátor, zöldbe öltözött Őrző mentette ki a lángoló
villából, két elda, akik meghallották kétségbeesett kiáltásait. Vele
együtt a Rhana Danára könyvét is kihozták a tűzből. Marb'ailtor
komoly égési sérüléseket szenvedett, de nem adta át magát a
fájdalomnak és a szenvedésnek. Kijelentette, hogy a városban
anarchiát kell szítani, mert csak egy ilyen felfordulásban lehet
esélyük az eldáknak arra, hogy megküzdjenek a káosz
űrgárdistákkal, és biztonságba helyezzék a sorskönyvet anélkül,
hogy szembe kellene nézniük az emberek sebtiben kirendelt
harcosaival. Nem, most nem csatázhatnak, most drága az idő.
hiszen követniük kell azt az őrült mágus inkvizítort, aki kitépett a
könyvből egy létfontosságú lapot.
Legyen hát anarchia a városban!
Marb'ailtor úgy érezte, kibírja élve addig, míg felszítja a zűrzavar
t ü z é t .
Miután a Halálbohóc lezuhant a Viperáról – amely továbbzúgott a
város fölött, és csakhamar eltűnt –, a főpap elrendelte az általános
riadót. A törvényszéktől kapott parancsok ellentétben álltak azzal,
amit a Halál mondott az azonnali és teljes megsemmisülésről.
Vagy... talán mégsem? Mi lenne, ha a tömegek mégsem
szereznének tudomást semmiről, ha nem próbálnának fejvesztve
menekülni, ha türelmes birkaként, mit sem sejtve várnák sorsuk
beteljesülését?
Nos, akkor a hatóságok akadálytalanul elhagyhatnák a bolygót, nem
lennének zsúfoltak a menekülési útvonalak.
Pánik hullámzott végig Shandabaron. Pánik és düh. A riadóval senki
sem törődött. Ha kétmillió ember (leszámítva a homokban
megfulladt tömegeket) ellentmond a parancsoknak, mit tehet pár
ezer arbitrátor?
A városban egymás után lobbantak fel a tüzek. A déli
Austral-templom mar lángokban állt.
Tűz. Meleg. A nap, a perzselő nap lassanként leereszkedett. Por és
homokfelhők, forróságköd, füstpászmák – az egyik füsttorony az
űrkikötőnél nyújtotta az égre fekete ujját...
Futótűzként terjedtek a menekülési útvonalakra vonatkozó
információk. Nem, az űrkikötőn keresztül lehetetlen elhagyni a
bolygót. A komplexum használhatatlan; egy ellenséges hadihajó
telepedett le a közepén, amely minden egyes felszállni készülő
teher- vagy személyszállítóra plazmaágyúból nyit tüzet. A
robbanások megrázták a várost...
És mi lenne, ha a széles Bihisti folyón keresztül menekülnének? A
hűs vizű folyón? Sok ezer ember zsúfolódott be a hajókba és a
csónakokba, amelyek nem bírtak a víz színén maradni a roppant
súly alatt. Rengetegen fúltak vízbe. Nem, ez az a régi sem jó.
Különben is: a hajók túlságosan lassúak. A vezetők, a hatósági
tisztviselők közül egy sem próbált a folyón menekülni, és ez már
jelent valamit. Egy fanatikus arról prédikált, hogy vonuljanak ki a
sivatagba, a természetben keressenek megnyugvást és
b ű n b o c s á n a t o t .
– Tegyétek ki lelketeket a sivatagnak, vállaljátok a
megpróbáltatásokat! Ez igazi hitpróba lesz! Leljétek meg azt, ami
igazán fontos, mielőtt még megvirrad a holnap!
Az emberek többségének fogalma sem volt arról, hogy mi történik a
városban, csak annyit tudtak, hogy a lehető leghamarabb el kell
hagyniuk Shandabart. A település hamarosan felperzselődik.
Nemsokára kezdetét veszi egy irtózatos méretű exodus... A
hisztérikus menekülési vágy anarchiája sokban emlékeztetett arra a
jelenségre, amelyet a ceremónia során lehetett megfigyelni,
csakhogy ez sokkal, de sokkal nagyobb méreteket öltött.
Teherautókon, limuzinokon – ó, milyen nevetségesen bukdácsoltak
a homokdűnék között ezek a ballonkerekű járművek! –, riksákon és
homokfutókon, kamelopárdokkal vontatott szekereken, kamelopárd
háton és gyalog legalább egymillió ember kelt útnak egyszerre. Az
evakuáció teljes zűrzavart eredményezett. A nap végül visszahúzta
magába perzselő, rozsdavörös sugarait, besüllyedt a világ pereme
mögé, de a város lakói ekkor már a Szürke-sivatagban vonultak déli
irányban, Bara Bandobast felé.
A menetelés kisebb csatákkal járt együtt. Az embertengerből itt-ott
kiemelkedett egy-egy erőszaksziget. A mozgékony, gyilkos renegát
űrgárdisták össze-összecsaptak a villámgyors idegenekkel; a
Birodalmi Őrség katonái és az arbitrátorok is belekeveredtek a
harcokba. Ezek az összecsapások kisebb irtásokat vágtak a
tömegbe; a halál és a pusztulás látványa tovább fokozta a
menekülni vágyók félelmét, a hisztériát.
Homokszemek a sivatagban... Aprócska, gyenge, ember
h o m o k s z e m e k . . .
A nap leszállt, a vak lemmingvonulást már csak a fegyverek
villanásai világították meg.
Körülbelül akkor, amikor a menekülők mögött Shandabar vékonyka,
girbegurba vonallá változott, távoli robbanások sorozata rázta meg
a sivatagot. Másodpercekkel később északról perzselő tornádó
érkezett. Szétfújta maga elől a levegőben keringő homokszemeket,
és láthatóvá tette a horizonton villódzó, toronymagas, fényes
zászlóként lobogó lángfalat, amely nappali világosságot árasztott
szét a sivatagban.
– Szentséges őseim nevére, mi ez...?
Zhord, Lex, Jaq és Rakel egy szimpla teherautó vezetőfülkéjében
ült. A sofőr egészen mostanáig engedelmesen viselkedett – ki tenne
másként, ha fegyvert szorítanak a tarkójához? –, és megpróbált a
lehető legsimábban vezetni, ami nem sikerült minden esetben, mert
a fényszórók nem oszlatták szét valami jól a sötétséget. A két
oldalsó, díszes tükörben hirtelen vakító fény lobbant – a városban
megjelenő tűztenger zsugorított tükörképe.
A teherautót felkészítették a kamelopárd háton közlekedő nomád
banditákkal való találkozásra: a farában és a közepén egy-egy
robotvezérlésű géppuskát helyeztek el. A Bara Bandobastba vezető
úton azonban most az egyszer nem a rablók jelentették a
legnagyobb gondot; a sivatagi kalózok most nem mutatkoztak. Jobb
is volt igy, mert a fegyvereket nem lehetett volna használni – a
jármű tetején úgy zsúfolódtak össze a sebtiben felkapaszkodott
menekültek, akár a riadt bolhák a folyóban úszó mackókölyök fején.
Jaq nem akart kárt tenni bennük. Ezek az emberek az álca szerepét
töltötték be; aki a járgányra nézett, azt hihette, hogy csak a riadt
embercsürhe egy újabb csoportja próbál messzire kerülni a várostól.
A vezető telivér kamelopárdokat szállított Shandabar egyik déli
külvárosának istállójából. Elmondása szerint az állatokat Bara
Bandobastba kellett eljuttatnia az évente megrendezett nagy
versenyre. A városban várta ki a vihar végét, és már éppen indulni
akart, amikor bekövetkeztek azok a különös események, és Jaq
meg a társai beszálltak a kocsiba.
Az állatok lábát a platóhoz béklyózták, hogy ne rúgják halálra
egymást, és szájkosarat adtak rájuk, hogy ne harapják meg a
szomszédjukat. A súlyuk és a tetőn egymáshoz préselődő
menekültek súlya miatt a jármű motorja kínlódva birkózott a
tereppel. Jaq nem akart feltűnő sebességgel haladni – még
szerencse, mert a csotrogány úgysem bírt volna ennél jobban
felgyorsítani –, tudta, hogy rögtön szemet szúrnának valakinek, ha
túlságosan eltávolodnának a menekültáradattól. Számított arra,
hogy esetleg üldözik őket, de biztos volt benne, hogy ebben a sok
százezres tömegben senki sem lenne képes rájuk találni.
Ó, az a fény, amely keresztültört a homokon, az a robbanás, amely
homokfúvó orkánt gerjesztett; ó, az a lángfal...!
– Szétatombombázták Shandabart? – kérdezte Zhord riadtan.
Lex megrázta a fejét.
– Nem hiszem – mondta. – A homok, a közönséges homok is be
tud robbanni, ha oxigéntartalmú atmoszférában kellőképpen
összesűrűsödik. És persze ha van valami, ami gyújtószerkezetként
működik. Szerintem a vihar során felszínre kerültek a
Szürke-sivatag alatt rejtőző hatalmas szén-, kén- és
salétromtelérek. A szél lehántotta a felső rétegüket, magával
sodorta a szemcséket, és szétszórta a városban. A
plazmarobbanások aztán meggyújtották ezt a keveréket. A város...
tűzviharba került.
– Ez most azt jelenti, hogy éppen egy egész sivatagra való
puskaporon akarunk átvágni? Ez is be tud robbanni?
– Nem hiszem, zömik. Ha így lenne, már elértek volna minket a
lángok. A városban adottak voltak más körülmények is... Például ott
a levegőnek megnőtt az elektrosztatikus töltése. A vihar miatt – és a
Káosz megjelenése miatt. Egyébként elmondhatunk egy hálaimát
azért, hogy Shandabar felrobbant.
– Micsoda?
– Reggel, amikor a nap felkel, a hőmérséklet ugrásszerűen
megemelkedik. A tömeg nem bírja majd a sivatagi hőséget, sokan
haza akarnak menni. De nem lesz hová, hiszen az otthonuk
megsemmisült, ezért folytatják útjukat... és mi az áradat közepén
nyugodtan továbbhaladhatunk. Senki sem fog észrevenni minket.
Az eldák, a káoszrenegátok és a helybeli békefenntartók egész éjjel
egymást öldösik majd, ezért egyik csapatnak sem lesz elég ereje
ahhoz, hogy a nyomunkba eredjen, és kutatni kezdjen utánunk. Hé,
sofőr, ne ilyen gyorsan!
Pihenésre volt szükségük, ezért úgy döntöttek, egymást váltva
őrködnek, figyelik a sofőrt, és aki éppen nincs szolgálatban, az
megpróbál aludni egy keveset a zsúfolt, vibráló fülkében. Rakelnek
nem kellett őrködnie, ő annyit alhatott, amennyit akart – vagy
amennyit tudott.
* * *
Jaq és csapata hogyan szerezhetett volna tudomást arról hogy az
űrkikötőben egy második káoszhajó is leszállt?
Mi szükségük lett volna erre az információra, ha a tűzvihar úgyis
szétperzselte ezt a bárkát?
* * *
Hajnalodott. A Shandabarból felszálló füst távoli maszattá változott
az északi horizonton. A sivatagban mindenütt járműveket, kitartó
kamelopárdosokat és gyalogosokat lehetett látni. Az utóbbiak közül
már csak a legerősebbek voltak képesek tartani az iramot – a
legerősebbek, továbbá azok, akiket szinte már megőrjített a
h a l á l f é l e l e m .
A kocsik egyre gyakrabban lerobbantak, soknak kifogyott az
üzemanyaga; a használhatatlanná vált teherautók és limuzinok
utasai megpróbáltak felkapaszkodni a még működőképesekre,
amelyek a megnövekedett teher alatt még inkább lelassultak.
Körülöttük úgy rajzottak a menekülni vágyó gyalogosok, mint dög
körül a legyek. Aztán nagy nehezen kialakult egy rendszer: az
emberek felváltva utaztak és gyalogoltak, így a legkimerültebbeknek
mindig jutott hely valamelyik autón, senkit sem kellett a homokban
h a g y n i .
A menekülők egyre bizakodóbbá váltak, már mertek hinni abban,
hogy biztonságban eljutnak céljukhoz. De vajon volt-e valaki, aki
tudta, hogy milyen útvonalon kell haladniuk? Ki lehet az? És mi a
garancia arra, hogy – ha létezik is ilyen ember – nem szakad el a
többiektől, nem hagyja a sivatagban a tömeget?
Egyáltalán... Biztos, hogy Bara Bandobastba kell menni? Ez az út
tényleg oda vezet? És mi értelme van odamenni? Ha a nap minden
életet el fog pusztítani a Sabulorbon, akkor Bara Bandobast is
m e g s e m m i s ü l !
Lehet, hogy az útvonal kijelöléséhez valami köze van azoknak a vad
és különös idegen lényeknek? Esetleg azoknak az iszonyatos
páncélos gyilkosoknak?
A gigantikus exodus hátterében a három csapat, az eldák, a Káosz
hívei és a helybéli fegyveres erők folytatták egymás elleni harcukat.
Hajnalban már csak egyetlen felfegyverzett jetsiklót lehetett látni a
távolban, a kétszemélyes gépek eltűntek. Meghaltak a pilótáik?
Lezuhantak? Szétlőtték őket? Ki tudja? Ki tudhatja? Mind a három
csapat óriási veszteségeket szenvedett, de a túlélők veszett
kutyákként tovább harcoltak. Eltávolodtak a várostól, egyre
közelebb kerültek a menekültáradathoz. Voltak olyan szerencsétlen
emberek, akik kereszttűzbe kerültek, és voltak olyan harcosok, akik
a járművek, a kamelopárdok és a menekülők között próbáltak
elrejtőzni az őket üldöző ellenség elől.
Vajon okosan tennék-e az emberek, ha messzire húzódnának a
harcolóktól, azoktól a lényektől, akik valószínűleg ismerik a
biztonságba vezető utat? Ha ennek a világnak el kell égnie, akkor
az ember csakis a bolygón kívül lehet biztonságban. Lassan
szétterjedt a hír (vagy álhír csupán?), hogy a sivatag mélyén
hatalmas űrhajóflotta várakozik, amely majd végrehajtja az
evakuálást – ám csak azok szállhatnak fel rájuk, akiknek erős a hite.
Hosszú még az út odáig, de ennek során kiderül majd, ki az, aki
érdemes arra, hogy megmentsék.
* * *
A nap felvergődött a keleti horizont fölé. A forróság nemsokára
ropogtatni kezdte a sivatagot.
Az ég szikrázott.
Délibábok jelentek meg, fantomjárművek lebegtek a valódiak mellett
és fölött A valódi emberek mellett látszattömeg vonult. Valahol
messze karcsú, bizonytalan körvonalú tornyok emelkedtek. Ó, igen,
ezek lesznek azok a csillaghajók, amelyekről annyit hallani.
Megjelent egy széles, sekély folyó szellemképe is; a távolban
haladó menekülők könnyedén keresztültapostak rajta, erőlködés
nélkül átjutottak a túlsó partjára.
Melyik kép valódi, és melyik képzelgés? Hogyan lehetne ezt
m e g á l l a p í t a n i ?
Hogyan találhatna meg bárki egy tűt a szénakazalban, amikor
ennyire csillog ennyire fénylik és ennyire csalfa a sivatag?
A sofőr hirtelen rádőlt a műszerfalra. Nem bírta tovább, elaludt. A
teherautó lefékezett; azonnal megállt. A tetőn utazók közül
néhányan a homokra zuhantak. Egyikük négykézlábra állva
előremászott a kocsi elejéhez, és ott próbált visszakapaszkodni a
tetőre. Kíváncsian belesett a fülkébe. A vezető halottnak látszott.
Szívrohamot kapott? Megütötte a guta? A menekülő magára
mutatott, némán jelezve, hogy képes lenne elvezetni a járművet.
Zhord félretolta az alvó sofőrt, és beindította a kocsi elején lévő
homokkeféket, hogy eltüntesse maga elől az ajánlkozót. A férfi
elvesztette az egyensúlyát, oldalra dőlt, de az utolsó pillanatban
belekapaszkodott az egyik homokkefe lapátjába, és elhúzta a
s z é l v é d ő t ő l .
A sofőr kábultan kinyitotta a szemét.
– Mi történt...? – A keze remegett. Nem volt olyan állapotban, hogy
v e z e t h e s s e n .
A motor leállt. A tetőn lábak dobbantak, öklök doboltak. A raktérben
lévő kipányvázott kamelopárdok panaszosan rugdalták a padlót
p a t á j u k k a l .
Az önjelölt sofőr valószínűleg eltörte a lábát, amikor leesett.
Kínlódva felült, és eltorzult arccal nyújtotta ki a karját. A szélvédő
felső részénél két fej jelent meg, két szempár lesett be a fülkébe.
Lex megfogta a kimerült sofőr nyakát, felültette, egy pillanatra
kinyitotta a fülke ajtaját, kilökte a férfit, aztán becsapta az ajtót.
Zhord átmászott a vezetőülésbe, a leskelődőkre nézett, és
f e l k i á l t o t t :
– Egyikőtök jöjjön le, és egyenesítse ki azt az ablaktörlőt, különben
tüzet nyitok a tetőgéppuskával.
Ahogy az egyik ember sietve előrehajolt, Zhord beindította a motort.
Miközben a fickó az ablaktörlőkarral küszködött, a teherautó lassan
elindult előre. A ballonkerekek talán elkerülték a törött lábú embert –
talán nem. Ha egy kis szerencséje volt, akkor nem. Jobb neki, ha
meghal, mint ha ilyen állapotban kint marad a sivatagban.
* * *
Dél felé, Bara Bandobast irányába haladtak a menekülő tömeg
közepén. A kőlabirintus és a gomba alakú sziklák, amelyekről a
Bohóc beszélt, Bara Bandobasttól keletre lehettek. Hogy is mondta
Marb'ailtor? Egynapi Járás a várostól, keleti irányban. Az úgy ötven
kilométer, tehát nemsokára délkeletnek kell fordulniuk.
Ha egy teherautó levált volna az áradat eleven testéről, minden
bizonnyal felkelti az üldözők valamelyik harcos csapat gyanúját.
A fülkében forró, elviselhetetlenül büdös, mozdulatlan volt a levegő,
és a helyzet egyre rosszabbodott, a hőség csak nőtt. A tüdők
megfeszítve dolgoztak, a homlokok verítékben fürödtek. A fülkének
volt ugyan lég keringetője, a ventilátor szorgalmasan surrogott, de a
Sabulorbon egyetlen járművet sem szereltek fel hűtőrendszerrel –
ezen a bolygón eddig még csak fűtésre volt szükség. Ezt
természetesen már rég lekapcsolták, de mégis úgy tűnt, mintha
maximális fokozaton működne. Jaq köpenye alatt a hálópáncél
keménnyé és érdessé vált. Rugalmasnak, porózusnak és
pihekönnyűnek kellett volna lennie, valódi védelmet csakis ilyen
állapotban biztosíthatott. Jaq érezte, hogy most nem sok hasznát
venné, mégsem akart megválni tőle.
Zhord kitörölte a szeméből a sós verítéket.
– Ki kéne nyitnunk az ablakokat. Jaq bólintott.
– És ideje lenne irányt váltanunk.
Az ablakot, amelynek az inkvizítor nekitámaszkodott, kézzel kellett
letekerni. A kis karról az a vallatógép jutott az eszébe, amelyet
inkvizítorkadétként egyszer egészen közelről áttanulmányozott.
Lehajtotta az ablakot, és kikiáltott:
– Hé, odafönt, a tetőn! Ide figyeljetek!
Fejek jelentek meg a teherautó tetejének peremén.
– Mi tudjuk, hogy lehet biztonságba jutni. Esküszöm az
Istencsászárra, hogy tudjuk! De nem mehetünk oda egyedül... –
Abba kellett hagynia, hogy nyálat gyűjtsön kiszáradt szájába. A
fülkébe beépített víztartály belseje már régóta csontszáraz volt. – A
többieknek is jönniük kell, különben az idegenek és a renegátok
megállítanak minket. Az egész menetnek délkelet felé kell fordulnia.
Menjetek át a többi járműhöz, adjátok tovább a hírt. Ha majd elegen
irányt váltottak, mi is megtesszük. A cél: egy labirintus, egy
kőlabirintus a sivatagban, amely úgy ötven kilométernyire van Bara
Bandobasttól! – Nyelt egyet. – Eredjetek, és adjátok tovább a hírt!
Csak mi tudjuk, hol van az a labirintus. Én biztonságos helyre
vezetlek benneteket. Induljatok, aztán gyertek vissza. Ha nem
teszitek, lelőlek benneteket. Tízig számolok, és tüzet nyitok. Egy...!
Zhord megállította a teherautót. Ha valaki figyeli őket, arra
gondolhatott, hogy valamilyen műszaki gondjuk támadt. A tetőről
férfiak és nők másztak le. Néhányan a torkukra, a szájukra
mutogattak, vagy rekedten vízért könyörögtek. Hogy mondhatnának
bármit is, ha nem isznak legalább pár kortyot?
Hiába minden, össze kellett szedniük magukat. Jaq a fülkében lévő
üres víztartályra mutatott. Az egyik férfi hisztérikusan beleharapott a
saját csuklójába, és kiszívta a saját vérét.
Hogyan fussanak oda a többi járműhöz? Tántorogni is alig bírtak, de
azért elindultak, és közben rémült pillantásokat vetettek hátra, a
teherautóra, amely egyetlen centit sem mozdult. Szerencsére a
közelében nem jelentek meg olyan vánszorgó gyalogosok, akik
felkapaszkodhattak volna a helyükre.
– Idegbeteg bolondok – morogta Lex. – De szükségünk van rájuk.
Legalább anyira, mint teknősnek a páncéljára.
* * *
A hírvivők közül nem tért vissza mindenki. Néhányan összeomlottak
a homokon, és voltak olyanok is, akik visszajöttek ugyan, de már
nem bírtak felmászni a teherautóra. Ennek ellenére a tető ismét
m e g t e l t .
A menekültáradat iránya lassan megváltozott. Amikor a
járműveknek már elég széles sávja tartott délkelet felé, Zhord
besorolt közéjük. A tömeg meglódult, most már nem volt szükség
szóbeli parancsokra, hírtovábbításra. A lemaradt és távolabb haladó
kocsik is irányt váltottak. Hogy miért? Nem tudták pontosan. Azért
mert a többiek is ezt csinálták...
Egy ideje kisebb durranásokat hallottak, amelyek látszólag nem
voltak semmilyen kapcsolatban a menet hátuljánál zajló harcokkal.
Hirtelen egy robbanás rázta meg a teherautót; a fülke oldalra billent.
Még egy detonáció. A kocsi továbbdőlt.
– Huh! Valaki a kerekeinkre lődöz!
Újabb robbanás. A jármű lelassult. A motor erőlködött.
– Senki sem lövöldöz – mondta Rakel rekedten. Az egyik közeli
limuzinra mutatott, amely szétlapult gumikon próbált továbbgurulni.
– A kerekekben lévő levegő kitágul, és az abroncsok
szétrepednek...
* * *
A teherautó használhatatlanná vált, így valamennyien elhagyták a
s o f ő r f ü l k é t .
Közel s távol egymás után robbantak szét a kerekek. Jaq, Zhord és
Rakel fegyverrel a kézben megvárta, míg a kocsi tetejéről
lekászálódnak a félholt emberek. Lex a jármű faránál eresztett le
egy rámpát, és egyenként kivezette a raktérből a kamelopárdokat.
Az összekötözött lábú állatok esetlen lépéseket tettek. Hosszú
nyakuk jobbra-balra kígyózott, megpróbálták lerázni magukról a
fejükre húzott csuklyát. A teherautó belsejében a púpjukban
felhalmozott vízmennyiségnek köszönhetően még úgy-ahogy
képesek voltak elviselni a hőséget, és most, hogy már semmi sem
védte őket a nap sugaraitól, ösztönösen úgy próbáltak helyezkedni,
hogy legalább testük egy része árnyékban legyen. Nem sok sikerrel.
Milyen ostobán gonosznak látszott a pofájuk! Milyen nevetségesek
voltak hosszú nyakukkal! És milyen rettenetesen soványak!...
Mintha szőrös bőrrel bevont groteszk csontvázak lennének.
Nem verítékeztek. Ők jobban bírták a meleget, mint az emberek.
Mivel testükről hiányzott a zsírréteg, a meleg áramlatok szinte
azonnal átfutottak rajtuk.
Amikor megkezdődött a Sabulorb kolonizációja, valószínűleg azért
hozták ide a kamelopárdokat, mert számítottak az átlaghőmérséklet
növekedésére. Az állatok nemzedékek óta fáztak a bolygón, mert
génrúnáik felépítése miatt egyszerűen képtelenek voltak zsírréteget
növeszteni magukra.
Most végre eljött az a nap, amikor a nekik megfelelő környezetben
l é t e z h e t t e k .
De talán nem sokáig. Ha a nap sugárzási szintje ilyen mértékben
növekszik, akkor boldog nyaruk csupán néhány napig tarthat –
aztán az ő szívük sem bírja tovább. Ám még így is hosszabb életre
számíthattak, mint gazdáik.
Tucatnyi toporgó állat állt a teherautó mellett. Szökni nem próbáltak;
vagy a béklyóik voltak erősek, vagy ők voltak túl ostobák ahhoz,
hogy a szabadságra gondoljanak. A kábult emberek szomjas
pillantásokat vetettek rájuk.
– A púpokban biztos van víz – jegyezte meg Zhord rekedten. – Egy
késszúrás, és ihatunk a forrásnál...
– Uram, uram – krákogta egy porral lepett asszony, aki meghallotta
a zömik megjegyzését. – Tévedsz! A púpokban zsír van, nem víz.
A kis fickó magához intette az asszonyt.
– Mit mondasz?
– Zsír, amit el kell égetni, hogy víz legyen belőle.
– A franc essen beléjük, most nincs időnk arra, hogy púpokat
sütögessünk! A vér, uram, a vér...
– Remek ötlet, mondhatom! Sós vért inni, mi?
– A vérük nem sós, uram. A vörösvérsejtek megtelnek vízzel,
amikor a kamelopárdok isznak. Megduzzadnak, eredeti méretük
kétszázötvenszeresére nőnek...
– Micsoda? Vérsejtek, amelyek ekkorára duzzadnak? Hülyeség!
– Pedig így igaz. Ezeket az állatokat indulás előtt megitatták. Nézd
csak, milyen duzzadt a púpjuk...!
Az asszony igazat mondott.
A teherautó motorjának nagyobbik része a sofőrfülke alatt
helyezkedett el. Az előrenyúló részt egy púp alakú fémcsuklya
védte. Lex kiemelte a helyéről ezt a burkolatot, aztán visszasietett a
k a m e l o p á r d o k h o z .
Egy Ököl használja az eszét. Egy Ököl cselekszik.
Az ülés alatt talált lapáttal ásott egy sekély gödröt, beletette a
lavórszerű fémlemezt, amely így pontosan olyan volt, mint valami
gyűjtőmedence.
Csak két kamelopárdot kellett lemészárolni ahhoz, hogy az alkalmi
tároló megteljen vérrel. Rakel, Jaq, Zhord, majd Lex is csillapította
szomját. Akik éppen nem térdeltek mellettük, azok a kétségbeesett,
tikkadt menekültek felé fordították fegyverük csövét. Lex kivette a
sofőrfülkéből a víztartályt, és megtöltötte vérrel. Amikor ez is
megvolt, hagyták, hogy a szomjas emberek rávessék magukat a
maradék folyadékra.
A többi állat közömbösen nézte végig két társuk levágását. A
teherautóból előkerült néhány kantár és kötél meg négy bőrnyereg.
Lex talpra állította az asszonyt, aki Zhordnak a vérről magyarázott.
A nő arca vértől vöröslött – csakúgy, mint az övé és társaié. Az
alvadt vér és a por elég jól védett a nap sugarai ellen.
Lex a városban többször látott kamelopárd háton utazó embereket.
A nyerget általában a púp mögött helyezték el. Ezek azonban
versenynyergek voltak, az állatokat is a derbire akarták eljuttatni. Az
űrgárdista nem volt biztos abban, hogy ilyen helyzetben mi a
t e e n d ő .
– A nyereg a púp mögé kerül, asszony? – kérdezte. Most már úgy
beszélt, ahogy akart, nem kellett eljátszania a félbalga barbár
rabszolga szerepét.
– Oda. Ha a púp elé teszed, uram, akkor az állat hátrafordítja a
fejét, és megharap.
– Nem kell összekötözni a szájukat?
– Nem szabad! Csukott szájjal hogy vennének levegőt, amikor
vágtatnak? – A nő tétován Lex meztelen, duzzadó izomzatú
mellkasára nézett. – A súlyod, uram... A te kamelopárdod nem bír
majd vágtatni... legfeljebb ügetni.
– Hogyan kell elindítani őket? – kérdezte Lex. – Milyen szavakkal?
– Magatokkal visztek? – nézett rá az asszony rimánkodva. –
Felülhetek a törpe mögé?
– Talán.
– Nagyon értek ám a kamelopárdokhoz, uram!
– És mi a helyzet a te súlyoddal, mamus? – kérdezte Zhord.
Az asszony a kötélcsomóra nézett, amelyet Lex a teherautóból
hozott elő.
– Úgyis visztek magatokkal tartalék állatot, uram – mondta, és egy
pillanatra megkeményedett a tekintete. Felfogta, hogy a négy furcsa
ember valamennyi kamelopárdot magával viszi, egyet sem hagynak
hátra a menekülők számára.
– Igyekezzünk! – kiáltott fel Jaq.
Azzal nem kellett foglalkozniuk, hogy a tömeg lehagyja őket; az
emberek és a még működőképes járművek jókora területen
szétszóródtak az egyre forróbbá és ellenségesebbé váló terepen.
