HARLEKIN
- regény -

Első fejezet
Gyilkosságok
A Xerxes csillag Xenophon bolygója...
A gombája védelmet nyújtott Rufus Olafson és Russ Erikson
inkvizítoroknak a kék nap fájdalmat okozó sugarai ellen. A távolban
fegyverek ropogtak. Az elmúlt néhány óra felfordulásában Rufus és
Russ elszakadt egymástól, de itt, a fa tövében, újra összefutottak.
Vajon mi lehet az oka, hogy Erikson plazmapisztolyt szegez
b a r á t j á r a ?
Olafson döbbenten meredt a fegyver keskeny orrlyukakra
emlékeztető hűtőnyílásaira, a szent védelmező rúnákkal díszített
csőhöz csatlakozó, összepréselt csigolyára hasonlító célkeresztre.
Ha megrémítette valami, nem a szuperforró plazma kilövésére
alkalmas fegyver, nem is az általa képviselt rombolóerő volt, hanem
inkább Russ testtartása.
– A Császár nevére, mit?...
Erikson úgy emelte homlokához a kezét, mintha csak a szemét
akarná védeni a nap tűző sugaraitól. Ujjai végét, körmeit, akár egy
őrjöngő eszelős, a bőrébe mélyesztette.
Egyetlen lefelé irányuló mozdulattal letépte az arcát – azt a jól
ismert, puffadt arcot –, és felfedte az álca alatt rejtőző másik
ábrázatot. A pszeudo húsból készült maszk petyhüdten himbálózott
az ismeretlenné vált férfi kezében.
Habár... nem is volt ismeretlen.
– Brodski? Te vagy az?
Az Olafsonra bámuló arc egy másik inkvizítoré volt, azé, akit a
barátjának vallott, akivel öt évvel korábban találkozott.
– Hol van Russ? Russ Erikson! Mi történt vele? Miért?...
Nem tudott másra gondolni, csak arra, hogy Brodski végzett
Eriksonnal, lehántotta az arcát, és maszkot készített belőle. De...
Egyáltalán mit keres Brodski ezen a bolygón? Honnan jött, és
h o g y a n ?
Olafson úgy érezte, mintha hirtelen egy rémálom kellős közepébe
csöppent volna. Lehet, hogy a könyörtelenül perzselő nap az oka
mindennek? Talán a forróság túlhevítette a testét, és most csak
h a l l u c i n á l ?
– Mutasd a tetoválásodat, Brodski!
Az azonosításra szolgáló tenyértetoválást akarta látni. Az
inkvizítorok jelét, amelyet elektronikus eszközökkel vittek fel a bőrre;
amelyet akaratlagosan meg lehetett jeleníteni és el lehetett tüntetni.
Brodski azonban nem mutatta meg a tetoválását, viszont feljebb
emelte a Plazmapisztolyt.
És elvigyorodott.
Az, amit Olafson utoljára látott, nem a fegyver csövéből kivágódó
lövedék volt. A nap forró plazma vakítón, mindent elnyelőn robbant
ki a pisztolyból, és Párává változtatta Olafson szemét, arcát, egész
f e j é t .
Afej nélküli hulla végigvágódott a földön. A vállak sűrű gőzcsíkokat
eregettek A gyilkos félretette a fegyvert – a plazmapisztolyoknak kell
bizonyos idő ahhoz hogy feltöltsék magukat –, és a tetem fejének
helyére odahajította az Erikson-maszkot.
Ezután előhúzott egy Tarot-lapot a köpenye alól, és rátűzte Olcifson
egyik csizmájára. A Főpap kártyája volt; az alak üvöltő démonokkal
körülvett trónuson ült, kezében pörölyt tartott. A kép az Ordo
Malleust szimbolizálta, az Inkvizíción belüli szövetséget, a titokba
ágyazott titkot.
A gyilkos újra homlokához emelte a kezét. Körmei ismét a húsába
mélyedtek. Letépte magáról Brodski arcát, gombóccá gyűrte a
maszkot, a szájába tömte, megrágta és lenyelte.
– Sorra gyilkolják az inkvlzítorokat... – közölte az Inkvizíció
nagymestere az előtte álló, köntöst viselő emberrel.