Azzal, hogy hány ezren buktak fel, hányan dőltek le a homokba
örökre, senki sem törődött. Gondot csak azok jelenthettek, akik Jaq
csapatát keresték.
Nem maradhattak egy helyen, mert félő volt, hogy rájuk találnak.
Rakel az asszonyra szegezte a pisztolyát.
– Mondd el a vezényszavakat. Ha rosszat mondasz, nem jutunk
messzire, de te sem!
Az asszony arcán látszott, felfogta, hogy most nem hibázhat. Ha az
állatok nem indulnak el, ez a fiatal nő azonnal végez vele.
– Ha el akarjátok indítani őket, mondjátok azt, hogy hut-hut, shutur.
Ha ügetni akartok, kiáltsátok: tezrau. Vágtatáshoz: yald.
Megálláshoz pedig: rokna.
A nap, bár észrevehetően kisebb volt, mint előző délben, még
mindig vörös gigászként kereklett az égen, és egyre intenzívebben
sugározta magából a forróságot. Lex a társaira nézett.
– Szerintem menni fog. Ezt a meleget még el lehet viselni. Most
még igen... Csak azért érezzük ilyen nagynak a forróságot, mert
korábban nem ebben volt részünk. Csak a kontraszt miatt.
– Huh! – mordult fel a zömik bosszúsan. Persze Lex könnyen
beszél, hiszen őt hozzáedzették, sőt úgy rakták össze, hogy kibírja
az extrém hőmérsékleti hatásokat. Igaz, a mély bányákban a
zömikek is hozzászoktak a meleghez, de akkor is őrültség most,
nappal nekivágni az útnak. Ebben a hőségben felforr az ember
a g y a . . .
De menni kell, mit tehetnének mást? Talán álljanak be azok közé a
menekültek közé, akik kendőkkel a fejükön letelepedtek a lerobbant
kocsik árnyékába, előszedtek valami kis ennivalót, és tanácstalanul
bámultak maguk elé?
Jaq ledobta a köpenyét, lehámozta magáról a hálópáncélt,
visszavette a köpenyt; a flexibilis páncélt pedig összegöngyölve az
egyik nyereghez erősítette.
Rakel előregörnyedt, és hányni kezdett. Vért okádott; olyan volt,
mintha egy láthatatlan minirakéta robbant volna fel a hasában.
Szerencsére csak a kamelopárd vér kívánkozott ki a napvilágra.
A medence alján maradt kevéske vér már barnás-bíboros
masszává alvadt.
– A fenébe, innod kell! – kiáltott rá a zömik Rakelre. Megfogta a nő
karját, és odavonszolta a medencéhez.
Rakel engedelmesen letérdelve inni kezdett.
Lex egymás mögé kötötte a kamelopárdokat. Egy tartalék állat
Jaqnak. Egy Zhordnak. Egy Rakelnek. Kettő neki. Miért ügessen,
amikor a vágtával is megpróbálkozhat? Legalábbis addig, míg az
első hátasa ki nem köpi a tüdejét...
Megerősítette a nyergeket, eligazgatta a kantárokat. Levette az
állatok fejéről a csuklyát, szájukról a pofaszíjat. Elég ügyes volt:
egyetlen harapást sem kapott. Végül eloldotta a lábbéklyókat is,
majd a társaival együtt nyeregbe szállt.
Egy állat szabadon maradt.
– Az utolsó a tiéd, mamus – mondta Lex az asszonynak -. hálából a
s e g í t s é g é r t .
– Hut-hut, shutur! – üvöltötte. A kamelopárd elindult; szeme
kidülledt, széles ajkairól nyál csöppek fröccsentek szét, s kimutatta
sárga fogait.
– Hut-hut, shutur! – kiáltott fel Jaq.
– Hut-hut, shutur! – hallatszott Zhord felől. Hut-hut, shutur! –
visszhangozta Rakel.
– TEZ-RAU! – bömbölte Lex. – És... YALD!
A hátuk mögött az asszony is el akarta indítani a kamelopárdját, de
nem sok sikerrel. A körülötte álló menekülők lerángatták a
nyeregből, aztán összeverekedtek egymással, hogy kié legyen az
á l l a t .
Milyen szomorú dolog ennyi szenvedő, bajba jutott embert a
sorsára hagyni! Mintha feláldozhatóak lennének... Ám elképzelhető
volt, hogy Lex, Zhord és Rakel is áldozattá válik, mire a nap véget
ér.
Tizenharmadik fejezet
Hőhullám
A levegő olyan volt, akár az olvadt üveg. Tökéletlen ablaktábla, tele
pöttyökkel és torzító foltokkal. Ezek a foltok voltak a délibábok
csatornái, a távoli járművek, kamelopárdok, gyalogosok és halottak
(az egyre több, már-már megszámlálhatatlanul sok halott) képeit
máshová vetítő lencsék.
Vajon az a szögletes energiapáncélt viselő, viharvetőt szorongató
alak közel van, vagy egészen távol? Vajon Jaqnak, Lexnek vagy
Zhordnak tüzet kell nyitnia rá, vagy felesleges pazarolni a lőszert?
Mielőtt a kérdésre megszülethetett volna a válasz, az idegen
s z e r t e f o s z l o t t .
Egy természeti jelenség volt, semmi egyéb.
A forróság szinte megfőzte az ember koponyájában az agyvelőt,
amely kínjában eszelős rémképeket jelenített meg.
Jaq a fejére húzta köpenye csuklyáját. Ez sem védte meg a naptól,
de legalább némi árnyékot adott. Zhord sapkája is csak a
napsugarak leggyengébbjeit tartotta távol a busa zömik fejtől, ám a
meleget nem zárta ki. Lexet hozzászoktatták ahhoz, hogy elviselje a
hőséget, de ettől még az ő agya is felforrhatott. A hátán a
gerincaljzatok úgy néztek ki, mintha egymás alatt, egymástól
arányos távolságra elhelyezkedő lőtt sebek lennének. Rakel egy
pergamendarabból hajtogatott össze magának valami kalapfélét,
amelyet a vörös orgyilkos övsállal kötött a fejére. Az övsálat az álla
alatt csomózta össze; pontosan úgy nézett ki, mintha fültől fülig
átmetszették volna a gégéjét. A pergamen egyébként az a lap volt,
amelyet Jaq tépett ki a Rhana Danára könyvéhői.
Vajon mi történt a könyv többi részével? Lehet, hogy egy Harlekin
biztonságba helyezte a nagy felfordulásban? Lehet, hogy valamelyik
Viperán vagy jet siklón vitték el a Hiperháló kapujához?
Megválaszolhatatlan és jelentéktelen kérdések...
A napsugarak visszaverődtek a talajról. Egy izzó üllőn vágtattak,
forró pöröly csapkodta a fejüket. Ó, milyen visszataszító
kovácsműhely jött létre itt, a sivatag közepén! De hiába: azok, akik
most az üllőn vannak, nem fognak úgy megpuhulni, mint a
vasdarabok szoktak. Őket a meleg csak keményebbé változtatja. És
senki sem fogja meg őket fogókkal, senki sem meríti bele jéghideg
vízbe, hogy még edzettebbek legyenek. Ők ennél szilárdabbak és
szívósabbak már nemigen tehetnek.
Elhaladtak néhány múmiává aszalódott holttest mellett. A hullák
csak rövid ideje feküdtek a homokon, de már minden csepp
folyadék elpárolgott belőlük.
Kitartóan haladtak, és bíztak abban, hogy nem kerül elébük újabb
a k a d á l y .
Vagy mégis? A délibábok és a valódi menekülők feje fölött sebesen
pörgő orsók jelentek meg. Lokális hurrikánok voltak, kicsiny, de
pusztító szélörvények. Az egyik felkapott egy embert egy oldalára
fordult riksa mellől, aztán valamivel később kiköpte magából – a
csontvázát. A légtölcsérben kavargó éles kövek és homokszemek
pillanatok alatt lecsiszolták a testről a bőrt és a húst.
A kitartó vándorok látták, hogy el kell kerülniük ezeket. Bármi áron...
A kisebb kövek megrepedtek körülöttük, reccsenéseik panaszos
kiáltások voltak, és figyelmeztetések is egyben: vigyázz, fokozódik a
m e l e g !
Jaqnak látomása támadt. Az ég jelent meg előtte, a fényt szülő
anyaméh. Egy hatalmas vörös magzat teste pulzált rajta – a nap.
Vagy lehet, hogy ez a vörösség maga az anyaméh, amelynek a
belsejében egy rejtőzködő fehér törpe az embrió?
Azon kapta magát, hogy hangosan imádkozik a káoszivadékhoz:
– Szüless meg! Ébredj öntudatra! Mutasd meg nekem újra a fénylő
ö s v é n y t !
Hogyan is jelenhetne meg a fénylő ösvény, amikor ég a világ, és
lángol az égbolt?
Lehet, hogy ez a fohász valódi, színtiszta eretnekség volt? Lex
f e l m o r d u l t .
– Hadd lássam meg Dorn fényét!
A fény forró és vörös volt; lassanként fehérbe csapott át. Rakel
motyogni kezdett:
– Orgyilkos vagyok, ugye? Egy legyőzhetetlen orgyilkos, aki
bármilyen kínzást elvisel!
Ez jó jel volt. Rakel tehát kezdi elfogadni a sorsát. Talán a meleg
kitörli agyának magasabb funkcióit, így könnyebben átváltozhat
majd Ey'Lindivé...
– Nézzétek! – lihegte Zhord.
A talajból víz szökött a magasba, és szivárványként hullott vissza. –
D é l i b á b . . .
– Nem, nem! Yald! Yald!
A kamelopárdok remegő orrcimpával felgyorsítottak.
Eddig csupán egy állat dőlt ki Lex alól. A többi szívós, masszív
jószág volt. Amíg átrakta a nyerget a másik kamelopárdjára, három
társa mozdulatlanul várakozott. Ők is hátast válthattak volna, de
valahogy nem bírták rászánni magukat a mozgásra.
Amikor a mélyedésben létrejött kis tóhoz értek, megállították az
állatokat. A tavat egy föld alatti forrás táplálta vízzel. Mielőtt Jaq és
társai leugorhattak volna a nyeregből, a délibábok közül tucatnyi
poros menekült lépett elő. Hárman kamelopárd háton érkeztek; fél
tucatnyian egy fehér limuzinban zsúfolódtak össze. A motorházból
gőz csapott ki.
Ez a szökőkút... Ez lenne a fénylő ösvény? Egy vertikális ösvény,
amely jó hat méter magasra emelkedik, majd visszahullik, és
enyhülést nyújt a szomjazóknak. Az állatok és az emberek egymás
mellé zsúfolódtak, ittak, és vizet locsoltak magukra.
Jaq felegyenesedett, az arcáról víz csorgott.
– Hálát kellene adnunk a Földön Lakozónak – mondta – ezért az
á l d á s é r t .
– Talán ezt az átkozott hőséget sem ártana megköszönnünk –
szólalt meg Zhord. – Meg a szétrepedt sziklákat, amelyek alól elő
bír törni a víz.
Talán igaza volt. Vagy mégsem? Talán tényleg egy csoda részesei
l e h e t t e k .
Lex a gőzt eregető járműre nézett. A fehér selyemruhát viselő
turbános sofőr a markában hordott vízzel hűtötte le a motorháztetőt,
hogy meg tudja fogni, és fel bírja nyitni.
– Hé! – kiáltotta oda neki Lex. – Leeresztettétek a gumikat, igaz?
A sofőr meghökkenve fordult hátra a bolygón idegennek számító,
szabványos birodalmi gót kiejtés hallatán.
– Igen. – A válasz nyers volt, és ellenséges. Ennek a fegyveres
óriásnak talán a limuzinra fáj a foga.
– Jól csináltátok, barátom! – Vajon hány sofőr volt ilyen előrelátó?
Tíz százalékuk? Öt? Még így is több ezren lehettek.
– A biztonságos hely itt van – jelentette ki a limuzin egyik utasa
ostobán. – Itt fogunk megállni, és csak az orrunkat dugjuk ki a
v í z b ő l .
Egy logikusan gondolkozó őrült...
– Nem – szólalt meg az egyik társa. – A biztonságos hely arrébb
van. – Olyan lassan és türelmesen beszélt, mintha egy olyan
bolonddal kellene szót váltania, aki mindenen megsértődik, és
haragjában tombolni kezd. Talán éppen ez az udvariasság, ez a
körültekintés volt az oka annak, hogy ilyen messzire eljutottak
együtt. – Egy kísérteties kőlabirintusban van, emlékszel? Először el
kell haladnunk a remetelak mellett, amelyről beszéltem.
– Kísérteties? – kiáltott fel egy napégette bőrű fiatal nő, aki
kamelopárd háton érkezett a tóhoz. – Ezt hogy értsem?
– Milyen remetelakról van szó? – kérdezte a társa, egy erősebb
felépítésű, középkorú nő, akinek hosszú fekete haját csillogó
zuhataggá változtatta a veríték.
– Abban a labirintusban szellemek laknak – jelentette ki a limuzin jól
informált utasa. – Halottak, akik Bara Bandobastban éltek. A
labirintus tabu, de nekünk mégis be kell mennünk oda. Útközben
elhaladunk az oszlopszentek remetetelepe mellett.
– Azok meg kicsodák? – kérdezte bugyuta társa.
– A magányos elvonultak, akik azért imádkoznak, hogy az Ő arca
megjelenjen a napban, és így a Sabulorb legyen a kozmosz első
számú zarándokhelye.
– Bocsánat – szólt közbe Zhord. – Pontosan hány remete imádkozik
azon a helyen?
– Több száz.
– Elnézést, de hogyan lehet őket remetének nevezni, ha ilyen sokan
v a n n a k ?
– Mindegyik a saját kőoszlopa tetején ül – hangzott a válasz.
Elmebeteg ez a törpe, vagy micsoda?
– Huh, akkor ma tényleg nehéz dolguk lehet. Vagy megsülnek, vagy
úgy potyognak lefelé az oszlopaikról, egymás után, mint a legyek.
Az egyik alacsony bucka mögül egy világoszöld páncélt viselő,
sisakját vesztett alak lépett elő. A bőre vörösre égett, de a vonásai
így is szemfájdítóan szépek voltak. Fekete hajának tincsei sötét
indákként hulltak a vállára. Az egyik elda Őrző volt... Egy
lézerpuskát tartott a kezében.
Ferde, keskeny szeme körül felduzzadt a bőr. Erőlködve hunyorgott.
Félvaknak látszott.
Megbotlott. A hosszú csövű puskára támaszkodva visszanyerte az
egyensúlyát. Felemelte a fegyvert, rábökött vele a szökőkútra, a kis
csoportra, a gőzölgő fehér limuzinra.
– Egy idegen lény! – kiáltotta valaki.
Valahonnan előkerült egy normál lőszerrel töltött puska. Lövés
dörrent, ám az őrző sértetlen maradt, a golyó nem találta el.
Válaszképpen a vállához emelte fegyverét, és a hang forrásának
irányába lőtt.
Elhibázta a lövészt, az energiatöltet a limuzin hátuljába csapódott. A
fémtest felszakadt, s a kilyukadt üzemanyagtartályból kiáramló
gázfelhő belobbant. Mintha lángszóróval lőttek volna az ég felé. A
jármű hátulsó része szétrobbant. A láng lejjebb ereszkedett, a vége
visszacsapott. A limuzint körülölelte a tűz.
A sofőr üvöltött, és kétségbeesetten szaggatta fehér selyemruháját.
RAAARKpopSWOOSHthudCRUMP – jelentette ki Lex fegyvere. Az
Őrző meghal Lex nyeregbe szállt, és intett társainak, hogy kövessék
a példáját, mielőtt a döbbent emberek magukhoz térnek. A két
kamelopárdos nő gyorsabban nyeregbe termett, mint Zhord. Fürgén
járt az agyuk, rögtön felfogták a lényeget: a limuzin megsemmisült,
utasai valahogy tovább akarnak jutni. Hogyan? Elveszik valakitől
járművét. Vagy a hátasát.
Lex felemelte a fegyverét, és rekedten rákezdte:
– Hut-hut shuturr! Tez-rau! Yaldl – Egy hut-hutozó kórus felelt
kiáltásaira. Az égő limuzin utasai magukra maradtak a víz mellett.
Legalább egy oázisban rekedtek meg, és nem a homoktengerben.
Legalább addig életben maradnak, míg a nap elpárologtatja a
feltörő vizet. Amikor ez bekövetkezik... Az az ostoba, aki be akart
feküdni a tavacskába, biztos ott fog megfőni a pocsolyában.
A két kamelopárdos nő nem tágított Jaq csapata mögül. Nem
számított, sőt talán jobb is volt így. A csoport így normális
méretűnek látszott – ha ebben a helyzetben a „normális” szónak
még volt valami értelme.
– Előbb-utóbb úgyis szétesett volna az a kocsi – jegyezte meg
Zhord. – Ha megreped a hengerblokkja, mivel pótolják? Szarból
nem lehet várat építeni, nem igaz?
– Jobb lenne, ha megtartanád magadnak az ilyen zömik
mondásokat – mordult rá Jaq. – Meditálni szeretnék.
– Otthagyhattátok volna nekik a tartalék kamelopárdjaitokat! –
kiáltott előre a fiatalabbik nő.
– Ahogy elnéztem, ti is elég gyorsan nyeregbe pattantatok – vágott
vissza Zhord.
Rakel a fiatal nőre nézett.
– Ne akarj összeakaszkodni velünk – figyelmeztette, talán jó
szándékkal. – Én egy birodalmi orgyilkos vagyok! – Vajon a hőség
vette el a józan eszét? Vagy valami más állt a háttérben?
A kavicsok robbanásszerű robajjal repedtek szét. Szerencsére nem
köptek ki magukból repeszeket.
Sötét kőoszlopok. Több ezer lapos tetejű kőoszlop, a
háromméterestől az ötvenméteresig. A köves sivatagból több
négyzetkilométernyi területet foglaltak le maguknak.
A terep olyan volt, mint valami régi, '65lfeledett templomrom. Az
egykori – vagy csupán képzeletbeli? – építmény közepén hatalmas
kőtömb állt, amelyen számtalan barlang nyílása sötétlett. Talán ez
volt a belső szentély.
Az egyik oszlop tetején fehér köntöst viselő remete térdelt. Fejét
csuklya fedte, barna arcából csak egy keskeny sávot lehetett látni. A
forróság ott fent, a magasban, már biztos végzett vele. Bőre
szétrepedezett, teste mumifikálódott.
A természet alkotta oszlop aljába egy feliratot véstek:
AZ Ő VÖRÖS SZEME FIGYEL MINKET!
Kicsit arrébb, egy másik oszlop tetején egy újabb remete
imádkozott. Ezen az oszlopon is volt véset:
MINDENEK PÁTRIÁRKÁJA.
Az oszlopok között menekülők vonultak; sokan kamelopárd háton,
néhányan ballonkerekű jármüveken, akadtak biciklis riksákon
erőlködők is, de a legtöbben gyalog küzdöttek a távolsággal és a
kövekkel. Időnként elesett valaki, és soha többé nem kelt fel. A
fáradt szemek csak ritkán lestek fel az oszlopok tetején térdelő vagy
ülő remetékre.
A Birodalomban számos olyan hely létezett, ahol a hithez való
hűséget nagyon nehéz lett volna megkülönböztetni az őrültségtől.
Az őrület sokszor logikus és meggyőző. A zarándokok, akik az év
során ellátogattak Shandabar városába, buzgalmukban és
elvakultságukban szentnek vélték ezeket a remetéket, ezért sokan
felkeresték őket.
Arról, hogy hány oszlop áll a környéken, és hány remete él a
tetejükön, Jaq csak akkor tudott fogalmat alkotni, amikor beljebb
hatolt a hajdani templomba.
A remeték közül már egy sem élt; testük szikkadt múmia volt,
amelyet kikezdett a meleg és a nemrég elvonult homokvihar. A
tetemek mind imapózban kuporogtak a különböző magasságú
kőoszlopok tetején.
A közönséges homokviharok nem jutottak fel ebbe a magasságba,
ez a legutóbbi azonban sokkal, de sokkal nagyobb volt, mint a
megszokottak. Vajon a remeték miért nem bújtak el a
barlangjukban, miért vállalták inkább a halált? A homok megfojtotta
őket, a nap szétégette maradványaikat. Miért folytatták imájukat,
amikor látták, hogy baj van? Miért nem menekültek be a központi
szentélybe, ahonnan a napi élelmüket és italukat kapták? Biztos
voltak szolgáik, aki ellátták őket, akik vigyáztak rájuk.
Vagy lehet, hogy elbújtak a vihar elől, bemenekültek a hatalmas
szikla belsejébe, ahol az évszázadok során termeket, szobákat,
folyosókat, sőt talán föld alatti katakombákat alakítottak ki? Talán
elbújtak, és amikor kitisztult az idő, visszakapaszkodtak a helyükre,
az oszlopok tetejére, ahol a felkelő új nap sorban meggyilkolta őket.
A remeteség törvényei valószínűleg megengedik, hogy a világtól
elvonult férfiak homokvihar idején leereszkedjenek, viszont olyan
passzusa nincs, amely ugyanezt hőhullám esetén is lehetővé teszi.
A Sabulorb hűvös világ volt, nem igaz? Mivel nem tehették meg,
hogy a meleg miatt elhagyják helyüket, az oszlopokon maradtak, így
ima közben csapott le rájuk a halál.
És mi a helyzet a szolgáikkal? Ott gyászolnak a központi szentély
hűvösében? Vagy éppen ellenkezőleg: ujjonganak, mert végre
megszabadultak a szolgálattól? Néhányuk talán gyászolt, mások
esetleg örvendeztek, de az is lehet, hogy elvesztették a józan
eszüket, s egymás torkának estek, amikor a szokatlan hőség
megzavarta a fejüket.
Az oszlopok közé érve a kamelopárdok lelassítottak; Itt a szó
szoros értelmében nyaktörő mutatvány lett volna számukra a vágta.
A hely végtelen és valahogy különös nyugalmat árasztott. Sűrű
csend honolt mindenütt; itt még a kövek is halkabban, szinte
nesztelenül repedtek szét. A kamelopárdok sem szaglásztak
szokásuk szerint – mintha féltek volna attól, hogy megtörik ezt a
végtelen nyugalmat.
Még egy felirat:
MINDENKI PÁTRIÁRKÁJA.
Miért nem „mindenki atyja” vagy „mindenek ősatyja”? Ezek a
kifejezések sokkal megszokottabbak.
Hideg rémület kúszott végig Jaq gerince mentén. Az egyik zömök
oszlop tetején a remete kinyitotta a szemét, és lenézett. A szeme...
delejes és violaszínű volt. A repedezett ajkak szétváltak, mögülük
kivillantak a hegyes fogak.
A többi oszlop tetején is megmozdultak az imádkozok. Jaq a
kamelopárdja bordái közé vágta a sarkát, elvágtatott a következő
oszlop (ezen is szerepelt a „pátriárka” szó) mellett, és közben
odasziszegett a társainak:
– Ezek génorzó hibridek!
Zhord és Lex fohásszal a száján elővette a fegyverét. A fiatal nő
e l ő r e k i á l t o t t .
– Mi történt?
– És most mit fognak csinálni? – kérdezte Rakel. Jaq bensőjében
elpattant valami. Rekedten felkiáltott:
– Az én valódi orgyilkosom tudta, mit csinálnak a génorzók meg a
h i b r i d j e i k .
Magára öltötte az alakjukat, és a körmeivel tépte szét őket!
A génorzók belecsókolják magvukat áldozatukba, akár férfi, akár nő
az illető. Az emberek aztán életet adnak ocsmány ivadékuknak –
mást nem tehetnek, mert megtermékenyítőjük rabszolgájává
válnak. A hibridek közül néhány szörnyszülött, de vannak köztük
olyanok is, amelyek majdnem emberiek. Valamennyien nagy
csontúak és kopaszok, a foguk általában hegyes, tekintetük
h i p n o t i k u s .
Éppen olyanok, mint az oszlopok tetején térdelő remeték.
A tiszta vérű génorzók erősek és szívósak. Karmuk széthasítja az
acélt. A hibridek minimum abban hasonlítani szoktak rájuk, hogy
életerősek, és remekül bírják a hőséget. Azt, hogy a remeték
múmiának látszottak, hogy a külsejük éppen olyan volt, mint a
halálra aszalódott embereké, bizonyára az okozta, hogy a
környezeti katasztrófa következtében a génorzók testfelépítése
némileg eltért a megszokottól.
Ha valamennyi remete hibrid, olyan lény, amelyet könnyen
embernek lehet nézni, akkor... Akkor vajon milyen szörnyek
rejtőzködhetnek a szentély legbelső részében? A remeték és a
szörnyek valamennyien szoros pszi kapcsolatban állnak egy
förtelmes, páncéltestű varanggyal, a pátriárkával. Tehát a
Sabulorbot mégsem sikerült teljes egészében megtisztítani. Az
életben maradt génorzók megszállták ezt a remetetelepet, és
szaporodni kezdtek.
Bárcsak itt lenne Ey'Lindi! Bárcsak még mindig a testében lenne a
génorzó implant! Ő egy percig sem gondolkozna; képes és hajlandó
lenne arra, hogy külsejével megzavarja az oszlopok tetején
várakozó hibrideket, és... Nem! Romlottságról árulkodó kívánság!
Ey'Lindi implantjai hit- és természetellenesek voltak!
– Ő a körmeivel tépte szét a hibrideket! – ismételte Jaq. Rakel
kimerülten, a félelemtől eszelőssé váltan megremegett.
– Nagy elvárásaid voltak a hölgyeddel szemben, inkvizítor uram!
Jaq elszégyellte magát. Reszketett a hangja, amikor megszólalt.
– Neki még az utánzata is szent – jelentette ki. De nem! Ez így
p r o f á n s á g .
De mégis! Rakel teste, a hamis Ey'Lindi, valóban szent lesz. Amikor
Ey'Lindi vissza inkarnálódik Rakelbe, és amikor a káoszivadék
megmozdul a hipertérben, szentesíti Rakel áldozatát, valamint a
lelket, amely akkor már benne fog lakozni.
– Bocsánatot kérek az Ultramarinok nevében – mondta Lex,
miközben az oszlopok tetején mozgolódó fehér ruhás hibrideket
figyelte. – A génorzók nagyon hamar erőre kaptak. Talán jobb, hogy
az egész bolygó meg fog semmisülni.
Az egyik remete lassan felegyenesedett, hogy jobban
megfigyelhesse a menekültek lassú vonulását. Csuklyája
hátrahullott, tar feje megcsillant a fényben, és láthatóvá váltak
homlokának csontos dudorai. Kinyújtotta izmos karját, megáldotta a
menetet, s közelebb hívta magához az embereket.
A menekültek tömege olyan lehetett számára, akár a manna; az
emberek egy eszelős mánia, egy sátáni késztetés tápanyaga voltak.
Az oszlopok tetején felállt a többi remete is. Közeledett a várva várt
szertartás; végre lehetőségük nyílt arra, hogy továbbadják a
génorzók genetikai örökségét, a beléjük kódolt kincset. Itt jön ez az
embercsorda, amelyet meg kell és meg lehet termékenyíteni.
Megtermékenyítés és... talán lakoma? Lehet, hogy arra készültek,
tort ülnek a találkozás örömére? Hogy azt zabálják fel ünnepségük
alkalmával, amit elébük vetett a hőhullám? A sivatag mindig is kopár
volt, és kietlen. A szolgák talán kerteket gondozgattak a
katakombákban? Csirkéket tenyésztettek a földmélyi termekben?
Algákat vagy gombákat? Az emberhús akkor is kellemes
változatosságot jelenthetett a remetéknek, húst, amelyet fel lehet
falni, meg lehet füstölni, félre lehet tenni későbbre.
Zhord hisztérikusan vihogott.
– Lassan, lassan – mondta hátasának. – Csak nyugodtan, de
lassan, jó kis kamelopárd vagy, nagyon okos.
Elhaladtak egy oszlop mellett, amelynek tetejéről a remete delejező
szemmel meredt le rájuk.
Egyszerre ezer légy röppent be a várakozó pókok halójába. Ezer
rovar repült a lapuló varangyok közelébe. Mert olyanok voltak ezek
a remeték, akár a kövér, lusta, csúf békák, amelyek csak akkor
moccannak meg, akkor pazarolnak erőt a nézésre és a látásra, ha a
zsákmány nyelvöltésnyi közelségbe kerül hozzájuk.
Mennyi idő alatt tudnak lemászni azokról az oszlopokról? És mikor
indulnak meg? Talán akkor, amikor a kifejlett génorzók megjelennek
a szentélyszikla barlangjainak bejáratában?
Az egész, látomásokkal terhelt, napégette utazás során ez volt a
lehető legrosszabb, legfélelmetesebb hallucináció – ez, amely
valóságosnak bizonyult.
* * *
– Egy kicsikét gyorsabban, jó kis kamelopárd...
Ha száguldani kezdenek, azzal talán csak siettetik az események
bekövetkeztét. Nem, az most túlságosan gyors lenne, lépésben
pedig nem haladhatnak. Informátoruk, az a porral lepett testű
asszony pedig nem mondta meg nekik, hogyan kell csak kissé
visszafogni az állatokat.
Zhord lefékezte a kamelopárdját, aztán elindította, majd a térdével
csapkodva az oldalát megpróbálta valamivel élénkebb haladásra
ö s z t ö n ö z n i .
– Hé! – kiáltott oda a hozzájuk csapódott két nőnek. – Mit mondjak
neki, ha könnyű vágtát akarok?
– Asan – felelte a fiatalabbik nő. – Ez azt jelenti: futás.
– Asan, shutur. Asan! – Mintha egy ima szavai lennének. Zhord
hátasa felgyorsított, de nem kezdett vágtatni. A többiek követték a
zömik példáját.
Ó, mennyire örült volna Zhord, ha egy felturbózott triciklin ül, és
nem egy ilyen négylábú élőlény hátán! Egy erős, könnyen
irányítható és kényelmes triciklin. Rettenetesen feltörte az ülepét a
n y e r e g .
A remeték sorban feléledtek és megmozdultak. Mind úgy álltak, úgy
figyeltek, mintha valamilyen hangra, valamiféle jelzésre várnának.
Vajon hallható lesz az a Jel, amely a szentélyszikla irányából fog
érkezni, vagy valami pszi parancsot kapnak majd? Valamennyien
északi irányba fordultak, arra, amerről a menekülők érkeztek, és
csak álltak, csak vártak...
– Légiveszély! – kiáltott fel Lex.
Nem sokkal később valamennyien meghallották a hajtóművek zaját.
Az égen egy csapatszállító repülőgép körvonalai jelentek meg.
Lassan haladt. Lex a szeme fölé emelte a kezét, és a leszálláshoz
készülő gépre nézett, amely landolás előtt még le akart írni egy kört
a remetetelep fölött.
– Birodalmi emblémák, azt hiszem...
A hibrid remeték feszült figyelemmel várakoztak.
A repülőgép egyik hajtóműve köhögni és pufogni kezdett, aztán
l e á l l t .
– Alig van üzemanyaga...
A gép Shandabarból indulhatott. Shandabarból, a hamuvá és
füstölgő romhalmazzá vált városból. Oda valószínűleg az északi
kontinensről érkezett, a planetáris hadsereg bázisáról, vagy esetleg
a Departmentóból...
A homokvihar után, a város felrobbanása előtt egy asztropata
elküldhette jelentését az idegenek támadásáról, a renegát
űrgárdisták megérkezéséről. Aztán Shandabar elnémult. A
hadsereg kiküldött egy csapatszállítót, hogy kiderítse, mi történt.
A gép útközben viharba kerülhetett – csakis ezzel lehetett
megmagyarázni, hogy kifogyott az üzemanyaga. A pilóta
Shandabarban akart leszállni, de a főváros megsemmisülése ezt
lehetetlenné tette. A gép továbbhaladt. A pilóta felfedezte a
menekülőket, látta a sok száz kilométer hosszan húzódó nyomokat,
a halottakat, az elhagyott járműveket, és valamivel később meglátta
a gyalogosan vánszorgó vagy kamelopárdháton kínlódó embereket.
Látta, hogy a menet, amely eredetileg Bara Bandobast felé tartott,
váratlanul irányt változtatott, és a sivatagba, erre az oszlopos helyre
v o n u l t .
Repülés közben a gép nem forrósodhatott fel túlságosan, fedélzetén
elviselhetőek voltak a körülmények.
Az oldalán hirtelen kinyílt egy ajtó. Testek zuhantak ki belőle. Fehér
ejtőernyők bomlottak szét a levegőben. A testek zuhanása lelassult,
szelíd ereszkedéssé változott. Katonák érkeztek, sárgás-szürkés,
terepszínű ruhába öltözött harcosok. A nyakukban hosszú csövű
lézerfegyverek. Az egyik katona ernyője nem nyílt ki. Becsapódott a
talajba. Egyik test a másik után vetődött ki a gép ajtaján. Fehér
virágok nyíltak a forró égbolt alatt. Százötven katona... Legalább
s z á z ö t v e n !
A repülőgép hajtóművei egymás után mondták fel a szolgálatot. A
fémtest egy darabig még kecsesen siklott, a pilóta talán abban
reménykedett, hogy eljut a nyílt terepre, a sivatag fölé. Az egyik
meghökkentően magas kőoszlop megkarcolta a szárnyat. A gép
megpördült a levegőben, aztán hirtelen eltűnt az égről. A
becsapódást követően porfelhő emelkedett fel, de nem keletkezett
tűzgolyó. A tartályok kiszáradtak – nem volt minek berobbannia.
A katonák leérkeztek a földre. A remeték gyorsan lemásztak az
oszlopok tetejéről. Gyorsan és gyakorlottan – már ezerszer
végrehajtották ezt a mutatványt. A szentélyszikla alagútjai
szörnyeket böfögtek ki magukból.
Szörnyeket, négykarú bestiákat. Az iszonyatos testek előrelódultak,
félelmetes sebességgel rohantak. Gerincükből tarajok meredeztek.
Hosszú, csontos, hajlékony farkuk volt. Ovális fejük alján kinyíltak a
hegyes fogakkal teli szájak.
A tiszta vérű szörnyek mögött a hibridcsőcselék hullámzott. Már
nem sok emberi volt a külsejükben, duzzadt, megnyúlt fejükkel,
egyéneden agyaraikkal az emberi test gonosz paródiájának
látszottak. Torzságuk még távolból szemlélve is feltűnő volt.
Némelyikük rákollót csattogtatott a keze helyén; mások karmokat
villogtattak. Egyesek hátából csonttüskék meredtek ki.
Az ocsmány hibridek géppisztolyokat, puskákat, kardokat és
lánckardokat szorítottak magukhoz. A fajtiszta génorzók nem
használtak fegyvert, nekik elég volt a saját, páncéllal borított testük.
A remeték, miután leértek a földre, fehér köntösük alól puskákat és
lézerpisztolyokat kaptak elő. Az egyik felrikoltott:
– Ezüstnyelvű Atya, nyálad megváltja lelkünk!
A legnagyobb barlangnyílásban megjelent a pátriárka. Kíváncsi volt
a mészárlásra. Ó... szavakkal leírhatatlan fórtelem! Négykarú,
agyaras varangydisznó. Gerincéből páncél kemény
csontburjánzások álltak ki, mindegyik akkora, mint egy felnőtt férfi
háta. Háromkarmú lábaival könnyedén megkapaszkodott a
sziklákban. Még messziről is félelmet keltőn villogott violaszínű,
hártyával borított szeme.
Messziről? Túlságosan közel volt!
Zhord rálőtt a hozzá legközelebb hadonászó remetére. A mellkasa
közepén találta el.
– Tez-rau, yald! – ordította Jaq.
Az állatok felgyorsítottak. Az egyik génorzó oldalról feléjük rohant.
Lex célba vette, de a kamelopárd mozgása miatt nem találta el. A
robbanótöltet az egyik oszlopot törte derékba. Ó, milyen pazarlás...!
Jaq kézbe fogta a Császár Kegyelmét, elmormogott egy gyors imát,
és örökre megállította a szörnyet. A génorzó nem döglött meg
azonnal; kapálózva, vergődve vonaglott a kavicsos talajon.
A remeték rárontottak a kimerült menekültekre. Volt, akit puszta
kézzel öltek meg. Némelyikük ráhajolt áldozatára, hogy vérrel oltsa
kínzó szomját. Az emberek közül néhányan védekezni próbáltak.
Vakon lövöldöztek, de nem sok sikerrel. Közben a sárga-szürke
ruhába öltözött katonák is közelebb értek, és lézersugarakat szórtak
a génorzókra meg a feléjük rohanó hibridekre. A génorzók, ha
kiszemelt áldozatuk közelébe jutottak, az emberhúsba
mélyesztették karmaikat, és széttépték a testet. A sivatag irányából
egy fél lánctalpas érkezett, s vele egy fekete ruhás arbitrátor.
Tükrös sisakját elvesztette valahol. Vörös arcáról hámlott a bőr.
Megállította a járművet, majd a tetejére szerelt kígyószájú löveget
célra fordította. Az egyik oszlop mögül egy génorzó rohant felé.
A lövedék lángcsóvát húzva csapódott a bestiába, amelynek semmi
keresnivalója sem volt ezen a bolygón. Robbanás. A lény csak az
egyik alsó karját vesztette el.
A páncélozott fülkében ülő vezető beindította a motorokat, és
megpróbált kitérni a három karral is tovább közeledő szörny elől. Az
egyik lánctalp a manőver során leállt – talán beszorult a széle a
kövek közé. A jármű vészesen oldalra dőlt. Az arbitrátor elvesztette
az egyensúlyát, és leesett a földre. A génorzó felgyorsított. Az
arbitrátor oldalra fordult, miközben megpróbálta előrántani
kézifegyverét. A karmok rázárultak a védtelen emberfejre.
A génorzó a megbénult acélmonstrum felé fordult. Karmai
belemélyedtek a fémbe, karjai rángatni kezdték a lemezeket.
Egy jetsikló közeledett.
Áramvonalas légi cápa volt, orrán egy rúnával, két oldalán egy-egy
fejsze formájú stabilizátor szárnnyal. Átszáguldott az oszlopok
között, úgy négyméteres magasságban haladt. Lecsapott a
génorzóra, amely csak ekkor vette észre.
Négyméteres magasság? Kockázatos, túl kockázatos! A génorzó
felugorhat, és belekaphat az egyik szárnyba...
A jetsiklón szemkápráztató jelenség vibrált – egy holo ruhás
Harlekin vezette a gépet. A cápa orrának két oldalán, mintha
agyarak lennének, suriken ágyúk csöve meredezett. Az ikerlövegek
bólintottak, végük lejjebb fordultak, belsejükből borotvaéles
fémkorongok záporoztak a génorzóra.
A szörny megcsonkult. A korongok átmetszették kemény páncélját,
és bejutottak a test puha belsejébe.
A jet sikló a szentélyszikla irányába fordult, ahhoz a
barlangnyíláshoz közelített, amelyikből a pátriárka szemlélte a
harcot. A Harlekin tudta, mire vállalkozik, de nem tehetett mást. A
génorzók itt voltak – éppen itt, a Hiperháló kapujának közelében!
Ezt nem lehetett hagyni. Hibrid remeték eddig nem távolodtak el az
oszlopaiktól. Eddig még egyszer sem fordult elő, hogy
bemerészkedtek volna a kőlabirintusba.
E d d i g !
De vajon mit fognak csinálni most, hogy a Sabulorb felperzselődik?
Ha a pátriárka rájön, hogy létezik egy menekülési útvonal, a hibridek
és a tiszta vérűek mindent megtesznek majd, hogy megtalálják a
kaput. A génorzók még ebben a forróságban is elég sokáig életben
maradhatnak ahhoz, hogy megleljék, amit keresnek. És ha egyszer
megvan a kapu, akkor behatolnak a Hiperhálóba, onnan pedig akár
valamelyik mestervilágra is átjuthatnak.
Ez nem történhet meg!
A Harlekin a szentélyszikla felé száguldott, a barlang szájában álló
rettenetes lény irányába.
* * *
Surikenzápor zuhogott a négykarú varangy dísznóra. Sok célba
talált. A páncélos szörny megingott, de nem esett össze. Egyik
humanoid kezét már csak egyetlen ín tartotta a helyén. Fél szeme
kirobbant, de a sérülést okozó korong nem bírt áthatolni a kemény
koponyacsonton, így nem jutott be az agyvelőbe. Az egyik térde is
szétzúzódott, de még mindig életképes volt. Valószínűleg halálos
sebet kapott, mégis rendületlenül a helyén maradt.
A Harlekinnek csupán néhány másodperce volt arra, hogy ezt
felfogja. Talán azt tervezte, hogy megöli a pátriárkát, aztán felrántja
a jet sikló orrát, és kikerüli a szentélysziklát.
Másként történt.
Surikeneket ontva agyaraiból a légi cápa belecsapódott a pátriárka
mellkasába. A pokolfajzat hátrazuhant, vissza a barlangba. A jet
sikló és a rajta ülő öngyilkos hős követte.
A hatalmas robbanást követően a barlang szájából mindent elsöprő
tűzcsóva csapott ki.
* * *
– Yald! Yald!
Jaq csapatának már sikerült távol kerülnie az oszlopoktól, amikor
hirtelen egy hibrid vetődött rá a fiatalabbik shandabari nőre.
Lerántotta a kamelopárd hátáról, és leszorította. A nő sikított és
vergődött. A hibrid artikulálatlan, éles hangot hallatott, aztán
megfordult, de nem próbált felugrani a kamelopárd hátára.
– Ne lassítsatok le! – üvöltötte Lex, mert látta, hogy Rakel meg
akarja állítani hátasát. – Tovább, tovább! Yald, yald! – Az áldozat
társa, a középkorú nő már visszafordult.
Megállította kamelopárdját, ismét megfordította, és az űrgárdista
után kiáltott.
– Segítség!
Nem, erre most nem volt lehetőség. A segítségnyújtás
idővesztéssel járt volna. Most menniük kellett, a lehető leghamarabb
maguk mögött hagyni a remetetelepet. Nem állhattak meg, hogy
kimentsék a két nőt...
Legfeljebb imádkozhattak.
Imádkoztak azért, hogy az emberek győzzenek. Azért, hogy a
katonák lekössék a remeték figyelmét, így azok ne vehessék
üldözőbe őket...
A hibrid még mindig üvöltött, mintha ő lenne az áldozat, és nem a
fiatal nő. Érthető: a pátriárka halála során keletkezett pszichotikus
vihar megőrjítette a boly minden tagját, agóniába taszította őket,
megzavarta gondolataikat. Talán... Igen. Talán az a kemény,
középkorú nő kést tud rántani, és megmentheti társát.
Tizennegyedik fejezet
Gyász
Bár a hatalmas nap már jócskán túljutott a zenitjén, a forróság és a
sugárzási szint folyamatosan tovább nőtt; tovább feszült a rugó,
amely előbb-utóbb kiszakítja majd a csontokat a helyükről, és
kibírhatatlan agóniával fogja megőrjíteni a testeket.
A sivatagnak ezen a részén a kemény talajt nem homok és nem is
kisebb kavicsokból álló szőnyeg, hanem nagyobb, éles szélű
kődarabok borították, amelyeken még az edzett talpú kamelopárdok
is csak fájdalmas léptekkel bírtak haladni. Az állatoknak nem volt
más választásuk, folytatniuk kellett az utat. Hogy valamivel
könnyebbé tegyék a haladást, óvatosan lépkedtek, és nem
nehezedtek rá teljes testsúlyukkal a talpukra. Valahogy úgy
mozogtak, mint a lábujjhegyen járó emberek.
A nyergükben utazók messziről halottnak tűntek; úgy gubbasztottak
a helyükön, mint a felhúzott lábakkal ülő, feltámasztásra váró
m ú m i á k .
A közelben csak néhány menekülő vánszorgott, mindegyik
kamelopárdháton ringatózott. A délibábok ismét megjelentek, de a
szellemutazók is megritkultak. Ha az ember oldalra pillantott,
egyetlen járművet sem látott – sem valódit, sem látomásszerűt. Ha
valaki elég erősen koncentrált, a lencseként működő forró
levegőben megpillanthatta saját szellemképét. A valóságot
szétolvasztotta hőség.
Vajon hány menekülő maradt még életben? Másfél millió? Jaq
csapata a menet legszélén haladt. Senki sem törődött velük, senki
sem feltételezte róluk, hogy valami olyasmit tudnak, ami a
többieknek is hasznára válhat.
Azok, akik meghaltak útközben, a sok százezer shandabari áldozat
hamarosan elfelejtődik. Nem lesz senki, aki emlékezzen rájuk, a
tömeghalál a bolygó teljes lakosságának kipusztulásához képest
jelentéktelen eseménynek fog tűnni.
A kelet-nyugati láthatáron feltűnt valami. Messziről nézve
elhagyatott városnak látszott. Egy település, árnyékfoltokkal, hűs
helyekkel, csillogó tetejű, sötét falú épületekkel. A kamelopárdok új
erőre kapva felgyorsították lépteiket.
A „városról” kiderült, hogy valójában egy sziklatömb, amelybe a szél
és a homok együttes munkával az évmilliók során járatokat, széles
kanyonokat, hosszú és keskeny árkokat vájt, üregeket faragott,
folyosókat, kőhidakat, átjárókat alakított ki. Egy természetes eredetű
„város”. Egy labirintus.
A labirintus, amely több tucat négyzetkilométernyi helyet foglalt el a
s i v a t a g b a n .
Száraz volt. Csontszáraz. Kőszáraz. Halálszáraz...
A nap sugarai elől behúzódtak egy természet vájta barlangba,
amely akkora volt, hogy akár egy egész villa belefért volna. Bent, a
kőfalak között legalább tíz fokkal alacsonyabb volt a hőmérséklet,
de más körülmények között kemenceforrónak tűnt volna.
Enniük s inniuk kellett valamit. A kulacsot, amelyet Lex az oázisban
töltött meg már rég kiürítették.
A kőpadló sima volt, egyetlen mélyedés sem alakult ki rajta,
amelyben legalább pár csepp folyadék összegyűlhetett volna, vagy
amelybe vért csurgathattak volna. Zhord krákogásokkal és
integetéssel elmagyarázta, mit kell tenniük. A kis fickó régebben járt
egy primitív földműves világon, és ott látott valamit, aminek most
hasznát vehették.
Rakel vegye le a pergamenkalapot. Zhord lehúzta a kalapról a
„szalagot”, az orgyilkos övsálat, amellyel a nő rögzítette a fejfedőt.
Azt az övsálat, amelyben egy tőrt rejtettek el.
Lex összeszedte maradék erejét, előrevonszolta az egyik
kamelopárdot, és lenyomta a fejét, hogy a hosszú nyak a padló
közelébe kerüljön. Zhord az állat nyakára hurkolta az övsálat, majd
szépen masnira kötötte. A kamelopárd menekülni próbált, dühödten,
rémülten horkantgatott, de Lex erősen tartotta.
Zhord a kése hegyét beledöfte az állat nyaki ütőerébe. Vér fröccsent
az arcába, ahogy az élő, rémülten dobogó szív a kis lyukon
keresztül kipumpálta az életet adó folyadékot. A zömik a parányi
sebre szorította az ajkát. Szívott és nyelt, úgy festett, akár egy
mohó vámpír-csecsemő.
Amikor befejezte, a sebre szorította a hüvelykujját. Azon a bizonyos
földműves-világon a parasztok parányi dugót használtak erre a
c é l r a .
– Te jössz, Jaq.
Jaq, akinek már ahhoz sem volt ereje, hogy megszólaljon, intett,
hogy inkább Rakel igyon. A nőben alig volt élet; Jaq nem akarta
elveszíteni, túlságosan értékes volt számára. Nélküle nem tudta
volna végrehajtani azt, amit a Hiperháló egy bizonyos pontján kellett
megcsinálnia.
Rakel odatántorgott az állathoz, ráhajolt a nyakára. Zhord elvette a
h ü v e l y k u j j á t .
A kamelopárd már nem rugdalózott annyira, mint az elején; mintha
egy kicsit elálmosodott volna. A nyakára tett hurok nem volt elég
szoros ahhoz, hogy végezzen vele, de az agyába a megszokottnál
kevesebb vér, a tüdejébe pedig kevesebb levegő jutott.
Harmadikként Jaq ivott.
És mi lesz Lexszel? Rajta kívül senki sem tudná lefogni az állatot.
Zhord megpróbálta a seb alá tenni az üres kulacsot. Pontosan
helyezte el, de így is csak néhány csepp jutott bele. Amíg ez
megtelik... És nekik nincs vesztegetni való idejük. Zhord rámutatott
Rakel pergamenkalapjára, amely a közelében, a barlang padlóján
hevert, de amíg az ujját a seben tartotta, nem érhette el.
Jaq felkapta a kalapot, amelyet a nő a sorskönyv lapjából
hajtogatott magának, majd mintha valamiféle szent rítusban venne
részt, kicsit megdöntve a seb alá tartotta. Zhord elvette a
hüvelykujját. A kamelopárd vére vörösen, habosan csorrant bele a
p e r g a m e n - k e h e l y b e .
Jaq az űrgárdista elé tartotta a vérrel teli kalapot. Lex ivott.
* * *
Az állat kimúlt; Zhord megfojtotta. Társai a szemüket forgatták, de
talán csak a homokot akarták kipislogni.
A kamelopárd húsán látszott, hogy rágós, inas, ezért Zhord a púpot
vágta le. Ez zsíros falatnak ígérkezett.
Az íze nem volt valami jó.
– Úgy fog égni a testünkben, ahogy a magas oktánszámú
üzemanyag a motorokban – jegyezte meg Lex. Könnyen beszélt; ő,
a kétgyomrú szuperember, étel nélkül vagy akár mérgeken is el
tudott volna élni egy darabig.
Valahogy lenyomták a púpsültet.
A hőségben a hús szinte azonnal bomlásnak indult, Zhord azonban
begyömöszölt egy darabkát az egyik zsákjába. A kalapból a vért,
már amit Lex meghagyott, betöltötték a kulacsba.
* * *
Forróság, forróság. Szerettek volna lefeküdni és pihenni, legalább
egy keveset, de nem merték megtenni – féltek, hogy arra ébrednek,
lángol a testük. A nap már lefelé ereszkedett, mégis izzón vöröslött
az égen, és a sugarai semmit sem gyengültek, sőt talán erősödtek.
Tovább, tovább, mielőtt a sötétség ráteríti leplét erre a labirintusra!
Jaq magához vette az övsálat, majd ránézett a vérmocskos,
elmaszatolódott elda rúnákkal teleírt pergamenlapra.
– Talán az lenne a legjobb, ha elhajítanánk – mondta Rakelnek
fáradtan. – Ha reggelig nem találjuk meg azokat a gombákat, úgyis
meghalunk. – A derekára kötötte az övsálat.
Lex félrehúzta Jaqot.
– Szerintem meg kellene tartani ezt a lapot – mormolta. – Tudom, a
teljes könyvet nem hozhattuk magunkkal, de nem tartom helyesnek,
hogy egyszerűen elhajítjuk a szövegnek ezt az utolsó részletét.
Kalapként viselni... Nos, ez még helyénvalónak tűnik, hiszen Rakelt
csak ez védte meg attól, hogy felforrjon az agya. Viszont
ivóvödörnek használni, bármilyen szomjas voltam is... Főleg
eldobni?! – Lex megrázta a fejét.
– Te tiszteletben tartod az idegen szövegeket, kapitány? – kérdezte
Jaq élesen.
– Az írás megváltozott, nem igaz? Lehet, hogy találunk benne
valami utalást a Császár fiaira. A körülmények úgysem teszik
lehetővé, hogy teljesítsük a kötelességünket, megtegyük mindazt,
amit szent esküvéssel fogadtunk.
– Tévedsz! Igen, Lex, tévedsz! – Jaq arcán látszott, mindenáron
megpróbálja meggyőzni az űrgárdistái. – Azon a helyen, azon a
Hiperhálóban lévő helyen, ahol megváltozhat a történelem,
ellenszegülök a halálnak azzal, hogy feltámasztom Ey'Lindit. Ez a
tett rengéshullámot küld majd a lelkek tengerébe. Nem nagyot,
éppen csak észrevehetőt, de küld, ez egészen biztos. És talán ez
lesz az a parányi rengés, amely megváltoztatja a dolgok menetét.
Az eldák káoszelmélete szerint egy pillangó szárnyrebegtetése fél
világgal arrébb hurrikánokat okozhat. Ezt Marb'ailtortól hallottam.
Amennyiben ez igaz, akkor gondold csak végig, mi történik, ha a
Hiperháló egyik kereszteződésében, magában a hipertérben hajtom
végre a tettemet!
Lex kétkedőn nézett rá.
– Esküszöm, hogy így lesz, kapitány! Téged vajon nem vezérelt a
dicsőség keze? Nem fogadtam magamba egy démont, és nem
purgáltam ki?
Lex bólintott. Ez mind így történt.
– Nem vagyok megvilágosodott? Ha tévedek – tette hozzá Jaq –,
kérlek, könyörgöm, végezz velem. Könyörögni fogok neked, hogy
végy őrizetbe, és adj át az Inkvizíciónak... Vagyis inkább ne. Az
Inkvizíció most önmagával csatázik.
Melyik lehet az a megbízható hatóság, amelynek Lex átadhatná
Jaqot? A Császári Öklök terminátor-könyvtárosaihoz vigye?
Egyáltalán: visszajut még valaha a káptalanjához? Az idegen
sorskönyv, a Császár fiai: ezek a dolgok túlságosan jelentősek
voltak ahhoz, hogy egy egyszerű űrgárdista-káptalan foglalkozzon
velük. Az inkvizícióra pedig – ebben Jaqnak igaza volt – nem lehet
s z á m í t a n i .
– Hallgass meg, Lex, mi most a lélek tökéletesítésének
folyamatában veszünk részt, és a szent cél érdekében vállalnunk
kell bizonyos áldozatokat.
Valamit mindenképpen fel kell áldozniuk: Rakel lelkét...
Lex megremegett; az ilyen áldozatvállalásnak valahogy nagyon is
démonszaga volt.
– Az önfeláldozás valóban helyénvaló dolog – mormolta.
Jaq szemében tűz lobbant.
– Talán nem hiszed, hogy szívesen feláldoznám magam, ha elérnék
vele valamit? Imádkozzunk, hogy a fénylő ösvény adja meg ennek a
nőnek, ennek a tolvajnak a megértés ajándékát. Én tisztelem ezt az
embert. Nem más ő, mint egy szent kehely. Egy inkvizítor sokszor
rákényszerül, hogy kemény, nehéz döntéseket hozzon. A
fájdalommentes döntések eretnekségek.
– Igen, a fájdalom tiszta – bólintott Lex.
– Ey'Lindi reinkarnálásának hátterében a szeretet áll – mondta Jaq.
– A szerelem. És ezt a szerelem magkristályt akarom belehajítani a
pszichikai tengerbe. Ez lesz az, ami győzelmet arat a halál és a
Káosz fölött, az, amire a pszichikai tengernek mindenképpen
reagálnia kell valahogy.
A pszichikai tenger – vagy inkább a pszichotikus tenger?
* * *
Ha lettek volna legyek a sivatag mélyén, biztos odagyűlnek a lassan
tovább vánszorgó négy utazó köré. Rászállnak a bőrükre, a rajtuk
vöröslő kamelopárd vér maradványokra.
Az első lépteik – különösen Zhordé – kacsázók voltak a nyeregben
eltöltött '68osszú órák után. A kamelopárdokat már rég sorsukra
hagyták, s gyalog indultak el a kanyargós, szűkülő kanyonban –
egészen addig mentek, míg rá kellett jönniük, hogy zsákutcába
jutottak. A sziklafalban szerencsére találtak egy szűk folyosót.
Ez a járat egy idő után kiszélesedett, de ugyanakkor mind
alacsonyabbá vált. Végül hason csúszva jutottak át a szomszédos
kanyonba.
* * *
Toronyló, párhuzamosan futó kőfalak. Ötven méter magasak, de
csak egy méter szélesek. A szél itt-ott lyukakat vájt beléjük, apró
nyílásokat, amelyeken éppen csak keresztül lehetett préselődni.
A labirintusban forró szél fújt, a falakba vágott rések felerősítették,
eltorzították, emberi hangokhoz hasonlatossá változtatták a
huhogását. Erre, erre – mintha ezt ismételgették volna ezek a
hangok, az útvesztő szellemeinek hangjai, azoknak a halott
utazóknak a lelkei, akik valamikor a régmúltban jártak itt, és nem
mentek el soha; akik most új társakat kívántak maguk mellé
s z e r e z n i .
A „magas oktánszámú” zsíros púp Rakel esetében nem vált be;
egyszer csak összeesett a fáradtságtól. Lex a vállára vette, zokszó
nélkül cipelte, és amikor másképpen nem fértek el a járatokban,
maga után vonszolta.
* * *
A nap először a falak mögé rejtőzött, aztán leszállt, de a hőség nem
csökkent. Az égen szokatlan fények villództak.
Találkoztak vagy féltucatnyi menekülővel, akik szintén a
labirintusban kószáltak; a „biztonságos helyet” keresték, bár
fogalmuk sem volt arról, hogy az pontosan micsoda, és hol lehet.
Abból nem származhatott semmilyen baj, ha elárulják a titkot ennek
a néhány szerencsétlennek, az exoduslutri nyerteseinek. Éppen
e l l e n k e z ő l e g !
– Láttatok egy hatalmas szikla gombák alkotta kört? – kérdezte Jaq.
A menekülők nem találkoztak ilyen jelenséggel. Továbbtántorogtak,
tovább kutattak – most már legalább azt is tudták, mit keresnek.
Elváltak egymástól, de megígérték, hogy aki rábukkan a
kőgombákra, kiált a többieknek.
Kiált? Ugyan milyen messzire juthat ezekben a kanyonokban egy
erőtlen, rekedt hörrenés?
Jaq keresztülnézett a hiper szemlencsén. Az útvonalat jelző rúnát
tisztán lehetett látni, de vajon a valós világban hol van a
k i i n d u l ó p o n t ?
Lex ökölbe szorította a bal kezét.
– Ó, Dorn, ó, létem fénye! – imádkozott. – Segíts most! Biff –
mormolta. – Yeri...
Mivel idézhetné meg Dorn fényét? A meleg még mindig nem volt
elég nagy ahhoz, hogy olyan kínokat okozzon, mint a neurokesztyű,
az a büntetőeszköz, amelynek segítségével a múltban már sikerült
látnokl képességekre szert tennie. Milyen agónia segíthetné hozzá
a megvilágosodáshoz?
– A késed, Zhord! – mondta Lex. – Lassan bele kell nyomnod a
s z e m e m b e . . .
hogy meglássam az utat!
Rakel ernyedt testével a vállán térdre ereszkedett.
– Na ne hülyéskedj, nagyfiú!
Zhord az inkvizítorra nézett, segítséget várt tőle, ám Jaq lassan,
gyötrődve bólintott. Igen, az önfeláldozás az egyik eszköz. Eszköz a
transzcendentálódáshoz. Igen, volt itt valami rendszer, létezett egy
bonyolult egyenlet, amelyet a kapitány érzékelt. Egyenlőségjelet
lehetett tenni Azul szeme – amelyet Lex vágott ki – és az űrgárdista
saját szeme közé.