A nagymester fekete férfi volt. A fejére húzott csuklya árnyékot
vetett arca legnagyobb részére, de így is jól lehetett látni a szeme
és a szája környékén a tarjajos, koncentrikus körökre
emlékeztetően egymás mellett sorjázó ébenszínű sebhelyeket,
amelyek eltakarták eredeti vonásait. Néhány heg egyik vége a
gyöngyökkel díszített sötét ajkak közé kunkorodott – első ránézésre
a szájból krém sűrűn kicsurranó nyálszálaknak tűntek –, néhány
másik pedig a szemek felé kanyarodott. Szemei tükörlencsék voltak,
olyan csillogó felületek, amelyekben az ember felfedezhette
önmaga miniatürizált mását. A puritánnak tűnő, mégis jómódról
árulkodó köntös alatt valószínűleg a testére erősített
szervkiegészítők dudorodtak, tisztítóberendezések, esetleg a
mirigyek működését serkentő gépek.
Kiborgizált szolgák – agymosott puhányemberek – cirkáltak a
hosszúkás, óriási hordóra emlékeztető, boltíves mennyezetű
fogadócsarnok fekete márványpadlóján. Haladtukban folyamatosan
takarítottak, illatos tisztítószercsíkokat hagytak maguk után. A
padlón olyan élesen látszott a mennyezet tükörképe, hogy az ember
azt hihette, nem is márványból, hanem valami sötét folyadékból
van, aminek felszínén valamilyen csoda folytán járni lehet, s hogy a
fekete folyadéktó medre valójában egy óriási, ívelt falú csarnok.
A nagymester egy gyöngyház berakásos, ősréginek látszó íróasztal
mögött ült, amelynek lapján ikonmonitorok világítottak.
– ...és a jelek szerint a gyilkosságokat inkvizítorok követték el!
Az Antarctica jégköpenye több mint három kilométer vastag volt. A
jég alatt meghúzódó talajban jó egy kilométer mélyen helyezkedett
el az Inkvizíció régi főhadiszállása.
Ha a bolygószennyezéstől megsűrűsödött égbolton lyuk támadt (az
Antarcticán ez viszonylag gyakran megesett), és a felszín fölött
éppen nem tombolt hóvihar, az űrből szemlélődő kíváncsinak még
ekkor sem lehetett fogalma arról, mekkora a főhadiszállás –
bármilyen nagyítólencsét is használt.
A jégmező bizonyos pontjain számos hatalmas, molekulárisan
megkötött jégből létrehozott barokkos finomságú épület állt. A
privilegizált űrbeli szemlélődő könnyen felfedezhette őket, ha másról
nem, hát hosszú árnyékukról, amelyek sötét, különös rúnákra
emlékeztetően rajzolódtak ki a piszkosfehér felszínen.
A bolygón található űrkikötőket körülvevő és védelmező épületek,
tornyok és erődítmények voltak ezek...
A fehér pusztaság mélyén, a felbecsülhetetlen térfogatú,
mesterségesen kialakított barlangokban és alagutakban, grottákban
és csarnokokban labirintusszerűen bonyolult építményrendszerek,
komplexumok és egész városok álltak, melyekben a kiszolgáló
személyzet tagjai és a hivatalnoksereg lakott; a bolygó védelmezői
és őrzői, a funkcionáriusok éltek és dolgoztak, meg persze a
technikusok, a műszakiak és azok a fizikai munkások, akik
szüntelenül folytatták a jég alatti világ bővítését.
Mert a főhadiszállás területét folyamatosan növelni kellett, úgy
lefelé, mint oldalirányban. A terjeszkedés nem állhatott meg, mindig
új veremrendszereket kellett kiépíteni, új boltíves alagutakat
létrehozni. Mindenki úgy tartotta, szükség van erre a munkára,
pedig számtalan olyan régi, senki által sem használt csarnok volt itt,
amelynek mennyezete beomlott; senki sem tudta, hány olyan alagút
létezett, amelyen időtlen idők óta nem haladt végig ember.
Megszámlálhatatlanul sok köbkilométer! Érdekes lett volna
megvizsgálni, hogy az Inkvizíció hány közönséges tagja tudja, hol
helyezkednek el a főhadiszálláson belül bizonyos démonológiai
laboratóriumok. A hétköznapi inkvizítorok többsége talán azt sem
gyanította, hogy vannak ilyen helyek. Ki tudhatta, hogy a
legmagasabb tisztséget betöltők hol rejtegetik ereklyéiket?