– Hát te nem látod a körülmények összhangját? – kérdezte Jaq a
z ö m i k t ő l .
A kis fickó megrázta a fejét.
– Szemet hiperszemért – mondta Jaq halkan. – Megvilágosodás
szenvedés által. A másik lehetőség a halálunk, a bukásunk. A te
lelked, kapitány, élénk és életképes, közel van a fényhez. Nem
akarod, hogy inkább én tartsam azt a kést?
– Szerintem a zömik éppen olyan hatékonyan végre tudja hajtani
ezt a feladatot, mint bármelyik szervitor. – Nem, Lex nem akarta,
hogy Jaq fogja a kés nyelét. Vajon azért, mert amolyan eretnekféle
volt, és rettegett attól, hogy az Inkvizíció valamelyik tagja hajtson
végre rajta csonkítást?
– Nem fogsz lecsapni közben? – kérdezte Zhord, ahogy letérdelt az
űrgárdista elé. – Nem fogsz pislogni?
– Nyitva tartom a szemem, zömik. Esküszöm, meg sem mozdulok.
Amikor majd visszatérek a káptalanomhoz, a sebészeinktől
kaphatok egy mesterséges látószervet.
Hát persze. Ha visszatér. Majd akkor... Most viszont most van, és
talán harcolnia kell majd. Feláldozza a szemét, pedig korántsem
biztos, hogy kap helyette másikat. Bátor tett. Valóban bátor.
– Nagyon lassan nyomd a pengét, hogy jobban fájjon – utasította
Lex a zömiket.
Zhord munkához látott.
Lex visszafojtotta a lélegzetét.
Abban a pillanatban, amikor a szemgolyó szétnyílt, és kiömlött
belőle a folyadék Lex ökölbe szorított keze fényleni, foszforos,
kísérteties fénnyel világítani kezdett. A mutatóujja kiegyenesedett
és előremutatott. Előre, a helyes irányba.
* * *
Lex, vállán a nővel, határozottan, a fejét hol jobbra, hol balra
fordítva haladt, így, fél szemmel is nagyjából annyit látott, mint
korábban kettővel. Megsebzett szemét a vörös orgyilkos övsállal
takarta le, enélkül a látása homályos lett volna – a gennyes
csomóra emlékeztető lecsupaszított szemlencse másként érzékelte
a fényt, mint ahogy kellett volna.
Fénylő mutatóujja határozottan előreszegeződött.
Hajnalban kiértek egy térre.
A hat sziklagomba mindegyike másfélszer olyan magas volt, mint
Lex. Kört alkotva álltak, kalapjuk széle majdnem összeért. A kör
közepén egy élére állított fénykorong kéklett. Ez volt a Hiperhálóra
nyíló kapu, melynek a túloldalán kezdődött az az alagút, amelyen
keresztül el lehetett jutni valahová. Nem tudni, hová, de távol ettől a
labirintustól, távol a Sabulorbtól.
Lex letette a földre Rakelt, és szelíden magához húzta.
– Biztonságban vagyunk – mormogta.
A nő bágyadtan kinyitotta a szemét, s az űrgárdista fél arcát
eltakaró kötésre nézett.
– Mi történt veled? – kérdezte remegő hangon.
– Áldozat – felelte Jaq. – Eljön a nap, amikor valamennyiünknek fel
kell áldoznunk valamit. Talán önmagunkat. De nem számít. Mik
vagyunk mi a káoszivadékhoz képest? Mik vagyunk az
Istencsászárhoz képest? Vagy a lelkek tengeréhez képest,
amelyben milliárdszor milliárd, apoteózisra váró lélek dühe, vágya,
akarata, gyűlölete és szeretete oldódik fel?
– Mit jelent az, hogy apoteózis? – kérdezte a nő zavartan.
– Istenné válás. Akár dicsőségesen, akár megvetendően. Mi csupán
habtajtékok vagyunk ahhoz a tengerhez képest, de önfeláldozó
tetteinkkel mégis erős hullámokat gerjeszthetünk.
– Szép prédikáció – mondta Zhord. – De én inkább azt szeretném
tudni, hogy milyen messzire jutunk, ha belépünk abba a kékségbe.
Pihennünk kéne. Nem ártana, ha találnék valami jó kis helyet, ahol
ehetek meg ihatok. És ennek a nőnek se ártana, ha végre nyugton
l e h e t n e .
Jaq elővette a monokliját, és lehúzta róla a védőlemezt. Belenézett
az alagút szájának ködös kékségébe.
– Csak tíz elágazást látok, aztán megint egy Hálón kívüli szakasz
k ö v e t k e z i k .
Áldottak vagyunk!
Talán azért, mert Ilyen közel kerültek ahhoz a helyhez, ahonnan
tényleg csak egy lépés volt a megmenekülés, talán más ok miatt, de
úgy tűnt. a forróság minden addiginál elviselhetetlenebb lett. A nap
lefelé ereszkedett, de az éjszakai levegő izzó fémként perzselt.
A Sabulorb túlsó oldalán a sekély tengerek nemsokára gőzölögni és
forrni kezdenek, majd valamivel később semmivé válnak. A
kontinenseken minden éghető anyag meggyullad. A növények, az
épületek, a hullák – füstté lesznek, még a sivatag és a kövek is
m e g s e m m i s ü l n e k .
A világok millióinak nyilvántartásaiból örökre kitörlik a Sabulorb
nevét. Kit érdekel egy ilyen aprócska veszteség, egy ilyen
jelentéktelen változás? Legfeljebb a szomszédos naprendszerek
lakói kapják fel a fejüket, meg a navigátorok – és persze az Adeptus
Ministorum távol élő és dolgozó hivatalnokai, akik le kell, hogy
írjanak egy adófizető bolygót, továbbá a Departio Munitorium, amely
elveszít egy sorozó bázist, illetve az Adeptus Arbites tagjai, akiknek
nélkülözniük kell egy törvényszéket (amiért nem nagy kár, mert a
Sabulorbnak már nincs szüksége törvényekre és törvénykezésre).
Ötezer fényévnyi távolságban, a Birodalom másik végén aligha van
valaki, aki már hallotta a Sabulorb nevét. Az emberek tovább élik az
életüket, és el sem jut hozzájuk annak a bolygónak a híre, amelynek
lakóit elevenen megsütötte a saját napjuk. Az embertömegek szinte
semmiről sem vesznek tudomást.
Vajon a trón protézisba zárt Istencsászár majdnem üres
szemgödréből ki fog-e buggyanni egy felbecsülhetetlen értékű
könnycsepp?
* * *
Amikor beléptek a Hiperhálóba, olyan érzésük támadt, mintha egy
jeges alagútba vonulnának be. A járat és a Sabulorb hőmérséklete
között olyan óriási volt a különbség, hogy a felhólyagosodott bőrű
vándorok azt hitték, pillanatok alatt megfagynak. A változás még
Lexre is gyakorolt némi hatást; az érzések mélyen eltemetett
emlékeket ástak elő az elméjéből. Eszébe jutott az Öklök
kolostorerődjében lévő hely, az iszonyalagút. Annak a rettenetes
járatnak bizonyos részein kibírhatatlan volt a forróság, kicsit arrébb
pedig már-már elviselhetetlen a hideg. Néhol vákuumban kellett
mozogni, máshol különböző fájdalmakat keltő akadályokat kellett
leküzdeni, és elvétve akadt néhány olyan zóna is, ahol az ember
biztonságban érezhette magát.
Az egész alagút biztonságos volt – csak abban kellett
reménykedniük, hogy nem futnak össze egy olyan Főnix Úrnővel,
mint amely halálra sebezte a valódi Ey'Lindit.
Annak, hogy közönséges utazókkal találkoznak, nagyon kicsi volt a
valószínűsége. A legjobb esetben is csak szellemekként elsuhanó
árnyakat látnak majd, amelyek nem az ő síkjukban mozognak. Ilyen
volt a Hiperháló természete. Minden utazó vagy utazócsoport egy
bizonyos időpillanathoz kapcsolódott hozzá. Ha két csoport más
helyről, más időben indult el az alagutakban, akkor ebben a galaxis
méretű hálórendszerben még véletlenül sem kerülhettek
ugyanabban az időben ugyanarra a helyre.
A Hiperhálóban mintha megállt volna az idő, az ember nem tudta
megállapítani, hogy mióta tartózkodik benne. Csak egy perc telt el
azóta, hogy belépett a kapun? Vagy talán egy óra? Egy nap?
Képtelenség volt megmondani. Ott még a kronométerek sem úgy
működtek, ahogy elvárták tőlük.
Éppen ez az időtlenség segítette a kis csoport tagjait, míg elérnek
útjuk következő állomására, és kilépnek egy másik világba. A
Hiperhálóban való séta olyan volt, mintha az ember egy álomban
m o z o g n a .
Jaq haladt az élen, kezében a monoklijával. Eljutottak az első
kereszteződéshez, a másodikhoz, majd a következőhöz, és így
tovább. Lex segített Rakelnek. A nő nem halhatott meg. Vajon a
valódi Ey'Lindinek is szüksége lenne segítségre? Ő is támogatásra
szorulna, míg a legközelebbi világon eszik, iszik, és kipiheni magát?
A legközelebbi világ... Milyen lesz? Kellemes? Olyan, amilyenre
Zhord vágyott?
Jó lenne. Elég volt már azokból a bolygókból, amelyeket a félelem
és a borzalom tartott a markában. Az ilyen helyeknél csak a Káosz
által bekebelezett világok lehetnek rosszabbak.
A kéken ködlő alagútból egy nedves és szellős barlangba léptek ki.
A földpadlón páfrányok zöldelltek, és páfránykoszorú vette körül a
kijárat előtti kedves kis tavacskát is.
A nyílásnál egy bozontos szőrű állat vicsorgott rájuk. Kimutatta
sárgás, görbe agyarait, de hátrált. Farka jobbra-balra csapkodott. A
barlang volt az otthona. Zhord előkapta a lézerpisztolyát, és hogy
megelőzze a bonyodalmakat, kétszer rálőtt. A megpörkölődött test
belecsobbant a tóba. Az orra a víz alatt maradt, tehát már nem élt.
Az utazók vártak egy kicsit, majd beugrottak a lelőtt állat után. Ittak,
vidáman vizet locsoltak magukra.
A barlang szájánál lévő tavacskát tápláló patak valahonnan a kék
ég alatt aranyló erdőből érkezett. A bolygón a jelek szerint ősz volt,
és késő délutánra járhatott az idő.
– Rossz ránk nézni! – morogta Zhord.
Felhólyagosodott, hámló bőr. Kosz. Kamelopárd vér. Lex fél
szemmel. Rakel már megint hányt. Most vizet.
Zhord előkotort egy kis púpzsírt, hámló arcára kente sziszegve,
majd Rakelnek, Jaqnak és Lexnek is adott egy keveset.
Mi volt az az állat, amelyet megöltek? Egy ismeretlen ragadozó.
Vörös hús. Nem valószínű, hogy természetes toxinokat tartalmaz;
az a lény nyilván a karmaival és a fogaival is remekül meg tudta
védeni magát. Egészen addig, míg felbukkant a zömik.
Megkeresték a partra sodródott temet, és nem sokkal később már
félig nyers húst rágcsáltak.
A sárgás, szelíd fényű nap lefelé ereszkedett, körülötte lustán
gyülekeztek a narancspiros és karmazsinvörös felhők.
Csak a bolond tér nyugovóra egy Hiperháló-kapu közelében.
Szédelegtek a fáradtságtól, de úgy döntöttek, továbbmennek. Lex
összeszedte az állat maradványait, elvitte, és jó messzire egy fa
mögé rejtette. Jobb, ha nem hagynak maguk után olyan nyomokat,
amelyekből kiderülhet, hogy fegyveresek vannak a közelben.
Visszafelé jövet gyorsan megfürdött a tóban, lemosta magáról a
ragadozó vérét.
Találtak egy kis mélyedést, amely fölé mélyen behajoltak a fák.
Ágakat törtek, befedték, aztán lefeküdtek. Lex agyának fele
ő r k ö d ö t t .
Jaq elmondott egy hálaimát azért, hogy éppen ezen a világon
kötöttek ki. Mire befejezte, Zhord már hangosan hortyogott.
Lex felrázta Zhordot.
Ködös, gyöngyfényű hajnal volt. Az aranyozottnak tűnő ropogós és
friss növényeken, az indákon harmat csöppek csillárnlottak. A
növényszárak között aprócska vékony szálakból szőtt rovarhálók
feszültek, amelyeket harmat nélkül talán észre sem lehetett volna
venni. A „'73átor” előtt kósza ökörnyálszálak lebegtek a levegőben.
– Rakel felébredt, és pár perccel ezelőtt kiosont – mormolta Lex.
– Huh, nem nehéz kitalálni, hogy miért! – hangzott a zömik válasza.
– Az én hólyagom is mindjárt szétreped...!
A test parancsa mindig erős, de Rakel esetében gyanítani lehetett,
hogy távozásának oka nem ennyire ártatlan.
Jaq még mindig aludt, feje Lex karján nyugodott. Lex nem akarta
megzavarni az inkvizítort.
* * *
Miután kapkodva eleget tett a természet követelésének, Zhord a nő
után futott. Megpróbált zajtalanul mozogni, de aztán rájött, milyen
ostobaság ez az egész lopakodás, és egyenesen elindult a barlang
f e l é .
Rakel bármerre mehetett, egyetlen irány kivételével követni lehetett.
Ha viszont belépett a Hiperhálóba...
Zhord közelebb jutott a barlanghoz. Sehol sem látta a nőt.
A barlanghoz ért. Rakel nem volt ott.
Már-már visszafordult, hogy máshol keresse.
Nem. Készenlétbe helyezte a Császár Békéjét, és berohant a kékes
köddel megtöltött alagútba. Hatalmas bakancsában döngő léptekkel
futott.
Ey'Lindi a ködben...
Nem. Rakel. A nő habozva állt az első elágazásnál.
– Ne mozdulj, asszony, különben golyót kapsz a hátadba! Rakel
mozdulatlanná dermedt.
– Lassan fordulj meg. Nehogy eszedbe jusson pisztolyt rántani!
Rakel megfordult.
– Zhord...
Milyen könyörgő volt a hangja!
– Nem lett volna szabad megállnod. Nem lett volna szabad
tétováznod – mondta a kis fickó szinte bocsánatkérően. – Bal vagy
jobb? Mit számít ez, ha nem vagy babonás? Rohannod kellett
volna. Most viszont gyere vissza.
– Tétovázás? Választás? – mormolta Rakel. – Ugyan miben
dönthettem én, ami a saját sorsomra vonatkozik? Félek...
Észrevett valamit az ujjain.
– Hé, nehogy behajlítsd az ujjadat! Nehogy rám merj mutatni velük!
A gyűrűk az ujjain... a digitális fegyverek. Az egyiket még nem
merítette ki.
– En csak... – Rakel megsemmisülten állt, de aztán felgerjedt benne
valami erőt adó düh. – Zhord, mondd meg az igazat... esküdj meg
mindenre, ami szent neked!
Tényleg szétbomlana a testem, ha Jaq nem erősítené meg újra és
ú j r a ?
Aha. Szóval ezért állt meg. Megragadta az alkalmat, hogy
elrohanjon, hogy belefusson abba az egzotikus labirintusba, amely
az egész galaxist behálózza. Azért, hogy megmeneküljön...
valamitől. Valami olyasmitől, amiről nem is igazán tudta, hogy
micsoda. Aztán megállt. Mert mi van akkor, ha sikerül elmenekülnie,
de polimorfikus görcsök közepette mégis elpusztul?
– Igen, tényleg – hazudta Zhord szemrebbenés nélkül. – Na ne légy
ostoba, gyere vissza szépen. A saját akaratodból, és nem azért,
mert félsz a stukkeremtől. Élni fogsz. Nem halsz meg.
Rakel teste valóban nem fog meghalni. Ez igaz volt. Ami viszont a
tudatát és a lelkét illeti, mindazt, ami megtölti ezt a fizikai testet... Ha
Jaq varázslata sikerül akkor ezekből nem sok marad. De lehet, hogy
a varázslat kudarcba fullad. Ha igen, akkor Jaqnak valahogy meg
kell szabadítania magát ettől a rögeszmétől.
– Jaq valahogy fel akar használni engem. Ha ezt megteszi, akkor
megöl, nem?
– Esküszöm, hogy nem fog megölni téged, Rakel binth-Kazintzkis.
Tiszteljünk meg egy tolvajt azzal, hogy kimondjuk a teljes nevét.
Legyezgessük a hiúságát és a becsvágyát. Lex azért nem akarta
üldözőbe venni a nőt, mert nem akart foltot fröccsenteni a
becsületére azzal, hogy hazudik valakinek, aki – virtuálisan vagy
valóban – a bajtársa.
– Az őseidre esküszöl, Zhord? – kérdezte Rakel.
Zhord szíve nagyot, súlyosat dobbant. Az őseire? Ez a
legkomolyabb eskütétel, amit egy zömik tehet. Egy zömik nem
állíthat valótlant, ha az őseire esküszik. Még akkor sem, ha ez a
zömik történetesen hazugságsorozatok áldozata, aki elhitte Zephro
Cornellan meséjét a Császár fiairól, az őrködő Sensej Lovagokról;
aki elhitte azt a sok marhaságot, amit a Harlekin-ember az eldákról
összehordott. Egy zömik még akkor sem hazudhat az ősei nevével
a száján, ha őt magát átejtették. Minden hazugság méreg, de
hatása ezerszeres, ha eskühöz társul.
Igen, minden hazugság méreg, és senki sem tudhatja, hogy mikor
válik megmérgezetté. Mert még a legügyesebb méregkeverőket is
el lehet tenni láb alól a saját eszközeikkel...
– Megesküszöl? – kérdezte Rakel. – Zömik, te becsületes vagy.
Sokkal becsületesebb, mint a legtöbb ember.
– Huh. Szóval... Hát persze, hogy megesküszöm! – Zhord
megpróbált közömbös hangon beszélni. – Csak van egy kis gond.
Az előbb éppen azon gondolkoztam, hogy minket, zömikeket,
egymáshoz kapcsol az, hogy szent őseinkre esküszünk, és... –
Nyelt egyet. – Na, szóval a lényeg az, hogy nektek, embereknek,
nincsenek őseitek. Ezzel persze nem azt akarom mondani, hogy ti
mind fattyúk vagytok. Nem, köztetek is vannak urak és nemesek,
akik pontosan tudják, kiktől származnak. Meg mások is. Talán. De
nem imádjátok, nem istenítitek őket úgy, mint mi.
– Az én hazámban – mondta Rakel – a sámánjaink azért isszák
meg a polimorfin alapanyagául szolgáló növény levét, hogy
magukra öltsék őseink külsejét, és ideiglenesen helyet adjanak
testükben a régiek lelkének. Nálunk igenis szent dolog az ősökkel
való egyesülés és kapcsolattartás.
Rakel ezt már akkor elmondta, amikor Jaq és társai először
kihallgatták, tehát igaz lehetett a dolog.
Zhord érezte, ebből a csávából már nem tud kimászni. Arra gondolt,
Jaq milyen tanácsot adna. A magasabb célokat tartsd szem. előtt!
– Rakel binth-Kazintzkis – mondta ünnepélyesen –, esküszöm
nemes és bátor ősatyáimra, ők tagadjanak ki lelkileg és genetikusan
is, ha most hazudtam. Ha nem mondtam igazat, csak kar nélküli,
láb nélküli nyomoroncokat nemzzek! Zsugorodjanak össze a tökeim.
Soha, de soha ne válhassak élő ősatyává, ha az előbb átvertelek.
Zhord – miközben visszakísérte Rakelt a barlanghoz – úgy érezte,
hamuvá omlott a szíve. Őszintén hitt abban, hogy az átkok valóra
fognak válni, biztosra vette, hogy most már sosem lesz öreg és
bölcs, sosem lesz hatalma. Egy lelki féreg fel fogja emészteni. Nem,
nem idén, nem is jövőre, de... egy idő múlva.
Ha beszélne Jaqnak a hamis eskütételről, valamint arról, hogy ez
mit jelent számára, vajon az inkvizítor megértené? Megértené azt,
hogy ő, a becsületes, őseit tisztelő zömik ezzel a hazugsággal azt a
korábbi, jó szándékú hibáját akarta helyrehozni, amelyet Zephro
Cornellan esetében követett el? Talán Lex, aki elszakította magát
csatatestvérei szent társaságától, talán ő képes lesz megérteni?
Ahogy Zhord és Rakel kilépett a barlangból, a reggeli nap már
nekilátott, hogy szétkergesse a hajnali ködöt. Rakel körülnézett.
Mély lélegzetet vett, mintha ez lenne az első pillanata élete egy új
és ígéretes fázisának – vagy mintha ki akarná élvezni ezt a
kellemes másodpercet, amelyhez hasonlót soha többé nem fog
átélni; mintha magába akarná szívni, hogy emlékké változtassa,
amely majd szükség esetén vigaszt nyújt neki.
Ami Zhordot illeti: az ő számára nem létezett vigasz.
Hamu. Gyász.
Huh, gondolta, miközben visszasétáltak, talán az lenne a legjobb,
ha mihamarabb kinyírnám magam. Talán így lenne a legjobb. Ha
esetleg lerobbantanám a fejemet. Hogy ne gondolkozzak többet.
Hogy ne érezzék többé...
Fájdalom, rettenetes belső fájdalom kínozta.
Tizenötödik fejezet
Aratók
Mire Zhord és Rakel visszatért, Jaq már felkelt. Csupán futó
pillantást vetett a kis fickóra, aztán beszélgetni kezdett Lexszel;
arról tárgyaltak, hogy pontosan hol lehet a bolygón létező másik
kapu. A Jaq lencséjén lévő térkép csak azt árulta el, hogy kell lennie
egy másik Hiperháló-nyílásnak is – de hogy melyik irányban van,
vagy milyen messze az elsőtől, arra nem utalt.
Lex lassan szétnyitotta a vörös övsálat, és levette szemének
maradványairól. Rakelnek hányingere támadt a látványtól, Zhord
pedig egyáltalán nem volt kíváncsi arra, hogy a kése milyen sebet
ejtett. Révetegen bámult a semmibe.
– Szerintem ez elég kellemes világ – mormolta a zömik
szórakozottan. – Eltekintve a kellemetlen ragadozóktól. Huh! Fák,
patakok, kellemes nap meg minden. Elég szép hely... De nem.
Semmi sem lehet szép. Bárcsak meghaltam volna abban a
földrengésben, az én Szürkécskémmel együtt! – Szomorúan ingatta
a fejét. – Már megint a kés, hm?
– Nem látok más megoldást – bólintott Lex.
– „Nem látok más megoldást!” Ez lehetne a Jelmondatunk. Jó, hogy
hagytam egy keveset a szemedből, amit meg lehet műteni. Nem
sokat érnél, ha teljesen vak volnál. Még így, ilyen szuperfülekkel
sem. Nem hagyatkozhatnál pusztán a hallásodra.
– Talán – szólalt meg Rakel reménykedve – meg kellene ismernünk
egy kicsit ezt a világot, mielőtt valamilyen drasztikus dolgot
művelünk. Én is kellemesnek látom. És biztos vannak itt emberek...
akik esetleg tudják, hol van az a másik átjáró. Lehet, hogy valami
másnak hiszik. Esetleg gyűlölik, talán szent helynek tartják.
Zhord rávigyorgott.
– Aha, értem, szeretnél egy kicsit lötyögni, mi? Egy kicsit pihengetni
meg vakációzni?
– Vannak drágaköveink – folytatta Rakel. – Információkat vehetnénk
rajtuk. Felbérelhetnénk pár embert.
– Itt nincsenek emberek – szólt közbe Jaq. – Egy sincs a
k ö r n y é k e n .
Zhord megnyalta az ajkát.
– Vagy ha vannak is ember formájú lények, akkor azok biztos olyan
féregrágta zöld bőrű orkok, akik rabszolgát csinálnának belőlünk. Te
Rakel, mondd, szeretnél egy olyan nagycsávó rabszolgája lenni?
– Várok! – csattant fel Lex türelmetlenül.
Zhord nagyot sóhajtott, és elővette a kését. Ráköpött a pengére –
ez volt a fertőtlenítés.
– Ez most olyan ügyes műtét lesz, amilyet az ork nagycsávók
imádnának végignézni.
– Semmit sem tudok ezekről a lényekről – jegyezte meg Rakel.
– Hát, talán szerencsénk lesz, és elhúzunk erről a bolygóról, mielőtt
megismerhetnéd őket.
– Most csak azért beszélsz így, hogy megijessz. Mi bizonyítja, hogy
itt orkok élnek?
– Huh. Hogy micsoda? Zöldek a fák. Miért ne lehetnének zöldek a
bolygó lakói is? – Zhord beleszagolt a levegőbe. – Nem olyan,
mintha szennyezett lenne – mondta. – Egy valódi ork bolygónak
mocskosul szennyezettnek kell lennie.
– Úgy látom, nincs valami jó kedved – jegyezte meg Jaq. – Azt
hiszem, jobb lenne, ha én fognám azt a kést.
– Hogy nincs jókedvem? – nyögött fel a zömik. – Tévedés! Nagyon
is jó a kedvem! – Elvigyorodott. – Csak éppen megpróbálom
felspanolni magam ahhoz, hogy megkínozzam Lexet. Ennyi az
egész. – Most, miután hamisan esküdött, nem akarta a Rakelre
gyakorolt hatást aláásni azzal, hogy elárulja belső gyötrődését; ha
ezt megteszi, akkor semmi értelme sem volt a hazugságnak.
Miközben Lex úgy térdelt előtte, ahogy az oltárok előtt szokás,
Zhord felemelte a kését, és a penge hegyét az óriás szeméhez
illesztette.
Csoda történt: a sötétséget szétmarta egy fényujj. Dorn fénye,
legalábbis Lex megesküdött volna rá, hogy az. Vagy a fénylő
ösvény, a megvilágosodás útja. Talán mindkettő ugyanannak a
világító sugárzásnak egy-egy aspektusa.
Amikor Lex kelet felé mutatott, az ujja felragyogott. Amikor északra,
délre vagy nyugatnak fordította a kezét, az ujj fénye kihunyt.
Az alacsonyabb ágakról érett csonthéjas gyümölcsöket szedtek, a
bokrokról kék és édes bogyókat; a bozótosban húsos gombákat
találtak. Elsőként Lex evett mindenből – ő volt a főkóstoló.
Nem mérgező. ízletes és tápláló. Kellemes...
Egész álló nap az erdőben haladtak. Eseménytelenül telt az idő,
csak néha-néha pillantottak meg egy-egy kisebb állatot. Estefelé a
fák megritkultak, a törzsek némelyikén fejszenyomok látszottak; pár
kéregsérülés egész friss volt. Ezen a területen tehát fakitermelés
folyt, és olyan lények éltek a közelben, akik fűtő- vagy
építőanyagként használták a fát.
Az orkok egész erdőket irtottak volna ki, hatalmas sebeket ejtettek
volna a rengeteg testén. Ezek a nyomok több ésszerűségre és
visszafogottságra utaltak. Lehet, hogy mégis vannak a közelben
emberi lények?
Lehet, hogy nomád eldák élnek itt, olyan puritán fanatikusok, akik
jóval azelőtt menekültek a galaxis peremére, hogy Slaanesh hordái
megsemmisítették a civilizációjukat; akik azért maradhattak életben,
mert lemondtak mindenről, ami fajtársaiknak fontos volt, és
visszavonultak a természetbe. Az ilyen világok annak idején nem
csatlakozhattak a Hiperhálóhoz. Persze azóta, hogy megtörtént a
kolonizáció, létrehozhattak hiperkapukat.
Előző nap a kimerültség miatt az utazók jóval sötétedés előtt
nyugovóra tértek, így nem figyelhették meg az éjszakai égboltot. Ha
ez a világ valóban a galaxis peremén van, akkor a csillagok csak
egészen halványan mutatkoznak meg az egén, és egészen közel
sűrűsödik a fekete intergalaktikus űr. Legalábbis a bolygó egyik
féltekéjén ilyen az égbolt – a másikon viszont ott ragyog a galaxis
valamennyi csillaga.
Ha így van, akkor lehet, hogy ez valóban valami vad elda világ, a
magukat exoditáknak nevező, természetbe visszavonult eldák
l a k h e l y e .
Igen ám, csakhogy itt vannak Hiperháló-kapuk...
Nem, mégis az tűnt valószínűbbnek, hogy valamilyen primitív,
emberlakta bolygóra jutottak, amely már régen elvesztette a
kapcsolatot a Birodalommal, és az itt élők esetleg már
megfeledkeztek a kolonizációról.
Egy nagy irtáshoz értek. Többhektárnyi területet finom, szürke
hamu fedett, a talajból itt-ott elszenesedett gerendák meredtek ki.
Nem is olyan régen még egy város állt ezen a helyen. Egy város,
amelyet felperzseltek. Amelyet hamuvá változtattak...
Találtak néhány fekete, égett csontvázat. Néhányat – de nem sokat.
Sőt nagyon is keveset.
Lehet, hogy az ellenség kifosztotta és felgyújtotta a várost? Ilyen
pusztítást elmaradott nomádok vagy barbár baltalóbálók nem
vihetnek végbe.
És miért van itt ilyen kevés csont?
Egy durva felületű kövezett út újabb facsoporthoz vezetett. Az
utazók óvatosan mentek végig rajta. Úgy húsz kilométer megtétele
után egy másik városhoz értek. Ezt is porig égették. Az út
folytatódott. Továbbmentek.
Szürkületkor letáboroztak egy kis tisztáson, viszonylag távol az
ú t t ó l .
Amíg haladtak, az ég felhős volt, most azonban kitisztult. Az utazók
felnéztek, és meglátták a zeniten az apró gyöngyökből álló
nyakékként végighúzódó holdcsoportot. Legalább száz kicsiny
kísérőbolygó, mindegyik olyan, akár a kilúgozott csigaház vagy mint
valami összegömbölyödött, fosszilizálódott magzat. Krétafehér
égitestek... csigák és magzatok. Csillag nem sok világított az égen,
de ezek a pici holdak...! Gyűrűjük természetellenes volt.
Miközben figyelték őket, az egyik kivált a sorból, és süllyedni
k e z d e t t .
Lex halkan káromkodott egyet.
– Mik ezek? – kérdezte Rakel olyan halkan, mintha attól tartana,
hogy a kísérteties holdak kihallgatják szavait.
Lex válasza olyan kemény és rideg volt, akár a márvány.
– A Sabulorbon a remetelakban már láttál génorzókat, Rakel. Most
megismerhetsz egy rettenetes titkot. Azok ott fent hajók, és olyan
lények vannak bennük, amelyek létrehozták a génorzókat. Ezek
sokkal, de sokkal iszonyatosabbak, mint teremtményeik. Ők a
tyrantdák. Egész bolygókat aratnak le, összeszednek minden
biológiai anyagot, amit mutálhatnak, amiből förtelmes lényeket
hozhatnak létre. Élettelenné változtatják a világokat. Itt már
elkezdődött a folyamat. Itt már learatták a legmagasabb rendű
életformát. Az embert...
A tyranida kaptárflották az intergalaktikus öböl túlsó oldaláról,
kétmillió vagy még több fényévnyi távolságból érkeztek.
Feltételezhető volt, hogy egy másik galaxisban már minden létező
életet elpusztítottak. Az élet számukra csupán nyersanyag volt,
amelyből olyan perverz, förtelmes dolgokat hoztak létre, mint a
Sikító Gyilkosok és a Húsemésztők.
A „Sikító Gyilkos” természetesen csak egy név volt, amelyet azok
az emberek ragasztottak rá erre a valamire, akik már találkoztak a
tyranidákkal, és valamilyen csoda folytán életben maradtak. A
hatalmas, zömök hadilények iszonyatos hangokat bocsátottak ki
magukból, miközben előrecsoszogtak. Legyőzhetetlennek tűntek,
vad elszántsággal és vérvággyal lóbálták pengeéles karjaikat, és
toxikus bioplazmát okádtak magukból.
Egy abszolút emberi léptékű címke – egy teljességgel nem emberi
l é n y r e .
A Húsemésztőknél hasonló volt a helyzet. Egy név, amelyet a
pszichotikus túlélők sikítottak. Egy név, amivel egy kézifegyvert
akartak leírni, amely gyilkos rovarok tenyésztőbolya volt; rovaroké,
amelyeket a fegyver ráokádott a célpontra, hogy aztán a parányi
lények úgy rágják keresztül magukat az áldozat húsán és csontjain,
mintha pusztán vékonyka papír lenne.
A hajók is organikus kreációk voltak, több ezer átalakított és egy
empatikus központi mirigy körül egymáshoz kapcsolt lényből álltak.
A flottákhoz ilyen járművek milliói tartoztak, mindegyikükhöz kisebb
egységek, és ezt a roppant armadát egyetlen kollektív tudat
irányította. Pusztíts el tízezer járművet (ha tudsz!), de az az egy
tudat még mindig létezik. Pusztíts el százezret (hiú ábránd!), és az
az egy tudat még mindig ugyanolyan, mint volt. Az egységek
átkutatják a világokat, megfosztják minden élettől, és a lényeket, a
nyersanyagot beépítik önmagukba.
Az űrgárdisták által tyranida néven emlegetett harcosok, a félénk
közvetítők szerepét játszó zoatlények és a carnifex Sikító Gyilkosok
egyike sem volt individuális teremtmény. Mindegyik csupán egy
bizonyos funkcióval rendelkező sejt volt a kaptárflotta kolosszális
o r g a n i z m u s á b a n .
A kaptárflotta néhány évszázada hatolt be az emberiség galaxisába,
és legalább olyan komoly, halálos veszélyt jelentett, mint a Káosz
erői, amelyek már eónok óta terjesztették rákfenéjüket.
A tyranida horda létezése és megjelenése egy újabb ok és
magyarázat arra, hogy a Birodalomnak miért kell bűntudat nélkül,
könyörtelenül működnie. Elég a legkisebb tévedés, és az emberiség
f e l e m é s z t ő d i k . . .
Lehet, hogy az emberiség legyőzi a Káoszt, de végül mégis a
minden életet abszorbeáló tyranida armada áldozatául esik? Milyen
szörnyű vég lenne!
* * *
Lex a tenyerébe csapott az öklével, de ezzel a mozdulattal sem
oltotta ki a dicsőséges ujj fényét.
– Én már harcoltam ellenük! Ott voltam az egyik tyranida hajó
belsejében. Egy egész hadiflotta támogatott bennünket. Rajtam volt
a páncélom, és...
Régi történet. Most egyedül volt, páncél nélkül, igazán komoly
fegyverek nélkül, szinte meztelenül. Ahogy a társai is. Védtelenek
voltak, a náluk lévő nevetséges kis páncélutánzatokkal semmit sem
érnének. Ha egy tyranida észreveszi őket, végük. Nyersanyaggá
v á l n a k .
Hogyan aludhatnának, hogyan pihenhetnének, amikor azok a
csigaszerű, fénylő hajók ott vannak az égen? Amikor a flottából
rendszeresen járművek ereszkednek alá, és hajók emelkednek fel?
Hajók, amelyek nyersanyagért jönnek. Hajók, amelyek élő húst
visznek... A mészárlás első hulláma befejeződött ebben a régióban,
a tyranidák összedtek minden használható felsőbbrendű élőlényt.
Annak a ragadozónak, annak a harlanglakónak szerencséje volt,
hogy megúszta az „aratást”; kétszeresen is szerencséje, mert gyors
volt a halála.
A négy utazónak a lehető leghamarabb el kellett hagynia ezt a
bolygót; követük kellett az ujjat, s imádkozniuk, hogy a másik kapu
ne ötezer kilométerre lenne is ezerre, de még százra se. Hogyan is
tehetnének meg akár száz kilométert mielőtt ennek a halálra ítélt
világnak a felszínére érkezik az aratók második hulláma?
Muszáj továbbmenniük.
De a pihenésre is szükségük van.
Aludni! Muszáj aludni! De hogyan? Mi van akkor, ha az aratók
felfedezik, és álmukban lepik meg őket?
A félelem elriasztotta az álmot. Az alvás hiánya viszont legyengíti a
t e s t e t .
Muszáj aludni!
– Nem vagyok orgyilkos – jelentette ki Jaq, és úgy nézett Rakelre,
mintha azt mondaná neki, hogy „te sem vagy az”. – Egyszer láttam,
amint egy orgyilkos úgy ölt, hogy egyik ujját rászorította az áldozata
nyakára. Ha kisebb erővel csinálja, akkor az illető nem hal meg,
csak elalszik. A dolog lényegét értem. Tudom, hol van az a
bizonyos ideg, amelyre nyomást kell gyakorolni. Az Inkvizíció
megtanított bennünket arra, hogyan lehet kárt tenni az emberi
testben. Az jutott eszembe, hogy esetleg...
Hogy esetleg elkábítja a társait. Az ájulás pedig nagyon könnyen
átválthat természetes alvásba.
Lexet kiképezték arra, hogy bármikor, bármilyen körülmények között
képes legyen elaludni, tehát neki kell végrehajtania a kábítást. Jaq
megmutatta neki, hogyan csinálja, majd Zhorddal és Rakellel együtt
l e f e k ü d t .
– Ne nyomd túl erősen – kérte Zhord. – Az igazat megvallva én
jobban szeretném, ha inkább fejbe csapnál. Mondjuk puskatussal...
Egy pillanattal később már mozdulatlanul feküdt. Elvesztette az
eszméletét, vagy meghalt? Lex a kis fickó fölé hajolt.
– Még él. Szívósak ezek a zömikek.
– Megparancsolom a lelkemnek... – mormolta Jaq, de mielőtt
befejezhette volna a mondatot, Lex elkábította.
Az űrgárdista ellenőrizte az inkvizítor életjeleit, aztán Rakelhez
f o r d u l t .
– Várj... – szólalt meg a nő.
– Miért?
– Ezek a tyranidák... – folytatta Rakel. – Nem is sejtettem, hogy az
univerzum ilyen rettenetes és veszedelmes hely. Itt vannak a
génorzók, a káoszrenegátok... Aztán a Sabulorb... egy egész világ,
amely elégett...
– Az a napjában lezajlott változások miatt történt – magyarázta Lex.
– Persze a Káosznak is szerepe volt a dologban. Felgyorsította a
f o l y a m a t o k a t .
– Iszonyatos ez az egész... – csóválta a fejét Rakel.
– Én már rosszabbat is láttam – tette hozzá az űrgárdista. – Például
egy káoszvilágot. Ahhoz az őrülethez képest, ami ott volt, már egy
ilyen tyranida bárka is kellemes hely.
– Ez túl sok, túl sok! – vágott közbe a nő. – De mi... mi ugye
bajtársak vagyunk? Mi négyen! Legalábbis bizonyos értelemben
v é v e . . .
– Bizonyos értelemben véve igen – bólintott Lex. Korábban álmában
sem gondolt volna arra, hogy egy Császári Ököl bajtársnak fog
tartani egy szimpla kis tolvajt. De az űrgárdisták mindig is a gyengék
védelmezői voltak. Ó, igen, Rakel valójában nem más, mint egy
eszköz, amellyel Jaq elérheti a célját. Eszköz volt attól a végzetes
pillanattól kezdve, hogy betört a villába.
Lehet, hogy amit most érez Rakel iránt, az... szánalom? Ó, milyen
nevetséges érzés ebben a könyörtelen kozmoszban!
– Altass el – súgta a nő. Lehet, hogy valójában azt kéri, ölje meg?
Hogy végezzen vele, de úgy, hogy észre se vegye?
– Elég a beszédből – közölte Lex. – A végén felkeltjük a többieket. –
Az ujjával, a dicsőséges ujjal megérintette Rakel nyakát. Sokkal
szelídebben csinálta, mint Zhordnál és Jaqnál, de az eredmény
ugyanaz lett.
* * *
Jaq létrehozott egy védőaurát. De vajon ez elég védelmet
biztosíthat-e azok ellen a kutászok ellen, akik feldúltak a világokat,
akik torz ösztönöktől vezérelve mindig és mindenütt rábukkantak az
élőlényekre; akik „learatták” azt, amit megtaláltak? Elegendő
védelmet biztosít-e az éber tyranida harcosok ellen, amelyek
esetleg még mindig itt vannak a közelben?
A bolygó élettől való megfosztása még éppen csak elkezdődött. A
teljes folyamat tíz, talán húsz évig is eltart majd. A halhatatlan
bolytudat számára az idő semmit sem jelentett; ez az entitás már
több millió éve sodródott a galaxisok áramlatain.
Az erdő még létezett, és ott voltak benne az alacsonyabb rendű
élőlények, az ember azonban már eltűnt. Az emberek lakhelyeit, a
kutyák kenneléit, a lovak istállóit és a kecskék aklait már kiürítették
és felperzselték. Minden alapanyagot összeszedtek, rendszereztek,
majd felszállítottak a kaptárba. Ezek az élőlények képezték a
zsákmány első adagjait.
Később a kisebb állatok következnek, aztán a férgek, a rovarok,
majd a mikrobák és a baktériumok – ezeket mikroszkopikus méretű
nanokutászok fogják összeszedni. A munka addig folytatódik, míg a
világ sterilizálódik, és ezt a sterilitást tovább fokozzák a meggyújtott
t ü z e k .
Lex ujja egyre fényesebben világított.
Add, ó, add, hogy a két kapu közel legyen egymáshoz! Legyenek
ikerátjárók, egymás tükörképei, egymás társai és őrzői! Egy
energia-alagút, amelyet csak létrehozásuk legutolsó pillanatában
szeltek ketté!
* * *
Az út nem abba az irányba tartott, amerre Lex ujja mutatott.
Keresztülvágtak egy aranylón skarlátvörös ligeten, amelyet nem
érintett fejsze. A fák különösek, de ugyanakkor ismerősek voltak. A
fa nem egyetlen egyed, hanem biológiai struktúra, amely
engedelmeskedik a gravitáció és a fotoszintézis törvényeinek.
Az aljnövényzet ritkás volt, talán a fák gyökerei által a helyért és a
táplálékért vívott örök harc során kibocsátott vegyi anyagok nem
tették lehetővé a sűrűsödését.
A lassan erdővé változó ligetben meredek sziklák törtek az égre.
Itt-ott mély szakadékok torka látszott; lékek a talajban, mély,
természetes eredetű üregek. A nyílásokat néhol letört ágak vastag
szőnyege takarta. A természet alkotta csapdák között a legkisebb
óvatlanság is végzetes lehetett.
Mélyen lent, az egyik sziklafal aljában hullámzó víz partján egy
szegmentált, szarvas, púpos hátú test lebegett, egy hat végtagú
szörnyeteg. Legalább kétszer nagyobb volt, mint egy átlagos
ember, a színe akár az őszi erdőé: rozsdavörössel és
borostyánárnyalattal keveredő piros.
– Közülük való – suttogta Lex.
Rakel mindent megtett, hogy visszafojtsa a szájára kívánkozó
ösztönös, rémült sikolyt.
Darázsderék. Páncélos has és hát. Hosszúkás fej.
A karjain lévő, rákollóhoz hasonló nyúlványokkal meg akart
kapaszkodni a partban, a sziklafalban. Nem sikerült neki. Vízbe fúlt.
Mélyen lent... az aranysárga szemek tágra nyíltak. Felfelé néztek. A
test vonaglani kezdett a vízben. A rákollók a követ karistolták. Ha ez
a förmedvény képes lenne felkapaszkodni ezen a csúszós,
függőleges kőfalon...
De nem bírta megtenni. Még így sem, hogy odafent prédát látott.
– Megöljük? – kérdezte Zhord.
– Nem – válaszolt Lex. – A fegyvereink túl hangosak. Még a lézerek
is. A falak közt nagy visszhangot keltenének. Magunkra vonnánk a
többi dög figyelmét.
– Kár, hogy nincs tűpuskánk. – Zhord a nő egyik kiürített digitális
fegyverére nézett, aztán megvonta a vállát. – Pedig jót tenne neked,
kislány, ha kinyírnád azt, amitől ennyire megijedtél.
Rakel nyelt egyet, aztán még egyet. Hányingere támadt, de
l e k ü z d ö t t e .
Odalent a kemény, vöröses test kétrét görnyedt, és olyan
mozdulatot tett, mintha rá akarná húzni magát saját hegyes, tarajos
farkára, hogy a teste valami silóból kiemelkedő rokokó rakétaként
emelkedjen fel a magasba.
Jaq összerándult, amikor érzékelte a psziüvöltést. A hang erőtlenné
válva jutott el hozzá; nem hallott belőle többet, mint egy érzékeny
emberi fül a denevérrikoltásból, de... mégis határozottan érzékelte.
– Jeleket bocsát ki. Fussunk...!
* * *
R o h a n t a k .
Figyeltek a rejtőzködő szakadékokra, a távolból érkező zajokra.
Lex ujja izzani látszott.
Előre, előre!
Hátulról, elég messziről, de így is elég közelről valami nem emberi
torokból kitörő csatavinnyogás hallatszott. A füttybe forduló hangnak
rendeltetése volt: meg kellett rémítenie, manipulálnia kellett a
hallószerwel rendelkező prédát. Talán éppen egy olyan lény
érzékeli, amelynek füle, koponyája dobhártyája és csontjai
rettenetes bömböléssé erősítik ezt a viszonylag halk zajt.
Egy pillantás hátra; a távolban megvillant valami, ami rozsdavörös,
borostyánszínű és korallpiros volt. Valami, ami nem tartozott hozzá
az erdőhöz.
Még egy pillantás, és...
Vadászó tyranidák!
* * *
Az egyik szörny meglátta őket, és hihetetlenül felgyorsított. A felső
karpárjával egy jókora aranysárga, libacombra emlékeztető tárgyat
szorított magához. Lex jól ismerte ezt a tárgyat. Túlságosan is jól...
Egy halálköpő!
Az egyik leggyilkosabb biofegyver, amelyet a tyranidák használnak.
Az organikus fegyvert három különböző élőlény egymásba
olvasztásával hozzák létre. A forró, nedves anyaméhben kemény
héjú lárvák fejlődnek, ezek a töltények. Amikor a fegyvert bevetik,
egy nyálkás, pókszerű élőlény az anyaméhben megfog egy lárvát
lehántja róla a héját, és felemeli a maró anyagot tartalmazó puha
testet. Az anyaméh, hogy megszabaduljon a savat csurrantó apró
testtől, görcsösen összerándul és nagy sebességgel kiköpi magából
a lárvahúst. A nyálkás húscafat, amely az oxigénnel való
találkozáskor rögtön agonizálni kezd, megpróbál menekülni –
megpróbálja belerágni magát abba a testbe, amelyhez csapódott.
A biológiai hadviselést folytató tyranidák ilyen undorító eszközöket
használtak; ilyen ocsmányságokká alakították át azokat az
élőlényeket, amelyeket korábban learattak.
Akkor, amikor az Öklök csapata feljutott az egyik tyranida bárkára,
Lex látott olyan kar nélküli, emberszerű lényeket, amelyek fejéből
organikus lámpákat fabrikáltak...
Ha belegondolt, hogy belőle vagy Rakelből is ilyen vagy hasonló
förmedvényt csinálnának...! Karok nélkül, akarat nélkül, önjáró
világítótestként létezni?!
N e m !
Hogy ezek a bestiák felhasználják a protoplazmájukat, és
összezavarják a génrúnáikat?
N E M !
Ennek a bolygónak a lakóira valami ilyen sors várt, és az is
elképzelhető volt, hogy Lex egykori bajtársait is ilyen formában érte
utol a végzet.
Nyersanyaggá válni, vagy a halálköpő célpontjává? Más lehetőség
nem nagyon mutatkozott.
– Mi... – zihálta Zhord. – ...van annak... az izének a kezében?
– Ne akard tudni!
Rakel a következő pillanatban megbotlott és elesett.
Lex lefékezett. Lehajolt. Felkapta a nőt, a hóna alá nyúlt, a vállára
emelte. Ó, hogy tudott futni ilyen teherrel is!
Erővel bírta, de nem látta jól a terepet. Talán belezuhan az egyik
verembe, de Zhord szerencsére ráüvöltött.
– Vigyázz!
Fájdalom cikázott végig a dicsőséges ujjon. Fájdalom... A fájdalom
jel. A fájdalom útmutató. Az ujj olyan fényesen világított, mintha arra
készülne, hogy a következő pillanatban lángra kap.
– Itt van, itt van! – üvöltötte Lex.
Zhord megállt. Jaq visszafordult. Lex lenézett a verembe, amelynek
peremén állt, félvakon, a ziháló, levegő után kapkodó nőt maga elé
t a r t v a .
Imádkozott, hogy lássa meg (és közben azért is, hogy ne lássa
meg) a Hiperháló kapuját a meredek fal aljában. Meg akarta látni,
mert akkor megmenekülhetnek. De nem akarta felfedezni, mert
kötelek és megfelelő felszerelés nélkül nem juthatnak le oda.
Kötelek nélkül, felszerelés nélkül – és idő híján! A magas tyranida
minden múló másodperccel egyre közelebb ért hozzájuk, és úgy
lökte maga elé a halálköpőt, mintha valami antigravitációs szerkezet
lenne, amely közelebb, még közelebb viszi a prédához, az emberi
lényekhez. A háta mögött újabb tyranidák jelentek meg. A rikoltás,
amely szétrepesztette az erdő csendjét, talán harci diadalüvöltés
v o l t . . .
Nem. Egy ilyen hang az emberek, a zömikek, az orkok, az eldák
vagy a galaxisban élő lények esetében valóban a diadalt fejezte
volna ki, ám a kizárólag kollektív tudattal rendelkező tyranidáknál
valami mást jelentett.
Lex csak meredek sziklafalakat látott, meg a verem alján kéklő
v i z e t .
V í z .
Kék, csodásan kék víz...
A járat horizontális volt, nem vertikális. A víz alatt volt.
– Ugrás, ugrás!
Lex lelökte a verembe a sikítozó nőt, majd megragadta a zömiket, s
őt is lehajította. A köpenyes inkvizítor a nyílás másik oldalán állt.
– Ugorj, Jaq, ugorj!
Két préda megszökött. Elfogás lehetetlen. A halálköpő éppen akkor
görcsölte ki magából az első visító férget, amikor Lex levetődött a
v e r e m b e .
Mi van akkor, ha tévedett? A vízbe csobbant. Mi van akkor, ha
Rakel felbukkan, ha Zhord is feljön a víz színére, és ott fognak
lebegni, tehetetlenül, ott fognak felfelé bámulni, miközben odafönt
megjelennek azok a hosszúkás fejek?
A l á m e r ü l t .
A kékség szinte megvakította. Le, egyre lejjebb... A víz örvényleni
kezdett körülötte, az áramlat felfelé tolta, és...
És... ó, Dorn!... A felszínre tört, majd meglátta a közelben kapálózó
Rakelt, aztán Zhordot is, aki elveszítette a sapkáját, végül... Igen!
Jaq őszülő feje is kibukkant a felszínre. Mind a négyen ott lebegtek
a kék vízben.
Fentről hosszúkás, váladékcsorgató fejek hajoltak föléjük...
Tizenhatodik fejezet
Hadivilág
A bizonytalan pillanat véget ért. Fent egy barlang mennyezete
domborodott, amelyből vízcsorgató sztalaktitok nyúltak le. Ezek
voltak azok a „fejek”, amelyeket Lex látni vélt. A meder egyik
oldalán a part magas volt, aztán lejtőssé változott, és egy szintbe
ért a vízzel. A magasabbik részről vízfüggöny hullott az apró
tengerszembe; a víz a másik oldalon lévő természetes alagútba
folyt bele. A mélyből felfelé törő kékes fényben tisztán látni lehetett
azt a víz alatti barlangnyílást, amely...
Igen. Amely teljesen száraznak látszott.
A széle egészen simának tűnt – a felszín alatti vizek csiszolták
i l y e n r e .
Annak a világnak a felszín alatti vizei, amely az adott időszakban
éppen fölötte volt.
* * *
Belekapaszkodtak a vízelvezető csatorna melletti sziklába, és
megpróbáltak levegőhöz jutni. Lex ujja már nem világított, fény csak
lentről, a barlangból érkezett. Zhord előszedett egy lámpást, majd
m e g g y ú j t o t t a .
Gyors leltár: fegyverek, lézerpisztolyok, energiapálca. Mind vizes,
de mind használható. Jaq monoklija. Összegöngyölt hálópáncélja,
amelyet a köpenye alá kötött, a testére. Drágakövek, továbbá
mindaz a szemét, amit Zhord hordott magával az erszényeiben:
diók, mogyorók, aszalt gyümölcsök, egy kis útravaló...
– Miért nem megyünk már be a Hiperhálóba? – kérdezte Zhord az
inkvizítortól. – Nem mintha nem lenne teljesen mindegy, mert egyik
slamasztikából úgyis mindig csak a másikba jutunk, de... –
Körbevilágított a víz felszíne fölötti üregben. A vízelvezető csatorna
egyik falán nyílás tátongott, amelyen keresztül tisztán látszott, hogy
fel lehet jutni a felszínre. – Na tűnjünk innen! Azok az izék ide is
utánunk jöhetnek.
– Nem hiszem, hogy megteszik – csóválta a fejét Lex. – Más dolguk
van. Aratnak.
Jaq halkan elmondott egy imát. Vajon milyen erőhöz fohászkodott?
Rövid csend után megszólalt:
– Ha az ujj nem mutat másfelé, akkor az azért van, mert ez az a
hely, amit kerestünk. Vajon megérthetjük-e valaha a Hiperháló
minden rejtélyét? Vajon a Nagy Harlekinek minden titkát ismerték?
A kapunak itt kell lennie, és itt is van. A víz alatt.
– Főnök, arra nem gondolsz, hogy azon a nyíláson keresztül esetleg
egy másik ilyen kútba jutunk? Onnan meg a felszínre, a dögök
k ö z é ?
– Ez nem olyan, mint a többi Hiperháló-kapu. Tulajdonképpen...
nem is szokványos kapu.
– Most a topológiai csavarra gondolsz? Arra, hogy ez valamiféle
geometriai anomália? Arra, hogy azokra az izékre hasonlít, amik a
zéróenergiájú mezőket irányítják, amik a neoplazma reaktorokban a
hipermagokat vezérlik?
Jaq a zömikre meredt, aki gyorsan hozzátette:
– Mert ha igen, akkor inkább valamelyik mérnök-céhmestert kell
megkérdezned róla, én ugyanis nem sokat tudok az egészről. Én,
ha még nem vetted volna észre, csak egy hétköznapi mérnök
vagyok, semmi egyéb.
– Egy olyan mérnök, aki többre tartja magát a marsi techno
m á g u s o k n á l .
– Azoknak a techno mágusoknak – mormolta Zhord egészen halkan
–, akik olyan megszállottan kísérletezgetnek a zömikek
hipermagvas technikájával, csak annyit sikerült elérniük, hogy
szétizélték a Ganümédészt.
– Ezt most hogy érted? Ne, inkább ne magyarázd meg. Én biztosra
veszem, hogy itt valamiféle csavarral van dolgunk, és azt is, hogy
ha lemerülünk abba a kékségbe, akkor bejutunk a Hiperhálóba. Ha
nem is közvetlenül valamelyik Hiperháló-alagútba jutunk, de
legalább egy valódi kapuhoz vagy a közelébe.
Rakel hangja remegett, amikor megkérdezte:
– Most... most le kell merülnünk... és megint a Hiperhálóban kell
h a l a d n u n k ?
– Úgy nézett Lexre, mintha arra számítana, hogy az űrgárdista
m e g n y u g t a t j a .
Lex megfogta a nő karját.
– Rakel, az lesz a legjobb, ha belépünk a Hiperhálóba. Most szépen
lemerülünk, aztán keresztülhatolunk azon a kékségen, és...
megérkezünk oda, ahová indultunk.
Rakel ki akarta rántani magát Lex szorításából – természetesen
hiába pazarolta az erejét.
– Azok... azok a szörnyek! Mi van, ha a karmaik közé kerülünk?
Még sosem taálkoztam semmivel, ami ennyire rettenetes lett volna,
mint... mint...!
– Pedig már mondtam neked – nyugtatgatta a férfi –, hogy vannak
dolgok, amik sokkalta szörnyűbbek, mint a tyranidák.
– Ha elkapnak minket, akkor az egész életünket kínzókamrában kell
t ö l t e n ü n k !
– Ha elkapnak, akkor valószínűleg igen – bólintott Lex. – Bár ami
azt illeti... az a kamra igencsak nagy lenne... nem is lehet kamrának
nevezni. Egyébként a begyűjtött élőlények közül milliószámra
vannak olyanok, amelyek természetes halált halnak, mire rájuk
kerülne a sor, mire a tyranidák elővennék őket, hogy átalakítsák a
t e s t ü k e t .
– De... de én nem akarok ott elpusztulni!
Rakel megrántotta a karját. Lex nem eresztette.
Az űrgárdista mély lélegzetet vett, és lemerült a tó alján kéklő kapu
felé. Rakel nem tehetett mást, követte.
* * *
A Hiperháló ködös kékségébe érkeztek. Az alagút kapuja folyékony
volt, és valamiféle hártya borította, egy olyan anyag, amely a
folyadékot, az élettelen matériumot visszatartotta, ám az emberi
testeket áteresztette. Vajon az eldák hozták létre valamikor az idők
kezdetén? Vagy talán a Hiperháló egyik „természetes” jelensége
volt? Ebben az univerzumban, amelyet Jaq talán túlságosan is jól
ismert, az ismeretlen és a megismerhetetlen árnyékba borította az
ismereteket. A megismerhető és megismert dolgok nevetségesen
kevésnek tűntek a titkok és a rejtélyek mellett.
A rúnalencsét térképként használva gyorsan továbbhaladtak.
* * *
Jaq volt az első, aki kilépett a Hiperhálóból – mégpedig egy olyan
helyre, amely első látásra egy valódi, ám üres kínzókamrára
h a s o n l í t o t t .
A komor helyiséget csak a Hiperháló kékes fénye világította meg;
falai mentén félelmetes, fogakkal ellátott vasgépek sorakoztak,
amelyekből különféle pengék meredtek ki. A csendet olyan irtózatos
dörgés és mormogás szaggatta szét, hogy az embernek az az
érzése támadt, a gépek működnek. Ám a masinák kísérteties
nyugalomban álltak egymás mellett. Az elfojtott zaj valahonnan
máshonnan érkezett.
Fentről jött. A falakon túlról. A rengések olyan erősek voltak, hogy a
máskülönben nyugodt, szellő- és huzatmentes levegőben
porszemcsék kavarogtak.
Talán a Cultus Mechanicus valamelyik gyára működik fölöttük?
Egy éles robbanássor, majd az ezt követő kereplő hang arra utalt,
hogy odafent kemény csata folyik.
Zhord egy lámpással gyorsan körbevilágított. A beszűrődő fénynek
és a kavargó porszemcséknek köszönhetően a levegő tele volt
mobilis mértani formákkal. Úgy tűnt, mintha a brutális kinézetű
gépekből erőmezők sugároznának ki. A berendezések rendeltetése
v a l ó s z í n ű l e g . . .
– Ne mozduljatok! – kiáltotta a zömik.
Túl későn!
Jaq előrelépett padlón, a fekete járólapokon, amelyek mindegyikét
egy-egy sötétvörös, bonyolult és titokzatos szimbólum díszítette. Az
egyik padlólap megreccsent az inkvizítor talpa alatt. Valamelyik gép
heves surrogást hallatva működésbe lépett: egyszerre tucatnyi
pengét köpött ki Jaqra.
A berendezés nyikorgott és erőlködött; vén tákolmány volt már, a
rozsda jócskán megrágta. Rugói és fogaskerekei megfeszültek,
azután szétestek. A pengék lehullottak a kőpadlóra, és
hozzákoppantak a járólapokhoz, amelyeket az idő már úgy
elgyengített, hogy megrepedtek és széttörtek – a felbecsülhetetlenül
sok évszázad mindegyike rajta hagyta romboló munkájának jeleit.
– Itt mindent aláaknáztak! – kiáltott fel Zhord. – Ez az egész egy
nagy csapda!
Igen, a gépezeteket arra építették, hogy pengéket lőjenek ki
magukból arra vagy azokra, akik kilépnek a Hiperhálóból...
Mindegyiken látszott, hogy már jócskán eljárt fölötte az idő, ez pedig
arra utalt, hogy legalább ezer éve ezen a kapun keresztül senki és
semmi sem lépett ki a Hiperhálóból. A padlólapok valójában
kapcsolók voltak; amikor egy láb rájuk taposott, valamelyik gép
azonnal beindult – hogy aztán kissé később széthulljon, egyszerűen
s z é t m á l l j o n .
A törpe mérnök eszelős rikoltással végigtáncolt a helyiségen, és
sorban rálépett a furcsa mintázatot alkotó padlólapokra. Mintha
táncának varázsereje lett volna: a gépezetek nagy része tiltakozó
reccsenést hallatott, majd rozsdás fémkupaccá válva, darabokra
hullva a padlóra omlott.
A zaj, a kintről érkező robaj azonban nem némult el.
Zhord ismét körülnézett. A helyiség falain semmit, egyetlen nyílást
sem talált. A halálszobának nem volt kijárata. Lépcső sehol. Ajtó
sehol. Csapóajtó? '53ehol...A vaskosnak látszó falak simák voltak. A
mennyezetet tartó vastag és széles fém gerendák végét kétoldalt a
falak mentén álló, megerősített mini bástyákra hasonlító oszlopok
által megtámasztott félköríves boltozatok tartották. Az embernek
olyan érzése támadt, hogy valami mesterséges barlangban van, egy
abszolút biztonságos, masszív, erődszerű építményben. Egy olyan
bunkerben, amely kiváló védelmet nyújtott a puskapor segítségével
vagy katapultszerkezetekkel kilőtt harceszközök ellen; amelyet
primitív, de okos és körültekintő kőművesek hoztak létre –
valószínűeg úgy, hogy valamilyen módon be lehessen jutni a falak
közé. És ha bejáratot készítettek, akkor a kijáratról sem
feledkezhettek meg.
Vagy mégis? Lehet, hogy ezt az erődítményt pusztán azért
építették, hogy megvédjék a Hiperháló-kaput, hogy örök időkre
lehetetlenné tegyék az odakint toboló harci gépezetek számára a
behatolást, a Hálóba való bejutást?
Talán már senki sem tudott arról, hogy ez a különös kripta létezik.
Lehet, hogy odakint egy másik épületet emeltek föléje, örökre
eltakarva a kíváncsi látószervek elől. Lehet, hogy már az álcaépület
is réges-rég, évezredekkel ezelőtt romhalmazzá változott, s a
maradványai most egy újabb keletű létesítmény alapjául szolgálnak,
amely egyszer majd megsemmisül; talán már többtucatnyi ilyen
romréteg keményedett egymásra, és a domb tetején most egy
vadonatúj épület áll – a legalján, legbelül pedig ez a kamra
helyezkedik el. Nem lenne kivételes eset, hisz ez a folyamat
gyakran lejátszódik; a városok sokszor hajdani önmaguk romjain
á l l n a k .
A kintről behallatszó zajok erőssége mindenesetre arra utalt, hogy
nincsenek túl mélyen a föld alatt. De még így is elképzelhető volt,
hogy több száz méter vastag sziklatömeg alól kell kitörniük.
Thump-thump-thump-thump. Odafent-odakint valami hatalmas
löveg zengte kvadrofon haláldalát.
– Korog a gyomrom – panaszkodott Zhord. – Lehet, hogy Lex képes
sziklát meg rozsdát enni, de én... én nem!
– Igen, tényleg össze tudnék rágni pár fémdarabot meg követ –
mondta az óriás –, de én sem vagyok képes arra, hogy
tápanyagokat vonjak ki belőlük. Kapcsold ki a lámpádat.
Takarékoskodjunk az energiával.
Ha most visszamennének a Hiperhálóba, és keresnének egy olyan
világot, ahol élelmet és innivalót szerezhetnek, akkor megtörnék a
folyamatot, letérnének arról az útról, amelyet követve idáig
eljutottak. Ez volt a második töréspont, amelyet a térkép jelölt.
Valahogyan el kell jutniuk a következő hiperkapuig, mégpedig
ennek a bolygónak a felszínén. Ha nem teszik meg, akkor kezdhetik
elölről az egész utazást.
Elölről? Vajon létezik még a Sabulorb, ahonnan elindultak? És vajon
meddig bírnák ezt a kínlódást? Mennyi áldozatot kell még hozniuk
azért, hogy elérjék a céljukat? Lex már így is elvesztette a fél
szemét; ha újabb útmutatásra volna szükségük, ha ismét meg
akarná gyújtani az ujját, akkor csak egy-két látóideget vagy talán a
retináját ajánlhatná fel...
– Egy ilyen kvadro löveg minden csatában jelentős célpont –
mondta Lex. – Reménykedjünk, hogy az ellenség... bárkik, bármik
legyenek is... bevet ellene valami komolyabb fegyvert, esetleg egy
nagyobb teljesítményű ágyút vagy sugárlöveget, és szétlövi. Ezzel a
dombbal együtt. – Megvizsgálta a tetőpaneleket a helyükön tartó
fémgerendákat, aztán a gerendákat alátámasztó boltíveket. –
Szerintem csak annyit tehetünk, hogy meghúzzuk magunkat a
hiperkapu belsejében, és imádkozunk egy telitalálatért.
Jaq elgondolkozva széthajtogatta a hálópáncélját, levetette a
köpenyét, magára öltötte a rugalmas páncélt, majd visszavette a
köpenyt. Ezután mind a négyen beléptek a hiperkapun, leültek, és
lehajtott fejjel, imádkozva várták, hogy valami telibe találja a
dombot, s megrepessze a kamra belülről áthatolhatatlan falait.
Rakelnek vacogott a foga a félelemtől. Zhord komoran hallgatott – a
zömik számára sosem jelentettek túlságosan sokat az
Istencsászárhoz intézett fohászok.
* * *
Mintha az egyik imára érkező válasz lenne, irtózatos robaj rázta
meg a kriptát. A falak, a boltívek olyanok voltak, mintha valami
ragadozó őshüllő prédájának bordái lennének.
A bömbölés folytatódott, a hang egyre erősebbé vált. Odafent, a
kriptán kívül valami összeomlott, a törmelékei tonnaszámra
zuhogtak alá. A boltívek felnyögtek, aztán megroppantak. Fullasztó
portömeg ömlött át a Hiperhálóba.
* * *
Amikor a por leülepedett, amikor már keresztül lehetett látni rajta,
világossá vált, hogy egy hatalmas kődarab hullott a Hiperháló-kapu
elé. Szerencsére nem zárta el teljesen a kijáratot, a résen talán még
egy űrgárdista is át tudta préselni magát.
Valahonnan fentről bizonytalan és halvány, de minden kétséget
kizáróan természetes eredetű fény érkezett. Szerencsére ennek a
világnak a kőművesei adtak arra, hogy masszívak legyenek az
építményeik. Talán ennek volt köszönhető, hogy a felső épület nem
hullott szét alkotóelemeire, hogy az alázuhogó tömbök nagyok,
egészen nagyok voltak – olyan nagyok, hogy súlyukkal újabb
rombolást végeztek az alattuk lévő rétegekben, és lehetővé tették a
hiperkapu túloldalán várakozók számára, hogy az így kialakult
járatokon, kéményszerű réseken keresztül feljuthassanak a felszíni
pandemóniumhoz.
* * *
A látvány, amely a szemük elé tárult...
...maga volt a színtiszta rettenet.
Egy lerombolt erődítmény, amelyben nemrég még a percekkel
korábban megsemmisített löveg állt, egy hullámzó felületű völgy fölé
magasodó meredek domb legtetején állt. A domb valami ősrégi,
kihunyt vulkán kúpjának látszott, a tetején még fel lehetett fedezni
az egykori kráter maradványait. Az idők során megvastagodott
kráterfal peremére felépített bunker rőd a találat után kőfog
halmazzá változott – úgy festett, mintha egy valódi
behemót-csontokból összetákolt ork építmény volna. A hely ideális
volt egy kvadro löveg számára.
A négy utazó a kráter szélén állva messzire elláthatott;
megállapították, hogy messzebbre kell jutniuk a szokásosnál, és
hogy az út legelső szakaszának megtétele sem lesz valami könnyű:
a domb meredek oldalai valódi kihívást jelentettek számukra.
A bunker-erőd romjai között hullák hevertek. Gyanítani lehetett,
hogy a halottak egy része lezuhant a kráter belsejébe. A közelben
életnek egyetlen apró jele sem mutatkozott. A közelben? A terep a
rombolásról festett kép modellje lehetett volna.
De mindez nevetséges semmiség volt ahhoz képest, ami a domb
aljában, a völgyben lejátszódott! Odalent emberek és gépek
tömegei küzdöttek egymással. Aprócskának látszó testek és
tárgyak, amelyek egyetlen gigantikus masszává alakulva csatáztak.
Aprócska tárgyak? Pedig milyen roppant szerkezetek gördültek és
okádták odalent a halált! Csatatankok és szupernehéz tankok, mobil
csataágyúk, speciális hordjárműveken guruló lövegek, négycsövű
lézervetők motorizált töltőegységeken. És mindezek fölé
tornyosulva Titánok, hatalmas, embertestet mímelő lépegető gépek,
gépágyúkkal, plazmaágyúkkal, és lánckardokkal a karjuk helyén,
fel-felizzó energiapajzsokkal körülvéve, amelyek könnyedén
közömbösítették az őket megcélzó lövedékeket.
Az uniformisszürke égből ritka eső szemerkélt, amely a kavargó
füsttel és a gépek által kiböfögött gázokkal együtt pasztelles,
betegesen fakó színekkel vonta be a tájat.
A Titánok olyanok voltak, mintha két lábra ágaskodó teknősbékák
lennének. Páncéltömeggel fedetten lépkedtek előre, a céljuk
irányába; karmos, masszív lábaik szétzúzták az alájuk kerülő
gyalogosokat, válogatás nélkül, ellenséget és barátot egyaránt. Az
egyik gépágyúkarja megbénítva, megcsonkítva lógott. A másiknak a
lába vált űködésképtelenné, de nem adta fel a küzdelmet,
sántikálva, sérült végtagját maga után húzva haladt. A távolban egy
széles szájú, izzó kráter jelölte azt a helyet, ahol valamelyik Titán
reaktora túltöltődött és felrobbant.
Parányok harcoltak parányok ellen. Tankok a tankok ellen. Titánok
küzdöttek más Titánokkal. Lézerpengék vették célba a Titánokat,
négyesével röpködő csóvák, amelyek megpróbálták lehántani róluk
a páncélt, feltörni testükön a kemény héjat. A Titánok
szétrobbantották a lézerlövegeket szállító lánctalpas járműveket,
amelyek pusztulásuk előtt még egyszer, utoljára megpróbáltak
végezni ellenfelükkel. Minden összekavarodott, a látvány részletei
egymásba olvadtak. A csatateret roncsokból és hullákból szőtt lepel
fedte – fentről mindegyik csak apró, csonkolt hangyának látszott.
Ezernél is több tűzoszlop lobogott. Ha voltak is települések,
szántóföldek vagy magányos épületek ebben a völgyben, már
semmi sem maradt meg belőlük. Nyomuk sem látszott többé.
A lerombolt erőd újra és újra megremegett, rengéshullámok rázták
falait. A levegő szinte szétrobbant. Ó, hogy küzdöttek, hogy
kínlódtak az emberhordák! Ó, milyen tökéletes, mennyire pusztító
erejű volt a fegyverzetük! A Titánok némelyike Ragadozó osztályú
behemót volt, rakétakilövőkkel és turbólézerekkel felszerelt gigász.
Voltak köztük Véreb osztályúak is, plazmavetőkkel és
megalövegekkel. Ó, azok a lövegek, azok a harci eszközök! Azok
az ágyúk, azok az energiaöklök...! A tyranidákkal való találkozás
után ennek a pusztító, vérre és győzelemre vágyó emberhadnak a
látványa nem is annyira borzalommal, inkább valami kellemesnek is
nevezhető érzéssel töltötte meg a szemlélők lelkét. Hiszen ezt
ismerik! Hiszen ilyet már láttak! Hiszen ez emberi...!
Rakel reszketett.
A Titánok fölé egy vörös kastély tornyosult, amelyet két hengeres,
lángköpő bástya támasztott alá. Füstfátyol vette körül, de aztán
láthatóvá vált. Legfelső tornyaiból plazmaágyúk és lézer lövegek
meredtek ki. A négy felső torony közül kettő égett; az
emberparányok lemenekültek ezekből, és a díszes, biztonságosnak
tűnő bástyafokok mögött kerestek menedéket. Ezek a bástyafokok
a mobil kastély vállrészen húzódtak végig. A nyaktornyon egy
forgatható, óriási fej helyezkedett el. Mindkét oldalán masszív,
könnyen mozgatható lövegek voltak, multi olvasztók és lézer ágyúk,
a tetején hadilobogók megpörkölődött, rongyos maradványai
lobogtak. A monstrum csípőjének és ágyékának magasságában
kisebb tornyok meredeztek, a csizmaszerű lábbástyákat
adamantiumból készített hihetetlenül vastag és erős rudak csatolták
hozzá a combtornyokhoz. Az egyik „csizmát” lángnyelvek
nyaldosták körül.
A kastély, a humanoid építmény minden szabad felületét aranyozott
koponyák díszítették, birodalmi sasok és kecsesen kanyargó,
csodásan ívelő levelű heraldiák.
Az egyik hatalmas vörös „csizma” megmoccant. Széles árkot
szántott a talajba. Lassan előrébb lépett. Nem valami szimpla
kastély volt ez, hanem valódi titán a Titánok között. A mozgó csizma
aljában karomszerű lépcsősorokat építettek ki; a tetejükön lévő
kapukon keresztül katonák tömegei rohantak ki a csatába.
– Mi a jó...? – hörögte Zhord. – Az Adeptus Mechanicus már megint
kitalált valamit?
A Titánok titánja bajban volt. Tornyait és az egyik lábát tűz
emésztette. Plazmaágyúja működésképtelenné vált. Multiolvasztó
karjának belsejében lángok lobogtak; a belül tomboló tűz parázsló
salakká változtatta a tartályokat és a fémszerkezeteket. Az egyik
Titán szembefordult vele, és az ágyékába küldött egy
p l a z m a s u g a r a t . . .
Nehéz lett volna analizálni a helyzetet, de a jelek szerint a birodalmi
erők álltak vesztésre.
A kráter domb tetején álló négy vándor erőtlen hörgést hallott a
közelből. Az egyik, eddig élettelennek hitt test megmozdult. A férfi
hosszú kabátjának magas gallérján aranylevelek csillogtak, válláról
aranyzsinórok maradványai lógtak a mellkasára. A mandzsettáit
szent ikonok és kitüntetések díszítették, kesztyűit miniatűr
acélkoponyák. Arcát láng pörkölte. Lábai összezúzódtak,
valószínűleg a medencecsontja is komolyan megsérült. Az
ágyékánál és a csípőjénél véres volt a ruhája.
Amikor magához tért, felmordult; a fájdalmas nyögés egyetlen
pillanattal később már dühödt hörgés lett – magatehetetlenül
őrjöngött, hogy képtelen megmozdulni és folytatni a harcot. Lehet,
hogy a gerince is eltört? Mindenesetre moccanni sem bírt.
Elfordította a fejét, mély lélegzetet vett.
– A Császár nevében segítsetek a komisszárotoknak! – adta ki a
p a r a n c s o t .
Vajon hallucinált? Vajon a fájdalom vakította el annyira, hogy azt
hitte, ez a köpenyes ember, ez az óriás, ez a zömik meg ez a nő a
Birodalmi Őrség tagja? Az Őrség katonáit számos világról
toborozták össze, a bolygók általában a saját véderejüket alkotó
egységek legjobbjait küldték a Császár szolgálatába, de időnként
megesett, hogy egyes világok a legelszántabb és legvakmerőbb
bűnözőiket vagy barbáraikat képezték ki a majdan megvívandó
szent harcokra, ilyen emberekkel képviseltették magukat az
alakulatban. A komisszárok feladata éppen az volt, hogy
engedelmességre és egymással való együttműködésre
kényszerítse e sok helyről származó sokféle katonát, hogy
megteremtse közöttük az összhangot.
Gondolatmenete logikus volt: hogyan kerülhetett ez a négy,
szemmel láthatóan jól felfegyverzett harcos erre a helyre, ha nem
az Őrség tagjai? Ha a lázadók közé tartoznak – ezt a lehetőséget
sem lehetett kizárni –, akkor... Akkor egy sebesült komisszár
legfeljebb annyit tehet, hogy példamutatással, saját fizikai és
lelkierejének '6Binyilvánításával, szavakkal és parancsokkal
kényszeríti őket arra, amire fegyverrel nem sikerült. Egy komisszár
esetében elképzelhetetlen más megoldás; egy komisszár nem
könyöröghet, nem kérhet kegyelmet.
Aztán Jaq mindent megértett.
A robbanás, amely szétrombolta a löveget, megvakította a tisztet.
Bénán és vakon feküdt, miközben arra gondolt: ha ő életben
maradt, mások is megúszhattak a telitalálatot. Mások, akiknek most
bármilyen áron az ő segítségére kell lenniük.
Jaq keresztülmászott egy törmelékhalmon, és letérdelt a vak ember
m e l l é .
– Birodalmi inkvizítor vagyok, komisszár – mondta határozott
h a n g o n .
– Végre! – hörögte a férfi. – Végre!
– Megmutatnám neked a tenyeremen lévő tetoválást, csakhogy...
elvesztetted a szemed világát.
– Végre...!
A komisszár a jelek szerint már régóta imádkozott azért, hogy
megérkezzen egy inkvizítor. Ebből kiderült, hogy ami ezen a
bolygón folyik, az nem szimpla lázadás, hanem valami eretnekség,
valami hitbéli elfajzás megnyilvánulása.
És a jelek szerint a csatamezőn ezek az elkorcsosult hitűek kerültek
a győzelem közelébe.
Vagy lehet, hogy a fájdalom, a vakság tudata elhomályosította a
komisszár elméjét? Ilyen körülmények között még egy ennyire hithű
és acélos akaratú ember szavait sem lehetett feltételek nélkül
e l f o g a d n i .
– Fogságba estünk, nem sokkal az érkezésünk után — hazudta
Jaq. — Csak nemrég sikerült megszöknünk. Téged kerestünk. Az
Őrség azon tisztjei, akikkel eddig találkoztunk... Nos, nem tűntek túl
megbízhatónak. Mondd el, komisszár, véleményed szerint milyen
természetű eretnekség ütötte fel a fejét ezen a bolygón?
– A lázadó... Lucifer Princip kijelentette, hogy a Császár fia... és így
a Birodalom trónjának örököse. A követői hiszik, hogy ez a világ, a
Genost lesz az új Föld. Ennyire egyszerű és ennyire ostoba
dologgal állunk szemben, és... – A fájdalom elnémította a
sebesültet. Az ajkába harapott, fogai nyomán kiserkent a vér.
A hír megdöbbentette Jaqot.
A Császár egyik fia...! Valaki, aki tud arról, kitől származik, ki
nemzette! Vagy lehet, hogy ez a Lucifer Princip agyalta ki az
egészet? Lehet, hogy hazugság minden szava?
Ha viszont nem hazudik, akkor lehetséges, hogy a vándorló
Harlekineknek sikerült beazonosítaniuk. Lehet, hogy
megvilágosodottá tették. Esetleg ők gyújtottak fényt a fejében. Ha
ez történt, akkor ez az ember valamilyen kapcsolatban van az
eldákkal... Lehet, hogy a Sensej Lovagok már régen rátaláltak, és
tájékoztatták arról, hogy valójában kicsoda-micsoda. Valószínűleg
egyet sem tudott a hosszú őrködéshez kapcsolódó titkok közül... De
vajon mennyit tud a Lovagokról, mennyit a Császár fiairól? Ha
egyáltalán léteznek. Abban az esetben, ha ez az egész nem csupán
k i t a l á c i ó .
– Vagy nem elég egyszerű? – kérdezte a komisszár. A hangja
gyanakvó volt. Őket arra is kiképezték, hogy észleljék a devianciát,
és kiirtsák azt.
Egyszerű? Ó, korántsem az!
– Az Inkvizíció tapasztalata az, komisszár, hogy ami egyszerűnek
látszik, az valójában valami nagyon bonyolult és szövevényes dolog
maszkja – felelte Jaq. – Mondd, ez a Lucifer Princip halhatalannak
vallja magát?
– Hát persze hogy annak! De természetesen senki sem halhatatlan,
Őt, a Földön Lakozót kivéve! – A férfi felköhögött; törött csontjai
iszonyatos fájdalmat okoztak neki. Ismét az ajkába harapott.
– Ez a Princip... – tette fe Jaq a következő kérdést – erről a
bolygóról származik? Innen, a Genostról?
– Ezt senki sem tudja. Hogyan sikerült megszöknöd, inkvizítor? Ki
van veled? Engem Boglár Zylovnak hívnak. Mi a neved?
Jaq válasz helyett feltett még egy kérdést.
– Tudsz valamit egy rejtélyes kék alagútról, Zylov, amely úgy
harminc kilométeres körzeten belül van?
A másik kaput Jaqnak mindenképpen meg kellett találnia. Lehet,
hogy az eldák azon keresztül érkeztek ide, a Genostra, hogy
felfedezzék Principet – ha Princip valóban ennek a világnak a
szülötte, és ha az eldáknák tényleg van valami közük a dologhoz.
Ha Princip valóban halhatatlan, és valóban az, aminek vallja magát,
akkor elég furcsa, hogy még mindig ezen a bolygón van, azon a
helyen, ahol született; különös, hogy tízezer évvel azután, hogy a
Császár szétszórta testének magvait, egyik fia még mindig itt
tartózkodik. Jaqot ezek a bizonytalan tényezők, ezek a kétségek
legalább annyira meggyötörték, mint Zylovot a vaksága és testének
széttört csontjai.
– Nincs itt semmiféle kék alagút – nyögte a komisszár. – Mi az? És
miért keresed?
A lerombolt bunker-erőd alatti kaput valakik időt és erőt nem
kímélve már a távoli múltban elrejtették. A másik Hiperháló-kijáratot
valószínűleg ugyanígy lezárták.
– Tudsz valamit egy olyan ősrégi épületről, amely erre a bunkerre
hasonlít? Van valami ilyesmi harminc kilométeres körzetben?
Zylov a völgy irányába biccentett, arra, ahol tovább dúlt a pusztítás,
a harc.
– Nem értem a kérdésedet, inkvizítor.
– Őszintén remélem, hogy birodalmi erőinknek sikerül élve elfogniuk
azt a lázadót – jelentette ki Jaq.
– Én pedig már azzal is megelégednék, ha birodalmi erőinknek
sikerülne életben maradniuk – tette hozzá a komisszár.
– Árulj el valamit. Rajtad kívül hány komisszárt rendeltek ki a
c s a p a t o k h o z ?
– Hármat. Nem, már csak ketten vannak. Gryphiust megölték.
Ketten vannak... meg én.
– Te már nem vagy olyan állapotban, hogy ellásd a szolgálatod –
mondta Jaq lágy hangon. – Jó lenne, ha láthatnád a
tenyértetoválásomat... Szükségem van a komisszár jelképekre,
mert úgy érzem, csak ezek birtokában tudom megfelelően elvégezni
inkvizítori nyomozásomat. Megpróbálom úgy levenni rólad a
kabátodat, hogy ne okozzak túl nagy fájdalmat.
Igen, ez a díszes kabát, bármennyire összemocskolódott,
hozzásegítheti Jaqot ahhoz, hogy akadálytalanul mozogjon a
birodalmi csapatok között – mindenki komisszárnak fogja hinni,
olyasvalakinek, akinek minden egyes katona feltétlen
engedelmességgel tartozik.
– Vannak inkvizítorok, akik jobban szeretnek titokban dolgozni –
vallotta be Jaq a sebesültnek. – Most pedig nagy jelentősége van a
titoktartásnak, mert csak így szerezhetek elegendő információt
Principről, illetve arról, hogy valóban eretnek-e. Csakis ezek
birtokában dönthetek a...
– ...purgálásról! Semmisítsd meg, ne nyomozz!
– Egy komisszárnak elég, ha csak a felszínt vizsgálja meg. Egy
valódi inkvizítornak... nekem azonban sokkal mélyebbre kell
hatolnom. In nomine Imperatoris!
Zylov összezavarodott, az ájulás kerülgette. A fájdalom áttaszította
abba az állapotba, amelyben minden mindegy – még egy
komisszárnak is.
– Kaja! – kiáltott fel Zhord.
Miközben Jaq a tiszttel beszélgetett, Lex pedig figyelemmel követte
a domb aljában folyó küzdelmet, a kis fickó a romok között
kutakodott, és talált pár élelmiszeres zsákot meg néhány kulacsot.
Zhord tele kézzel érkezett vissza Jaqhoz, és végigmérte az
inkvizítort, aki közben magára vette az aranydíszekkel dekorált
n a g y k a b á t o t .
– Remek. Olyan... könyörtelen lettél tőle. Miben sántikálsz, főnök?
Jaq tudta, csak összezavarná és megrémítené Zhordot, ha
megemlítené neki a Császár fiait. Ráadásul teljesen felesleges lett
volna a dolog, időpazarlás. A legfontosabbnak most az látszott,
hogy megtalálják Lucifer Principet, akit minden bizonnyal tucatnyian
vagy még többen védelmeznek. Egy valódi birodalmi orgyilkosra –
nem pedig egy ilyen hamisítványra – lett volna szükség ahhoz, hogy
a közelébe lehessen férkőzni. Csakis a Callidus Szentély valamelyik
orgyilkosa lehetett képes ilyesmire, a megtévesztés és a ravaszság
nagymestere. Jaqnak ennél a küldetésnél igazán szüksége lett
volna Ey'Lindire.
De semmi baj, Ey'Lindi már nincs messze. Igaz, halott, de ez nála
csupán ideiglenes állapot. A feltámasztása – amely majd olyan
rettenetes pszichikai rengéshullámot fog előidézni, és amely az
inkvizítor számára mindennél fontosabb volt – már elérhető
közelségbe került, csupán a Hiperháló néhány szektorán kellett
keresztülhaladni ahhoz, hogy sikerüljön...
– Olyan helyet kell keresnünk, amely hasonlít erre – közölte Jaq. –
Lehet, hogy az álcázóépítmény a csatározásokban megsérült,
esetleg megsemmisült, így láthatóvá vált a kapu. Ha nem, akkor
nekünk kell romba döntenünk a fedőobjektumot.
El kell jutnunk oda, és közben védelemre, lehetőleg fegyveres
támogatásra van szükségünk, ezért lefoglalok egy birodalmi Titánt.
Lex megköszörülte a torkát.
– Mi, a bajtársaimmal – mondta sötét arccal – egyszer eltérítettünk
egy lázadó Titánt.
Zhord leejtette a kezében tartott csomagokat, és kissé gúnyosan
tapsolni kezdett. – Hogy nekünk mekkora szerencsénk van! Most,
hogy ezt tudjuk, akár fejest is ugorhatunk abba, ami odalent folyik.
– Ahhoz, hogy képesek legyünk irányítani – folytatta Lex –, az egyik
bajtársam kénytelen volt megenni a Titán-legénység egyik megölt
tagjának nyers agyvelejét.
Rakel megszédült, és öklendezni kezdett.
– Persze ti feleslegesen tennétek ilyesmit – mondta Lex –, ti hiába
ennétek agyvelőt annak érdekében, hogy megszerezzétek a benne
lévő tudást, mert belőletek hiányzik az a szerv, az az
Omophagea-mirigy amellyel minden űrgárdista rendelkezik, és
lehetővé teszi számunkra, hogy a hús megemésztésével a
magunkévá tegyük valakinek az emlékeit.
– Huh! – jelentette ki Zhord. – Egyszer segédmérnök voltam egy
hajón, amely egy rakománnyi Titánt szállított el a Marsról. Huh,
nagyfiú, ha valaki, akkor én aztán tényleg tudom, milyen nehéz
elboldogulni velük.
– Azt mondtam – üvöltötte Jaq –, hogy lefoglalunk egy Titánt! Nem
azt, hogy felkapaszkodunk az egyikre, behatolunk a belsejébe, és
megöljük a legénységét. A legénység engedelmeskedni fog nekünk.
Inkvizítor vagyok, és most egy birodalmi komisszár feladatait
végzem, tehát ennek megfelelően fognak viszonyulni hozzám...
Meg kell tudnom, hogyan veszíthetnek a Császár erői ezen a
helyen. Ez csakis azt jelentheti, hogy itt nem erős, vagy talán nem is
létezik a hit.
Ezzel a logikával lehetetlen volt vitatkozni.
– Láthatod – mondta a zömik Rakelnek –, nincs semmi, ami miatt
aggódnod kellene. Az őseimre mondom, hogy nincs ilyesmi!
Egyszerűen csak belopakodunk a halál völgyébe, és ő ránk ereszti
rakétáit. Ha eddig nem párologtattak el minket ha eddig nem
sütöttek vagy robbantottak cafatokra bennünket, akkor... Akkor
tényleg megpróbálkozhatunk a dologgal.
Tizenhetedik fejezet
Én Ey'Lindi.
Vajon mióta tombolt a harc a völgyben? Hajnal óta? A fáradtságnak
és az elszenvedett veszteségeknek már régen le kellett volna
dönteniük a lábukról a szemben állókat. Fogytak a harcosok, fogyott
a fegyverzet és a muníció.
A kakofónia elviselhetetlen volt. A Titánok még mindig küzdöttek. Az
energiacsóvák rendet vágtak az emberek és a gépek közé. Tankok
dübörögtek. Az összekeveredett hadseregek úgy kapaszkodtak
egymásba, mintha ezerkarú polipok lennének. Lex analizálta a
helyzetet és észrevett néhány furcsaságot. A birodalmi erők
vesztésre álltak, de a lázadók mégsem reménykedhettek abban,
hogy megsemmisítik a hatalmas armadát – ez legfeljebb akkor
sikerülhetett volna nekik, ha semmivé válik az ellenfél eltökéltsége
és hite.
A küzdő feleket szemre nem lehetett megkülönböztetni egymástól,
sőt azt sem lehetett tudni, hogy mi tartozik az egyikhez, mi a
másikhoz – a testek mintha valamilyen nagyon erős folyékony
ragasztópácban úsztak volna.
A kimerültség és a hadiszerencse forgandósága – és persze a Jaq
által generált védőaura – lehetővé tette számukra, hogy az egyik
birodalmi Titán közelébe kerüljenek. Menet közben kötelességüknek
érezték, hogy végezzenek az útjukba akadó lázadókkal. Jaq
kölcsönkért kabátja felért egy provokációval az ellenség szemében.
Ő maga is több találatot kapott, hálópáncélja szerencsére
közömbösítette ezeket. Lex az egyik felkarjára szerzett egy nem túl
komoly sebet. Kiömlő vére pillanatok alatt fahéjszínű göbbé alvadt,
amely messziről úgy nézett ki, mint valami különleges rangjelzés.
A Titán, amelynek a közelébe kerültek, viszonylag ép volt.
Koponyák és kétfejű sasok díszítették lábvértjeit. Egyetlen
megmaradt csatazászlóján egy fehér angyal egy zöld sárkánykígyó
fejét metszette le. Főként közelharcban használatos fegyverekkel
látták el; az egyik karja energiaökölben, a másik lézerágyúban
végződött. Teknősszerű feje fölött a páncélon egy lézeres védelmi
löveg meredezett büszkén – a párja, amely a bal halántéka mellett
volt, már salakká vált a csatában.
Jaq felkapaszkodott az egyik szupernehéz tank kiégett roncsára, és
komisszár kabátjában széttárta karjait. Integetni kezdett.
A teknősfej feléje fordult. A Titán zöldes szemprizmái rávillantak, de
a mélyen ülő szemeket természetesen nem lehetett látni. A szemek
mögött, a páncélozott irányítóbuborékban a legénység vezérlésért
felelős tagjai a kinti képeket hűen reprodukáló monitorokat figyelték,
így rögtön észrevették Jaqot.
A Titán elindult. Fémtalpai alatt hullák váltak masszává, fémlemezek
görbültek bele a talajba. A kiégett tank felé tartott, aztán megállt.
Védelmi lézerlövege tűz alatt tarthatta közvetlen környezetét; jobb
elülső energiapajzsa felizzott, jelezve, hogy aktiválódik. Az
energiaököl – akár egy hatalmas csapatszállító jármű – elindult
l e f e l é .
A legénység veszély esetén egy kisebb kapun keresztül tudott
kimenekülni a Titán testéből. Jaq arra számított, hogy ezen a kapun
keresztül majd kinyúlik egy hajlékony fémlétra. Ennek a Titánnak a
parancsnoka azonban hajlamos volt az improvizációkra, ezért
valami egészen szokatlan megoldást választott.
Jaq intett a társainak, hogy másszanak fel melléje. Rakel az
űrgárdista segítségével jutott fel a tankroncs tetejére.
A gigászi fémököl hívogatóan kinyújtotta ujjait. A négy utazó
felmászott a tenyérre. A kéz közben elindult felfelé, felemelve a
négy embert a füstködös levegőbe.
A kar vízszintesen kinyúlt. Jaq és társai elhagyták a tenyeret,
végigfutottak a karon, bebújtak a páncél egyik résén, majd
felmentek egy szűk szervizlépcsőn. Végül eljutottak az egyik
csapóajtóhoz.
* * *
A Titán fejének belsejében a hőmérséklet majdnem olyan tikkasztó
volt, mint a Sabulorbon. A forróságba, a testgőzökbe belekeveredett
a szent füstölők illata. Az itt tartózkodó emberekről szakadt a víz,
pedig a szellőzőegységek és a ventilátorok maximális
teljesítménnyel működtek.
Zhord a tolvajnővel maradt a vörös fénnyel megvilágított helyiség
hátuljában, a csapóajtó közelében, Jaq és Lex viszont előrement a
parancsnoki kabinhoz. A legénységet a jelek szerint megzavarta,
hogy hirtelen négy ember bukkant elő a semmiből, és bebocsátást
k é r t .
A helyiség falait graffitik borították: A halál a végállomás! Dögvész
az ellenségre! – és hasonlók.
Jobbra és balra rövid folyosókon keresztül lehetett eljutni a Titán
vállaiba, azokba a fülkékbe, ahonnan a moderatusok az
energiaöklöt, a lézerágyút és a fejen elhelyezett lövegeket
irányították. A salakká vált negyedik fegyver a kezelőjével együtt
semmisült meg – fizikai fájdalmat, valódi kínt érezhetett, amikor az
idegrendszeréhez csatolt löveg találatot kapott.
Ha a Titán reaktora túlhevült, a moderatusok fülkéi automatikusan
becsúsztak a központi vezérlőbe, majd az egész fej lerobbant a
testről, és amolyan groteszk mentőkapszulaként működve a
levegőbe katapultálódott. Ha ez bekövetkezett volna, Zhord és
Rakel pillanatok alatt hamuvá válik – hacsak a szirénák
megszólalásának pillanatában nem rohannak előrébb.
Szervók zümmögtek. Stabilizátor fúvókák sziszegtek. Szelepek és
hengerek dübörögtek.
* * *
A vezérlőülésbe szíjazott, párnázott páncélt viselő ember a Titán
parancsnoka volt. Feladatkörének megfelelően a szemek által
érzékelt és a monitorokra vetített képeket nézte. A monitorokat
bronzkeretbe foglalták, a keretek mellett, alatt és fölött pedig kisebb
képernyőket helyeztek el, amelyeken foszforeszkáló rovarokként
röpködtek a diagnosztizáló egységek adatai, a szimbólumikonok. Az
ülésből, amely közvetlen idegpályás összeköttetésben állt a
parancsnok agyával, spagettiszerűen tekergő kábelek vezettek az
alegységekhez. Vezetékek kúsztak ki a férfi vállvértjei és sisakja
alól is.
A sisakos fej az érkezők felé fordult. A vizor alól kék. fáradt tekintetű
szempár nézett Jaqra.
Alatta horgas orr, mindkét cimpájában zafírok, penge vékony ajkak
és parányi, ezüstösen csillogó csillagocskákkal teletetovált áll.
Jaq felmutatta a tenyerét, megjelenítve rajta az inkvizítortetoválást.
– Tod Zapasnik birodalmi inkvizítor vagyok – jelentette ki határozott
hangon. – Tudod, mit jelent ez?
A parancsnok bólintott.
– Zylov komisszár meghalt – hazudta Jaq. Vagy lehet, hogy nem is
volt hazugság? Azóta már tényleg meghalhatott. – Átruházta rám a
hatalmát, és tőle kaptam ezt a kabátot is. A társam
űrgárdista-kapitány, jelenleg inkognitóban dolgozik...
– Ah! – sóhajtott fel a parancsnok, és elismerően végigmérte a
majdnem teljesen meztelen óriást, akinek egyik szemét vörös övsál
kötés takarta.
– Nem akarom elvonni a figyelmedet a Titán irányításáról,
parancsnok – folytatta Jaq –, de ezennel mint teljes jogkörrel
rendelkező inkvizítor, in nomine Imperatoris, lefoglalom az
egységedet. Létfontosságú, hogy megtaláljunk egy olyan
objektumot, amely hasonlít a nyugati domb tetején lévő nemrég
megsemmisített bunker-erődre. Harminc kilométeres körzetben
észleltetek-e valami hasonlót?
A Titán fejéből egészen messzire el lehetett látni, az infravörös
szenzorok még azt is érzékelték, amit a füst eltakart az emberi
szem elől. És persze ott volt a radar is...
A parancsnok az egyik rácshálós monitorra maga elé kért egy
térképet, majd egy gondolati paranccsal villogtatni kezdte a kurzort.
– Talán arra az építményre gondolsz, amelyet Erőszaktoronynak
neveznek. Innen keletre van, huszonöt kilométer távolságban. Más
nem nagyon jöhet szóba.
Lex felsóhajtott. Tehát nem kellett ismét meggyötörni amúgy is fájó
szemét. Ha kénytelen lett volna kárt tenni a látóidegeiben, akkor a
szem implantációs műtét hosszadalmasabb és bonyolultabb lenne,
hiszen nemcsak a szemgolyót, hanem az agyhoz csatlakozó ideget
is pótolni kellene. Nem a fájdalomtól félt, csak éppen nem akarta
szükségtelenül leterhelni a kolostorerőd amúgy is elfoglalt
k i b e r s e b é s z e i t .
– Vigyél oda minket, amilyen gyorsan csak lehet! – adta ki a
parancsot Jaq.
– Tisztelettel jelentem – felelte a parancsnok –, hogy ez az
objektum kívül esik a hadszíntéren. El kell távolodnunk a főerőinktől.
Lehet, hogy azt hiszik majd, dezertálni akarunk, és ezzel
megindíthatunk egy folyamatot, amelynek során a többi egységünk
is megfutamodik. Át kellene szólnom...
– Nem! A lázadók is foghatják az üzenetet, és megállíthatnak
m i n k e t .
– Lehet, hogy kétszázezer ember hal majd hősi halált miattunk. Még
az is elképzelhető, hogy elveszítjük a bázisunkat ezen a világon...
– Nem érdekel! – kiáltott Jaq hevesen, majd jóval szelídebben
hozzátette: – Most magasabb szempontokat kell figyelembe
vennünk, parancsnok. És egyébként is... egyetlen harci egység
látszólag helytelen viselkedésének nem lehetnek ilyen komoly
következményei. – Talán minden másról megfeledkezett, csak azt a
jövőt, azt a célt látta maga előtt, amelyet már annyiszor elképzelt? –
In nomine Imperatoris! – ismételte. Félrehajtotta a kabátja szárnyát,
és tetovált tenyerét jelentőségteljesen rátette a Császár
Kegyelmének markolatára. A parancsnok agyán biztos
keresztülvillant, hogy az az ember, aki ilyen ősrégi, irizáló
titániumbevonattal és ezüstrúnákkal ellátott fegyverrel rendelkezik,
az csakis tekintélyes és nagy hatalmú lehet.
– Princip eretnekségének véget kell vetni! – mondta Jaq. – A
győzelem kulcsa az Erőszaktoronyban van!
– Kiadom a parancsot a moderatusoknak – bólintott a Titán
parancsnoka.
* * *
A csatából nem volt túl könnyű kiszállni, irányváltás közben elég
sokat kellett használni a lézereket, sőt az energiaöklöt is – ezzel egy
akadékoskodó ellenséges tankot hajítottak arrébb. Egyszer rövid
időre úgy tűnt, hogy a Titán hátát védő energiapajzsok túltöltődnek,
és felmondják a szolgálatot, de aztán rendeződött a helyzet. A
hőmérséklet magasabbra szökött, de a behemót végül végrehajtotta
a manővert, és gyors iramban kelet felé Indult. Áttaposott azon a
megszenesedett halmon, amely egykor – nem is oly rég – egy
szőlőskert és a hozzá tartozó tanyaépület volt. Az udvarház
környékén számtalan halott hevert.
A lefelé ereszkedő nap utolsó sugarai keresztüldöfték a füstködöt,
vérvörösre festették az ég alját. A kabinban csökkent a
hőmérséklet, bár nem számottevően.
Zhord a helyiség hátuljában hortyogott, Rakel mellette ült; a térdeit
átölelve reszketett.
* * *
A megnyúló szürkületi árnyak még félelmetesebbé változtatták az
izolált domb tetején magasló tornyot. Az ablaktalan építmény
oldalából több száz rozsdás vasrúd meredt ki, melyek némelyikén
napszítta holttestek lógtak. A torony tövében kis halmokban csontok
fehérlettek, a falakon barnás csíkok sötétlettek. Itt végezték ki
azokat, akik valamilyen megbocsáthatatlan bűnt követtek el.
Látszott rajta, hogy már rég nem használták – a vasrudakon lógó
tetemek mumifikálódtak, egyetlen friss sem volt közöttük.
Lehet, hogy a hely elhagyatottsága, a halálbüntetés eltörlése is a
Lucifer Princip eretnekségére utaló jelek közé tartozik?
A torony átvészelte a körülötte dúló háborúkat. Senki sem akart
felkapaszkodni ezeken a vasrudakon, hogy lőállást alakítson ki a
tetején. Most azonban, hosszú idő után, egy birodalmi Titán
figyelmének középpontjába került.
A gépezet maximális sebességgel haladt felfelé a domb oldalán. A
lézerágyút vezérlő moderatus menet közben energiatölteteket
küldött a falra; az építmény megrázkódott. A lövegkezelő úgy
dolgozott, mintha fogorvos volna, a torony pedig egy hatalmas,
szuvas fog, amelyet alaposan körbe kell csiszolni és fúrni, mielőtt
ráhelyezik a kerámiakoronát. Kövek váltak ki évezredes helyükről,
törmelékdarabok, fémhorgok és gerendák hullottak alá.
Az épület a jelek szerint tömör volt, falai mögött újabb falak
e m e l k e d t e k .
A moderatus a parancsnokától, vagyis közvetve Jaqtól kapott
utasításoknak megfelelően folytatta a műtétet. A levegőben
hópihékként kavarogtak az apró szilánkokra hasított csontok
d a r a b k á i .
A Titán egyre közelebb került a toronyhoz. Energiaöklével püfölni
kezdte a meggyengített falakat, majd nekifeszítette a vállát, és tolta,
tolta... Az ősrégi építmény végül tiltakozó sikollyal engedett az
erőszaknak, kifordult a helyéről, és az oldalára dőlt.
A harci jármű pár másodperces pihenő után kaparni, vájni kezdte az
alapjait. Az energiaököl óriási föld- és kődarabokat emelt ki a
helyükről, megmozgatta a kemény talajt, a sziklákat. A fémgigász
szinte kétrét görnyedt munka közben, szervói hangosan vijjogtak,
lámpái elszánt ragadozószemekként világítottak.
Egyre mélyebbre hatolt, egyre közelebb került a föld alatti üreghez.
Amikor a törmelékdarabok bezúdultak, a résben pár pillanatig ősrégi
gépeket lehetett látni – olyan szerkezeteket, amelyek a hatalmas
súlytól és az energiaököl érintésétől szinte azonnal rozsdapor
kupaccá omlottak szét.
– Nemes módon szolgáltad a Birodalmat – gratulált Jaq a fáradt
parancsnoknak.
* * *
A Titán lámpái már nem világítottak. Az energiaököl nyitott, lefelé
ereszkedő tenyerén négy alak állt.
Jaq és társai leléptek a tenyérről, és körülnéztek a kékes
fénylepelbe burkolózó teremben. Odakint egyre sűrűbbé vált a
sötétség. Ha egy arra járó lenéz, most megláthatta volna a kaput.
Nappal majd gyengébb lesz ez a ragyogás, talán láthatatlanná
fakul, de a következő éjszaka biztos felfedezi valaki.
Néhány ezer évvel korábban ezen a vidéken még sűrű dzsungel
burjánzott. Az erdőket azonban kiirtották, és Jaq gyanította, hogy a
torony alapjául szolgáló domb is mesterséges eredetű. Valakik el
akarták tüntetni a zöld, élő növényzetálcától megfosztott átjárót;
valakik tonnaszámra hordatták ide a földet és a sziklát, majd
megépítették rajta az Erőszaktornyot.
Jaqnak az orgyilkosa feltámasztása után vissza kellett térnie erre a
világra. Tudta, amikor visszajön, az eretnek Lucifer Princip ellen
vívott háborúnak még mindig nem lesz vége. Vagyis... Lehet, hogy
mégis. Ha a lázadók erőinek esetleg sikerül megsemmisíteniük a
Genoston állomásozó birodalmi erőket... De akkor sincs túl nagy
baj, hiszen elég lesz iderendelni az űrgárdistákat, majd ők eltüntetik
ezt az Istencsászárt káromló csürhét. Persze lehetséges, hogy az
eldák menet közben átjönnek ezen a kapun, és megmentik az
önjelölt császárfit, esetleg megölik, vagy talán megpróbálnak
megegyezni vele.
Jaq számára fontos volt, hogy a kapu átjárható maradjon, de őrizze
valami, ezért utasította a Titán parancsnokát, hogy helyezzen el a
földön tépett sebben egy fémdarabot, majd változtassa radioaktívvá
a domb oldalát. Akik majd idetévednek, arra fognak gondolni, hogy
valami rakéta vagy torpedó döntötte le a tornyot, egy olyan lövedék,
amely még mindig halálos sugarakat bocsát ki magából. A
kíváncsiak kedvét ez majd elveszi a kutakodástól, a közömbösök
meg különben sem jönnek ide.
Végül a kis csapat tagjai, a monokliját szorongató inkvizítorral az
élen, ismét beléptek a Hiperhálóba.
* * *
A járat több helyen elágazott, aztán hirtelen kitágult.
Jobbra és balra végtelenbe nyúló köd kéklett. Vagyis... nem veszett
egészen a végtelenbe: a Hiperháló falai határt szabtak neki.
Az alagút keresztezte a Hiperháló egyik fő artériáját, amely elég
széles volt ahhoz, hogy hajók közlekedhessenek benne, bárkák,
amelyek egyik mestervilágról a másikra, egyik csillagtól a másikig
akarnak eljutni.
A rúnalencse erre vezette az utazókat; ebbe a virtuálisan korlátlan
kékségbe, amelyen szinte lehetetlen volt úgy keresztülvágni, hogy
közben megtalálják azt a szűkebb járatot, amely ide, ebbe a
hiperöbölbe torkollik – amelyen keresztül folytatniuk kell az útjukat.
– Csatárláncot alkotunk – jelentette ki Lex. – Eltávolodunk
egymástól, hallótávolságra. Időnként felkiáltunk, hogy a többiek
tudják, hol vagyunk. A hangunk kötélként fog összekötni minket.
Elsőként Jaq hagyta magukra társait, aztán Zhord, majd Rakel. Lex
középen maradt; az ő szuperérzékeny füle így is érzékelte a többiek
hangját.
K i á l t á s :
– Itt Jaq! Megtaláltam!
Mindannyian elindultak a hang irányába.
Az artériába számtalan kisebb járat csatlakozott, de Jaq képes volt
rá, hogy kiválassza azt a színárnyalatot, amely alig különbözött a
környezetétől, mégis más volt, mint a többi folyosó.
Már egészen közel jutottak a céljukhoz.
Már csak egy másik artérián kellett áthaladniuk...
* * *
Jaq várt. Zhord már megérkezett melléje, aztán jött Rakel, és végül
Lex is. Kísérteties lüktetés törte meg a Hiperháló csendjét. Talán
nem is hang volt, csak valami... ködvibrálás.
Egyre erősödött.
– Biztos egy elda hajó – szólalt meg Zhord. – Egy lidérchajó, amely
útban van valahová! Futás, Rakel! Fuss! Gyerünk, Lex! Egy
lidérchajó közeleg!
A köd örvényleni kezdett. A közeledő jármű egy másik síkban
mozgott, de akkora volt a tömege, hogy még így is kárt tehetett a
gyalogos utazókban.
Vajon mi történik akkor, ha két lidérchajó közelít egymáshoz
ugyanabban az artériában? Talán elhaladnak egymás mellett? Vagy
keresztülszáguldanak egymáson? Valamilyen érzékelőműszerrel,
amely időben figyelmeztet a közelgő testekre, minden bizonnyal el
lehet kerülni a katasztrófát. A pilóták biztos tudják, mit kell tenniük
ilyen helyzetben...
De mit tehetnek a gyalogosok, akiknek a teste eltörpül a
lidérchajókéhoz képest?
Rakel futva érkezett a találkozóhelyre, a Jaq által megtalált, a
lidérchajótól megvédő oldaljárathoz. Zhord és az inkvizítor már
belépett a keskenyebb folyosóba.
Lex is közeledett...
– Fuss! Fuss! – sürgette a zömik.
A következő pillanatban egy kiterjesztett szárnyú fehér pillangó
húzott el mellettük. Gigantikus volt... Csupán egyetlen másodpercig
látták, de olyan örvényt kavart, amely kifelé szippantotta a három
gyalogost az oldalfolyosóból.
Lex... eltűnt. Elsodródott a ködszökőárban. Maga után húzta a
lidérchajó, megforgatta a ködörvény. Pörögve száguldott, míg aztán
eltűnt a társai elől.
Zhord felüvöltött, és még perceken át ismételgette az űrgárdista
n e v é t .
Semmi válasz.
Reménykedtek. Biztosak voltak abban, hogy kettőnél több járat
kapcsolódik ehhez az artériához. Hogyan lehet megkülönböztetni
egyiket a másiktól, ha nem úgy, hogy odaállítanak beléjük valakit?
Egymást. Mi van akkor, ha erre száguld még egy lidérchajó? Lehet,
hogy Lex már átkerült a galaxis másik felére. Mégis vártak. Zhord
időnként felkiáltott.
* * *
A Hiperhálóban az idő értelmét vesztett fogalommá korcsosult. Egy
óra, vagy talán csak harminc perc, esetleg fél nap telt el addig, míg
meghallották a választ? Meddig tartott, míg Lex egyszer csak
kilépett a ködből?
– Huh! – vakkantotta Zhord. – Visszajött a nagyfiú. – Megtörölte a
h o m l o k á t .
Lex vidáman csatlakozott bajtársaihoz, és mély lélegzetet vett, hogy
kipucolja a tüdejét.
– Elég sokáig elvoltál – folytatta a kis fickó. – Hány oldalkapu mellett
haladtál el?
– Hat mellett – felelte Lex. – Jó távol vannak egymástól. Nem
tudtam, melyiknél vagytok, és abban sem voltam biztos, hogy jó
irányba haladok. Olyan sokszor fordultam körbe, hogy már azt sem
tudtam megállapítani, merrefelé nézek. Imádkoztam Rogal Dornhoz,
hogy segítsen a döntésben.
– Talán az lett volna a legjobb, ha bedugod az ujjad a szemedbe.
– A tiedbe szívesen beledugom, ha akarod! – Lex kedélyesen hátba
vágta Zhordot, aztán átölelte a vállát, harsogó hangon felnevetett,
megrázta a rongybábként bólogató zömiket, majd eleresztette.
* * *
Eljutottak egy olyan helyre, ahol négy folyosó találkozott. Ez a
kereszteződés nem lehetett más, mint az a hely.
– Megérkeztünk – mondta Jaq. A hangjában diadal és remény
csengett.
* * *
Jaq ráhúzta a monoklira a védőlemezt, aztán zsebre tette. Két
szempár és egy magányos szem meredt Rakel binth-Kazintzkisre. A
nő szórakozottan babrálgatta az egyik miniatűr gyűrűfegyverét – a
három közül éppen azt, amelyik még nem ürült ki. Oldalra tekerte a
gyűrűt, aztán megremegett.
– Egy kicsit szédülök – mondta, mintha arra számítana, hogy Jaq
érteni fog a szóból, és az Orgyilkos-lap segítségével megszilárdítja
átalakított testét. – Elég félelmetes dolog... egy inkvizítor kezébe
k e r ü l n i .
– Rakel – magyarázta Jaq –, a hipertérben, ennek a Hiperhálónak a
falán túl, van egy erő, amely azonos a jósággal, a nemességgel, a
becsülettel és a tisztasággal. Megkezdődött egy átalakulási
folyamat. Már létezik annak az új istennek az embriója, aki vagy
megújítja, vagy felváltja a földön lakozó Istencsászárt... Ő
bocsásson meg nekem ezekért az eretnek szavakért! Ez az embrió
fogja megszabadítani Őt örökké tartó szenvedésétől, ez fogja
átsegíteni Őt a dicsőséges megnyugvásba. – Jaq egyre
bizonytalanabbul beszélt. Vajon ő őszintén hitt ennek a diadalnak a
beteljesülésében?
Ó, hiszen ő már megtapasztalta a fénylő ösvényt. Ő már látta, hogy
ragyog a dicsőség ujja Lex kezén. De... a kétség mindig megmarad.
Lexet mintha egymásnak ellentmondó érzések kínozták volna.
Rogal Dorn adjon nyugalmat és erőt a lelkének! Erőt, amely
megakadályozza, hogy becstelenséget kövessen el, amely
visszatartja attól, hogy akarata ellenére árulóvá váljék!
Zhord magába roskadt, olyan arcot vágott, mintha útközben
elvesztette volna a lelkét.
Hát nem jutottak el oda, ahol még senki sem járt? Távozz, kétség,
ne szennyezd be jelenléteddel ezt a szent pillanatot!
Jaq, Lex és Rakel a négyes kereszteződés közepén térdelt, testüket
körbefolyta a Hiperháló kékes ragyogása. Zhord állva maradt; ő
nem akart szenteskedni, őt nem érdekelte a hit és az imádság.
Jaq hangosan imádkozott az Istencsászárhoz, aztán a Numenhez,
végül pedig a fénylő ösvényhez.
Aztán Rakel felé fordult. Valahogy nem találta a megfelelő szavakat.
– Most azt akarod kérni tőlem – szólalt meg Rakel halkan –, hogy
fogadjam el a halált. – Zhordra villantotta a szemét.
Jaqban szomorúság és düh áradt szét. A törpére nézett.
– Mit mondtál neki?
– Semmit! – üvöltötte Zhord. – Távol lévő őseimre esküszöm, hogy
s e m m i t !
– Küzdöttem – folytatta Rakel remegő hangon. – Keményen
küzdöttem. És szenvedtem. Kérlek, segíts át a halálba, mielőtt
valami olyan rémség, mint a tyranidák, a hatalmába kerít. Mielőtt
elragad a Káosz vagy valamilyen más borzalom.
– Igen – mondta Jaq egészen halkan. Tehát mégis minden rendben
van. – A valódi Ey'Lindi is a halálért könyörgött. Nem akart végezni
m a g á v a l .
Rakel sírt.
– És te mégis vissza akarod hozni őt a borzalmak közé, a
szenvedésbe! Látod, nagyuram, értem én, hogy mire készülsz!
– Nagy lélek vagy! – kiáltott fel Jaq csodálkozva. Tétovaságát
magabiztosság váltotta fel, és valami, ami hasonlított az örömre.
Igen, eddig minden a lehető legjobban alakul... – Nagy lélek! – tette
hozzá. Bár korántsem akkora, mint Ey'Lindi, aki hamarosan
beköltözik ennek a nőnek az átalakított testébe. – Szükségem van
Ey'Lindire, Rakel! Érted? Szükségem van rá! Azt akarom, hogy
mellettem legyen... hogy megküzdjön Lucifer Princippel.
– Ó, igen. Szükséged volt rá – felelte Rakel. – Már azelőtt is, hogy
hallottunk Lucifer Principről. De legyen, elfogadom a sorsomat.
Elfogadom! Küldj bele a sötétségbe, hogy megkíméld a szemem az
olyan látványoktól, amilyenekben melletted részem volt. Eleget
láttam... Képtelen vagyok szembenézni a jövővel. Semmiféle jövőt
nem tudnék megélni... A jövő minden formájában félelmetes és
romlott. Másmilyen nem lehet.
– Minden romlott és félelmetes, kivéve a fénylő ösvényt, amelyet
önfeláldozásoddal segítesz létrehozni. Ó, mindenek Császára!
Bocsáss meg nekem! – kiáltotta Jaq. – Értsd meg... ennek így kell
t ö r t é n n i e !
Rakel zokogott, de közben beleegyezően bólintott.
És ezzel a beleegyező bólintással egy időben megtagadta és
önmagát feladta, lemondott a létről annak a másiknak az
érdekében, akire metamorfózisa óta hasonlított, akinek minden
porcikája olyan volt, mint most az övé.
– Bajtársam! – mondta Lex felindultan, és úgy vakarta meg viszkető
bal kezét, mintha az életvonalat akarná eltüntetni a tenyeréről.
Jaq elővette az Orgyilkos-lapot.
És – mint már korábban is megtörtént – a másik lap előpattant a
ruhája alól. A másik lap – Tzeentch lapja. Ledobta magáról a
mutánsbőr csomagolást, és képpel felfelé fordulva a
hiperháló-folyosó padlójára hullt.
A démonpofa rávicsorgott Jaqra. Az inkvizítor kis híján pánikba
esett, de aztán gyors mozdulattal rátette az Orgyilkos-lapot a
démonra. A lap, amelyről Ey'Lindi (vagy Rakel?) nézett rá, letakarta
a démont.
Vajon nem győzte le Tzeentchet a villában? Nem járt túl a nagy
konspirátor egyik csatlósának eszén? Nem állt ellen Slaanesh
kísértéseinek? Mert most már nem érzett vágyat a mellette térdelő
nő iránt; már nem akarta magáévá tenni azt a testet, amelybe
hamarosan beleköltözik egy másik lélek.
– Örvendezzünk! – kiáltotta.
– Örüljünk a halálnak – zokogta Rakel.
Ezt akár Ey'Lindi is mondhatta volna. Rakel a jelek szerint már
nemcsak külsőre, hanem bizonyos mértékig lélekben is hasonult a
valódi Ey'Lindihez.
Jaq intett Lexnek, adja át az orgyilkosövsálat. Lex levette a vörös
szövetet sérült szeméről. Jaq stólaszerűen Rakel nyakára és vállára
terítette; elöl úgy fogta össze, mintha meg akarná fojtani.
– Nézz rá mereven az Orgyilkos-lapra – utasította a nőt. – Nézz
mélyen a szemébe. Vessz el a tekintetében. Merülj bele. El fogsz
menni a lelkek tengeréhez, hogy segíts kiemelni onnan valakit, aki
visszatérhet az életbe azáltal, hogy részévé válik annak a léleknek,
amelyet hajlandó vagy feláldozni. Splritum tuum – folytatta
ünnepélyesen, a szertartások szent nyelvén –, in pacem dimltto.
Ey'Lindi meum, amorte ad vitám novam revocatio.
Zhord egész testében reszketett. Lex sérült szemére szorította a bal
kezét, hogy jobban láthassa azt a szent rítust, amelyhez hasonlót
csak a Császári Öklök kolostorerődjében élt át.
Az Orgyilkos-lapon megmoccant Ey'Lindi képmása.
– Ezen a helyen – zengte Jaq –, ahol az idő megcsavarodik, az Ő
hatalmából és kegyelméből...
* * *
Rakel reszketve előredőlt.
Teste összerándult. Izmai megfeszültek. Úgy vergődött, mintha
elviselhetetlen fájdalmak szaggatnák a tagjait.
A z t á n . . .
A habzó szájból előtört egy rekedt, de határozott kiáltás:
– Én, Lindt.!
Egy olyan vad, primitív lány rikoltása volt ez, akit kiszakítottak a
dzsungelből, az otthonából, akit az Officio Assassinorum elhurcolt
és kiképzett. Ez volt az a kiáltás, amelynek hallatán mesterei nevet
adtak neki: Ey'Lindi.
Jaq kimondhatatlan boldogságot érzett.
Ey'Lindi kinyújtózott. Keze a hasához, a melle alatti részhez kapott
– éppen oda, ahol a Főnix Úrnő lándzsája átjárta.
– Én, Líndiiii...! – rikoltotta.
Oldalra gördült, majd talpra szökkent. Szeme dühödten izzott. Egyik
keze ökölbe szorult. A másikon kinyújtotta és megkeményítette az
u j j a k a t .
Azok a szemek...! Nem látszott rajtuk, hogy felismerte Jaqot.
Egyáltalán látta őt?
Ahogy oldalra kapta a tekintetét, úgy tűnt, nem látja Lexet vagy
Z h o r d o t .
– Halál rátok, Főnix Urak! – visította, és eszeveszett vadsággal
rávetette magát Jaqra.
Tizennyolcadik fejezet
Megvilágosodás
Lehet, hogy nem ismerte fel Jaqot, aki egy megpörkölődött és
vérmocskos, magas galléros és aranypaszományos, a mellrészen
és a kézelőkön kitüntetésekkel és szent ikonokkal díszített
komisszár kabátot viselt?
Nem! A név, amelyen szólította... Főnix Úr! Jaq, Lex és Zhord –
Főnix Urak!
* * *
Ezek voltak azok a hős elda harcosok, akiknek nem volt saját
mesterviláguk. A Hiperhálón keresztül egyik világról a másikra
vándoroltak, időnként több évszázadra egyszerűen eltűntek.
Mentek, ha valahonnan segélyhívást kaptak, aztán hirtelen és
általában meghökkentő módon ismét megjelentek.
Urak? Halhatatlan félistenek! Nem egyszerű élőlények, nem
hétköznapi teremtmények.
A távoli múltban mindegyik Főnix Úr harcos volt – olyan harcos, aki
határozottan haladt a háború ösvényén, míg eljutott egy olyan
pontra, ahonnan nem volt visszatérés. Sem régi életéhez, sem régi
önmagához. Ha meghalt valamelyikük, lelke beleszállt a páncélja
belsejében lévő lélekkőbe. A páncél ezután elindult, hogy keressen
egy megfelelő testet, amelybe a kőből beleköltözhetett a régi lélek,
a régi identitás. Így a Főnix Urak feltámadtak – valahogy úgy, mint a
legendák főnixmadara, amely újjászületve emelkedett ki a fészkét
emésztő gyilkos lángok közül.
Egy Főnix Úrnő, Csendvihar volt az, aki lándzsájával ledöfte
Ey'Lindit az eldák titkainak tára, a Fekete Könyvtár közvetlen
közelében...
* * *
A feltámasztott Ey'Lindi mentálisan a végső, halálos kimenetelű
harc, előző élete utolsó pillanatainak foglya volt. Újra és újra átélte
azokat a másodperceket. Az események a Hiperháló más és más
részein játszódtak le, de mindig a Fekete Könyvtár közelében. Itt, az
időtorzulásnak ezeknél a keresztútjainál, a korábbi történések
hatalmukba kerítették a tudatát. Halálának pillanata monopolizálta
reinkarnált pszichéjét. És ő harcolt...
Ey'Lindi újra és újra megvívta utolsó csatáját, akár egy olyan lélek,
amelyet az agonizáló ismétlés poklába száműztek. Az agonizáló és
egyre intenzívebbé váló ismétlés poklába...
A három alak mindegyike egy-egy Főnix Úr volt. A látvány úgy
nehezedett az agyára, ahogy a megszállottak lelkére a beléjük
költözött démon. Ilyenek voltak a Hiperháló energiái, amelyek itt
koncentráltan mutatkoztak meg, zsarnoki illúziókat szőttek.
De ő nem lesz áldozat! Nem! Soha!
* * *
Az ökle Jaq mellkasához csapódott, közvetlenül a szív alatt.
Ezzel az ütéssel rögtön megölt volna minden védtelen ellenfelet, ám
a hálópáncél, amelyet Jaq a kabátja alatt viselt, felfogta a támadás
energiáját. A férfi hátratántorodott; a sokk megbénította a lelkét.
Ey'Lindi rögtön rájött, hogy az inkvizítor páncélt visel. Rávetette
magát, majd ujjait begörbítve felemelte a kezét. Egy pillanatig várt,
hogy az imént megkeményedett hálópáncél ismét puhává váljon.
Jaq döbbenten nézett a nő üres tekintetű, pokoli szemébe.
– Ey'Lindi! – zihálta.
Az orgyilkos-kurtizán még mindig nem ismerte fel.
Könnyed, de iszonyatos erejű mozdulattal lecsapott.
* * *
Jaq állkapcsa elroppant. Fájdalom hasított a fejébe; úgy érezte
magát, mintha minden csontjában forrni, lávaként bugyborékolni
kezdene a velő. Felsikoltott.
Ey'Lindi megragadta Jaqot, a teste alá fordította a csípőjét, és
eldobta. Jaq hozzácsattant a Hiperháló padlójához. Az ütés
hatására megkeményedett a páncélja, s a hálószálak csak
másodpercekkel később lazultak el ismét.
Nagyot esett, a tüdejéből kipréselődött a levegő. Amikor leérkezett,
a csattanással egy időben egy halkabb, roppanó neszt hallott. A
m o n o k l i j a . . . !
S z é t t ö r ö t t .
Ey'Lindi előrevetődött. A lába magasra lendült, a sarka
hozzácsapódott Lex csuklójához – éppen abban a pillanatban,
amikor az űrgárdista hátranyúlt, hogy kézbe vegye a fegyverét. A
robbanótöltetes puska a levegőbe emelkedett, és messzire röppent
L e x t ő l .
Jaq a fájdalom szemhomályosító ködén keresztül látta a jelenetet.
Ez a köd valahogy valószerűtlenné változtatta Ey'Lindit.
Lex előrenyúlt, hogy megragadja a nőt. Ey'Lindi karommá görbített
ujjai az űrgárdista sérült szeme felé lökődtek. Egyértelmű volt, hogy
mire készül: meg akarta vakítani. Az utolsó pillanatban azonban
meggondolta magát, szaltózott egyet, és távolabb került tőle.
Amikor leérkezett, egy pillanatra elvesztette az egyensúlyát, de
hamar korrigálta a pózt. Zhord ekkor ugrott rá a hátára.
Ó, Zhord...! Mocskosul káromkodott. De még mindig élt!
A kis fickót csakis az mentette meg, hogy Ey'Lindi számára
ismeretlen volt az új, nem valami edzett test, amelynek a mozgása
közel sem volt olyan jól koordinált, mint egykor. Csak apró hibákat
követett el, de ezek is elegendőek voltak ahhoz, hogy
összezavarodjon és elbizonytalanodjon.
Lex megfeszítette hatalmasan dudorodó izmait. A fejét oldalra
fordította, hogy legalább így védje ép szemét, aztán tétován
megállt. Ey'Lindi ellenséges viselkedésére nem lehetett
magyarázatot találni. Legfeljebb csak egyet...
De nem, az nem lehet, hogy Ey'Lindi megőrült! Az nem lehet, hogy
a lelke torzan és eszelősen, átváltozva tért vissza a lelkek
t e n g e r é b ő l !
Vagy mégis? Ha esetleg valamilyen démon szállt belé, akkor ez is
e l k é p z e l h e t ő .
Ey'Lindi ismét felüvöltött:
– Én, Lindi...!
Nem, nem lehet benne démon, ha ezt kiáltja!
Ey'Lindi leguggolt, kinyújtotta a kezeit, halálos mozdulatsorra
készült, és...
...csak ekkor fedezte fel az ujján a három gyűrűt, a három miniatűr
fegyvert. A toxikus tűket kilövő szerkezetet. A minilángszórót. A
lézert. Ingerülten felrikoltott. Hogy ezeket miért nem látta meg
azonnal?! Miért? Miért...?
Miért kötötték le ennyire a figyelmét ezek a karok, ezek a lábak, ez
a test?
Egyik ujjával Lexre mutatott, aztán oldalra fordult, és Zhordra bökött
a másikkal. Még egy fordulat következett; a harmadik ujj Jaqra
szegeződött.
Jaq ösztönösen maga elé kapta ép karját. Energia csapódott az
alkarjához – olyan energia, amelytől semmilyen páncél sem
védhette meg.
Az ütéshullám megkeményítette rajta a hálópáncélt, egészen fel a
válláig, ezért nem bírta leereszteni. Úgy tartotta maga előtt, mint
valami jelvényekkel és csillogó ikonokkal teletűzdelt zászlót.
A „zászló” pillanatok alatt megfeketedett húscafatokká, olvadó
csontokká, szétégett inakká változott. Az energiatöltet amputálta a
kézfejét, gázzá változtatta az alkarját.
A fájdalom még nem csapott le rá... de aztán, egy pillanattal később
zsarnokként hatalmába kerítette a testét. A keze már nem létezett,
mégis úgy érezte, mintha lángok marcangolnák.
Könnyek buggyantak ki a szeméből. Felüvöltött, és énje
legbelsejében csalódottan ordított a lelke. A kétségbeesés
ráterítette förtelmes bőrszárnyalt. Minden remény szétzúzódott.
Nemcsak a saját tragikus büszkesége semmisült meg, hanem az
emberiség jövőjét illető reményei, az a bizakodás, hogy a Birodalom
képes lesz fennmaradni.
És a megváltáshoz kapcsolódó remény is.
* * *
Ey'Lindi az óriás termetű Főnix Úrra nézett, aki még mindig
egyenesen állt, még mindig élt. Aztán a törpe Főnix Úrra pillantott,
ahogy kezdte összeszedni magát. Arra az ellenfelére, akit a digitális
lézerrel terített le, ügyet sem vetett.
Végül a saját kezére meredt.
A miniatűr tűfegyver nem működött. A pici lángszóró sem. Egyikben
sem volt töltet.
Hogy lehet ez? Hogy fordulhat elő ilyesmi? Miért ilyen tökéletlen,
ilyen gyenge és ügyetlen a teste? A nyakában – és nem a derekán!
– egy orgyilkos övsálat viselt. Az övé volt... Igen, felismeri. Lekapta
magáról, az öklébe szorította.
Ezek a Főnix Urak valami iszonyatos játékot u369 .znek vele. Úgy érezte
magát, mintha hátrakötözött kézzel kellene harcolnia. De semmi baj,
hiszen ő erre is képes! Ezt meg tudná tenni, vagy legalábbis
megpróbálná, de most... Most valami alapvető dologgal volt baj.
Miért nem tudta, hogy a három digitális fegyver közül kettő üres?
Hogyan lehetséges az, hogy a teste nem engedelmeskedik
mindenben az akaratának? Valami rémálomba keveredett. Itt most
harcolni kell, vagy menekülni. A Callidushoz tartozik. Ez pedig azt
jelenti, hogy elég ravasz.
Eltelt egy kis idő. Mielőtt az óriás vagy a törpe bármit tehetett volna,
Ey'Lindi rohanva belevetette magát a Hiperháló egyik találomra
kiválasztott, rejtelmes kéken világító alagútjába.
Futott, hosszú lábait megfeszítve rohant. Valami furcsát érzett...
Elfáradt volna? Ennyitől? Lelassított. Hátralesett. Lehet, hogy a
Főnix Urak, ezek a felfegyverzett varázslók követik? Alig kapott
levegőt. Valami nem stimmelt. Kifulladt. Ilyesmi még sosem fordult
elő vele. A szeme előtt apró szikrák táncoltak.
A kék alagút kettéágazott. Ey'Lindi a jobb oldali járatot választotta.
* * *
Jaq élő roncs volt, testben és lélekben egyaránt.
Az egyik karja megsemmisült. Az egyik keze elpárolgott.
Az agónia kerülgette. A tragédia megrémítette. Kezdte felfogni, mit
érezhet az örökkön szenvedő Istencsászár, milyen lehet az Ő
megvilágosodott agóniája.
A Császár kudarcot fog vallani. A Birodalom össze fog omlani.
Haláltusája olyan rettenetes lesz, hogy a becsület, a nemesség, a
hit és a büszkeség semmit sem enyhíthet rajta. Olyanok lesznek
ezek, mint a lángoló vulkánba fröccsentett vízcsöppek, és csak
annyit fognak érni. Hatásukat egyetlen isteni gyermek sem
fokozhatja fel. Az emberiség megsemmisül. Sikoltozó vergődése
közepette kiokád majd magából egy most még elképzelhetetlenül
iszonyatos és gonosz, félelmetes erőt. A Káosz magába olvasztja a
r e a l i t á s t .
A kétségbeesés húszabáló bélféregként rágta Jaqot. Eretnekség
volt, amit tett, árulást követett el. Ey'Lindi feltámasztása végzetes
hiba volt. Ó, bárcsak megölte volna az a förmedvény, amelynek ő
adott testet!
Lex megesküdött, hogy szükség esetén végezni fog vele. A
kapitány időközben felvette a fegyverét. Jaq vicsorogva
rátámaszkodott karcsonkjára, megpróbált felemelkedni fektében.
Nem, soha többé nem követhet el semmilyen eretnekséget, nem
okozhat több kárt a Birodalomnak.
Feltérdelt és kiegyenesedett. Átkozta magát, miközben gyilkos,
pszichotikus pillantást vetett Lexre.
Aztán kibuggyantak a száján az istenkáromló szavak. Ó, azok a
förtelmes szavak.!
– Dögöljön meg az a féreg, akit Császárként tiszteltek! Lobbanjon el
létének fénye mindörökre! Dicsőség Tzeentchnek! Chi'khami'tzann
T s u n o l !
Jaq a saját nyelvükön idézte meg Tzeentch felsőbb démonait. A
jelek szerint ismét megszállottá vált. Bestiális vigyorban
kivicsorította a fogait. A démonok – úgy tűnt – ezúttal teljesen a
hatalmukba kerítették.
Lex felemelte a fegyverét, és Rogal Dorn nevét kiáltva rálőtt Jaq
f e j é r e .
RAAARK
* * *
Egy veszedelmes ütés a koponyára – ez talán nem okozott volna
komoly problémát. Ha egy lövedék csak a fej felszínén fejti ki
hatását, akkor talán az energiahullámai megkerülik, körbefolyják a
koponyát, és a csontburok csupán minimális sérüléseket szenved.
Ám egészen más a helyzet, ha a robbanás a koponya belsejében
következik be, ahonnan csak kifelé áramolhat. Ehhez a
kiáramláshoz ugyanis előbb szét kell repesztenie a csontot. Jaq feje
nem hasadt szilánkokra, „csupán” a gyermekkorában összenőtt
kutacsai nyíltak szét. A homloklemez elvált a fejtetőtől, és
kifordultak a helyükről a halántéklemezek meg a tarkólemez is. A
folyékonnyá vált agyvelő kifröccsent szétzúzott tartályából.
* * *
Zhord egy darabig elszántan küszködött a komisszár
nagykabátjával – megpróbálta felrángatni a gallérját Jaq fejének
helyére, hogy legalább eltakarja a borzalmas maradványokat. Hiába
erőlködött, ezért abbahagyta a dolgot.
Lex, miután elmondta az imáját, felállt.
Zhord keserűen megjegyezte:
– Nem hiszem, hogy van olyan démon, amely képes keresztüljutni a
Hiperháló falain.
Lex ép szemével végigmérte a véres holttestet, majd lassan a kis
fickó felé fordult.
– Most mire célzói, zömik?
– Nem célzok én semmire – felelte Zhord gyorsan. – Csak éppen
megfigyeltem, hogy az eldák nem járkálnak a hipertérben, még
hajókban sem, ahogy mi szoktunk. És azért nem, mert ott nagyon
könnyen magukra vonhatnák a démonok figyelmét. Éppen ez az
oka annak, hogy a Hiperhálón közlekednek. Merthogy a
Hiperhálóba egyetlen démon se képes bejutni. És ha így állunk,
akkor én már csak arra vagyok kíváncsi, hogyan került egy démon
J a q b a ?
– Senki sem ismerheti ezeknek a járatoknak a valódi természetét.
Zhord kétkedőn csóválta a fejét.
– Akkor úgy – tette hozzá Lex –, hogy már korábban beléje
költözött! Talán azóta benne volt, hogy engem megtisztított.
– És hova mehet innen egy ilyen démon?
– Nem érdekelnek a démonok problémái, zömik!
– Ha Jaqban egyáltalán volt démon...
Lex úgy ragadta meg a fegyverét, mintha az valamelyik
csatatestvére keze lenne, egy olyan űrgárdistáé, akitől segítséget
remél. Zhord gyorsan elhallgatott.
– Ezt hogy érted?! – zengte Lex.
– Hát csak úgy, hogy... Jaq szerintem egyszerűen kétségbeesett! –
kiáltotta Zhord. – Teljes mértékben. Miatta. – Abba az irányba intett
a fejével, amerre Ey'Lindi elrohant. – Őrültség volt feltámasztani egy
ilyen eszelőst.
– Kétségbeesett? Az esküvései ellenére? – hitetlenkedett az
ű r g á r d i s t a .
– Én aztán igazán tudom, milyen a kétségbeesés! Nagyon is jól
ismerem. Sajnos... – erősködött a zömik.
– Mi ez az egész?! – kérdezte Lex fenyegetően. Zhord felsóhajtott.
– Nem lenne jó, ha kimondanám.
– Vagy kimondod, vagy kiszorítom belőled! Zhord megvonta a
v á l l á t .
– Rendben van... Megesküdtem Rakelnek, hogy életben fog
maradni. Hogy nem öljük meg. Az őseimre esküdtem, de már akkor,
közben is tudtam, hogy hazudok!
– Mit ér egy zömik esküvése?
Zhord komoran felelt.
– Ez nekem körülbelül annyit jelent, mintha te az ősatyád nevére
f o g a d k o z n á l .
Az a zömik, aki ilyen hamis esküt tesz, sosem fog utódokat
nemzeni, tehát sosem lehet belőle Eleven Ős.
Az óriás rémült arcot vágott.
– Én nem... árultam el... az ősatyámat! – jelentette ki erőtlenül. –
Nem árultam el... a káptalanomat! Engem félrevezettek. Most
vezekelnem kell. Meg kell... tisztítanom magam!
A kis fickó szőrös kezeit tördelte.
– Csak ne úgy csináld, hogy megvakítod a másik szemedet, jó? Ne
nyomorítsd meg magad teljesen!
– Ez istenkáromlás lenne, te ostoba! – csóválta a fejét Lex. – Vissza
kell térnünk a Genostra, ahol azok a lázadók tombolnak. A lehető
legtöbbet meg kell tudnunk a vezetőjükről, arról a Lucifer Principről.
A csatatestvérek biztosan eljönnek oda, hogy kipurgálják a
lázadókat. Egy év múlva. Legfeljebb kettő... vagy talán három
múlva. Az Űrfarkasok, a Vérangyalok vagy az Ultramarinok.
Teljesen mindegy, hogy kik, de el fognak jönni.
– Amikor megpróbáltam Jaq fejére húzni azt a kabátot... – szólt
közbe Zhord –, átkutattam a zsebeit. A rúnalencse megsemmisült.
– Én emlékszem az útra, kis ember! Dornra mondom, ideje
elmennünk innen, ahol csak kudarcban és fájdalomban volt részünk
– lelkesedett az űrgárdista.
Zhord a tenyerébe fújta az orrát, aztán megtörölte a kezét. Végül
elhúzta a száját.
– Vissza a Genostra, hm? – kérdezte csüggedten. – Mindig van egy
szép kis szivárvány, amelynek láttán a bolondok abban
reménykednek, hogy a tövében kincset lelnek. Minket azonban egy
fekete szivárvány vezérel... a halál és az őrület felé!
– Nem baj! – vágta rá Lex. – Ezt mindenképpen meg kell tennünk,
hogy eltüntessük a kétségbeesést és az istenkáromlást.
Ökölbe szorította a kezét, és Zhord már arra gondolt, hogy őt akarja
megütni. Az űrgárdista azonban elmosolyodott.
Teljesen mindegy, hogy milyen távolra került a kolostorerődjétől, a
csatatestvéreitől, az sem számított, hogy félig megvakult, és szinte
teljesen meztelen – megmaradt annak, ami volt: Császári Ökölnek.
– Gyere, apró bajtársam – vakkantott fel. – Tisztítsd meg a lelkedet
azzal, hogy a Földön Lakozót szolgálod.
* * *
R A A A R K
Egy pillanatra -
– pop-
Jaq ismerte ezt a hangot -
– SWOOSH -
Az univerzum szétrobbant.
* * *
Testetlenül lebegett valami kékesfényben. Már nem test volt,
csupán egy nézőpont, ahonnan lenézett a saját hullájára, arra a
szétroncsolt, működésképtelen hústömegre.
Lenézett Lexre, aki letérdelt, hogy imádkozzon.
Lenézett Zhordra, aki megpróbálta valahogy a tetem szétroncsolt
fejére húzni a kabátot.
Meglepő Józanság töltötte meg Jaq lelkét.
A kék fény alagutak négy irányba vezettek. Tudta, hogy pusztán az
akaraterejével képes végighaladni bármelyiken. Vagy ha ehhez
nincs kedve, akkor el tud látni egyik vagy másik alagút végébe –
valahogy úgy, mintha egy végtelen teleszkópba nézne bele.
Pontosan ezt tette, és sikerült megpillantania Ey'Lindit. Úgy
menekült, akár az űzött vad.
Állj meg, állj meg! Jaq szerette volna, ha Ey'Lindi meghallja a
hangját. De erre esély sem volt.
Ahogy a tekintete elkísérte Ey'Lindit, valami olyan villódzó aurát
fedezett fel körülötte, amilyet korábban sosem érzékelt. Rádöbbent,
hogy a nő azért tette azt, amit tett, mert még mindig a halála előtti
pillanat hatása alatt állt, még mindig a csata transzában volt. Olyan
volt, mint a Főnix Urak, akik feláldozzák testüket, talán még valódi
személyiségüket is azért, hogy a harc ösvényén maradhassanak.
Ez a halálos delejezettség minden bizonnyal szét fog foszlani, és
akkor... akkor Ey'Lindi józan tudata végre birtokba veheti az új
t e s t e t .
Az aura nagyon összetett volt. Lehet, hogy Rakel nem távozott el
teljes mértékben a testéből? Lehet, hogy valahol mélyen, legbelül
még mindig ott lapult? Ha igen, akkor bizonyos értelemben véve
Rakel megszállta Ey'Lindit. Nem közvetlenül, ahogy a démonok
szokták megszállni az embereket, de jelen volt. Vagy inkább úgy
kellene fogalmazni, hogy Ey'Lindi lelke szállta meg Rakel testét?
Igen, igen... Rakel nem halt meg teljes mértékben.
Ey'Lindi átfog alakulni. Elveszti korábbi határozottságát. Adja az ég
és az Istencsászár, hogy megőrizze korábbi vadságát!
Jaq nem tudott kommunikálni, kapcsolatba lépni vele, pedig erre
vágyott a legjobban.
Csak annyit tehetett, hogy ott tartotta a látását mögötte – egészen
addig, míg a kék alagút véget ért, míg egy csillámló kristályokkal teli
barlangba torkollt. Ennél tovább nem láthatott. Amit a Hiperhálón
kívül volt, azt nem érzékelhette...
Jaq ismét, most már egészen nyugodtan, lenézett a saját
h o l t t e s t é r e .
Zhord gyászolt. Önmagát és Jaqot. A kétségbeesés apró foltjai
szennyezték be az auráját – azt az aurát, amelyet Jaq korábban
sosem látott. Ó, Zhord, Zhord! Zhord kárhozottnak hitte magát, mert
hamisan esküdött Rakelnek. De tévedett, mert Rakel nem
semmisült meg teljes egészében.
Ó, bárcsak Zhord is tudhatná ezt! Jaq képtelen volt a kis fickó
tudomására hozni az igazságot.
Négy kék alagút, mindegyik elágazott, mindegyiken el lehetett jutni
a Hiperháló valamelyik részére, és az elágazásokon keresztül újabb
részekre, azok elágazásain keresztül pedig... és így tovább,
egészen a végtelenségig. Ezeken a járatokon keresztül bárhová el
lehetett jutni a galaxisban, mert a Hiperháló az egész mindenséget
befonta. Jaq elámult, amikor ebbe belegondolt, és ebben a
csodálkozó pillanatban megérezte a többiek jelenlétét. Úgy tűnt, a
négy alagút valamilyen módon kapcsolatban áll az elda Főnix
Urakkal, azokkal a lényekkel, akiknek transzcendentálódott
identitása most feléje közeledett.
És Jaq megértette, mit jelent a nevük és a címük.
Maugan Ra, a Lelkek Aratója.
Baharroth, a Szél Zokogása.
Jain Zar, a Csendvihar.
Karandras, az Árnyékvadász.
Valamennyien a Káosz potens ellenségei voltak...!
Jaq azért Jött rá erre, mert éppen a négy kék alagút találkozásánál
halt meg, így lelke nem jutott be a Lelkek tengerébe, hanem a
Hiperháló részévé vált. A látása... igen, bárhová eljuthatott a
Hiperhálóban, de a lelke sosem hagyhatja el ezeket a járatokat.
Érezte, ahogy itt fog Járkálni, test nélkül, anyag nélkül, és minden
tudást megszerezhet, ami csak létezik. Érezte a halott elda látnokok
szellemét. Tudta, képes lesz kommunikálni velük, vagyis valami
olyasmit tehet, amit korábban soha, egyetlen ember sem tudott
v é g r e h a j t a n i .
Érezte, biztos volt benne, hogy megvilágosodottabb lesz minden élő
emberi illuminátnál.
Lex és Zhord lassan eltávolodott attól a helytől, ahol Jaq holtteste
feküdt. Miért nem vitték magukkal az energiapálcát? Azt az értékes
pálcát...! Egyikük sem volt pszi. Egyikük sem tudta volna használni
ezt az eszközt. Jaq hiába próbált odakiáltani nekik. Pedig milyen jó
lett volna, ha közölheti velük, hogy a lelke életben maradt! Milyen jó
lett volna, ha mindent elmondhatna nekik, amire Ey'Lindivel
kapcsolatban rájött!
Milyen jó lett volna, ha bátoríthatja őket...
De hiába minden.
Jaqot valami különös, sosem tapasztalt boldogság töltötte el a
tudattól, hogy hamarosan milyen revelációkban lesz része. Mintha
egyesült volna a Numennel. Parányi alkotórésze lett egy
csodálatosan nemes dolognak, amely most még úgy lebegett a
semmiben, ahogy a diffúz hidrogénatomok az űrben. Amely – mint
ahogy a hidrogénatomok létrehozhatnak egy új napot – valamikor, ki
tudja, mikor, valamilyen káprázatos dologgá fog átalakulni.
Ó, bárcsak kapcsolatba léphetne a meggyötört emberiséggel! Az
eldák a lélekkövek, a lidérccsontok és a végtelenséget át- meg
átszövő szálak segítségével képesek kommunikálni a halottak
lelkével. Jaq a Tarot-kártyái felhasználásával tudott érintkezni az
élőkkel, de azokat a lapokat már régen megsemmisítette, már a
hamvaik is semmivé váltak az űrben.
* * *
Hosszú-hosszú ideig száguldozott a Hiperhálóban, látásával követte
Lexet és Zhordot, akik visszafelé, a Genost irányába vezető
alagútban haladtak.
Az a transzcendentális lény, akivé Jaq Draco vált, képtelen volt
k ö z b e a v a t k o z n i .
Jaq tehetetlen volt.