Egyáltalán: ki ismerhette ezeket a magas rangú inkvizitorokat?
Vajon hány közönséges inkvizítor – akiknek mindegyike erős és
nagy hatalmú férfi volt – tudott arról, hogy a titkos archívumokon
kívül léteznek
okkult levéltárak is?
Ki foghatná fel teljesen annak a gépezetnek a felépítését és
működését, amely az Inkvizíció nevet kapta? Erre talán még maga
a nagymester sem képes...
A nagymester szavait hallgató férfi arcának egyik felén zafírokkal
kirakott sebhely húzódott. Egyik szeme helyén aranyfüsttel bevont
lencse csillogott; egyik orrlyukából egy légző cső kígyózott oldalra, a
másikkal virtuherba füstpamacsokat pöfékelt.
– Nemrég ellenem is megkíséreltek egy merényletet – vallotta be
Baal Firenze. – Igen, magiszter, itt, a saját főhadiszállásunk
szívében. Vagy legalábbis a központunk szervezetének egyik
b é l n y ú l v á n y á b a n . . .
Helyénvaló volt a helyesbítés, hiszen a főhadiszállás szíve éppen
ebben a csarnokban, a nagymester rezidenciájában volt. Egy kissé
merész lett volna olyan kijelentést tenni, hogy a cselszövevény
kusza indái már itt is virágot bontottak. Baal Firenze még véletlenül
sem akarta megsérteni a magisztert, mert biztosra vette, az
íróasztal valamelyik gyöngyház dísze alól forró plazmát vagy
zápornyi mérgezett tűt lehet kilőni, és a fegyverek aktiválásához
elég a nagymester egyetlen lábujjmozdulata.
A kis híján sikeres gyilkossági kísérletre az archívumokba vezető
folyosók egyikén került sor...
Az archívumok a főhadiszállás csodálatos részei voltak. Ezekben
őrizték az olyan feljegyzéseket, amelyekhez több ezer éve nem ért
emberkéz; itt tartották azokat a hatalmas, rézveretes köteteket,
amelyeknek nyűhetetlen perma pergamen lapjaira öröktintával
rótták rá a fontosnál fontosabb információkat. A plasztacél polcok
olyan magasra tornyosultak, hogy az alsó mellől látni sem lehetett a
legfelsőt. Mindegyiken ezer kötetet tároltak, a galériákra hosszú,
vége nincsnek tűnő kovácsoltvas létrákon lehetett feljutni.
Baal Firenzét az utóbbi időben fura, zavarba ejtő álmok gyötörték.
Egzotikus, gyönyörű, de kifejezéstelen arcokat látott. Idegen
fiziognómiák jelentek meg előtte. Elda arcok...
Nem tudta, mi okozhatja ezeket az álmokat; az olyan emlék volt,
amit elvesztett. Úgy érezte, mindenképpen el kell látogatnia az
archívumba; lába szinte magától vitte át a néhány opálgömbbel
megvilágított helyiségbe, ahol a magányos simiai könyvtárszolgán
kívül senki sem tartózkodott. A lény csoszogva járkált, csuklói a
kőpadlót verdesték, de készen állt rá, hogy bárki kérésére
felkapaszkodjon a megfelelő létrán, és kikeresse a kívánt kötetet.
Elődei az évszázadok során, miközben parancsokra várva
céltalanul sétálgattak a helyiségben, fényesre koptatták a padlót.
Lehet, hogy valamilyen fontos, az eldákra vonatkozó dokumentumot
tárolnak ezeken a polcokon? Talán valami olyasmit őriznek itt, amit
Firenze egykor ismert, amiről tudott?
Hogyan vehetné hasznát a könyvtárszolgának? Ha közli, hogy a
kilencvenhetedik polcról kéri a tizenhetedik kötetet, a simiai megérti
a parancsot, és máris ugrik, hogy teljesítse. Ám arról fogalma sincs,
hogy milyen információkat tartalmaz a kért kötet. Ilyen bonyolult
dolgot képtelen lenne felfogni.
Firenze elbizonytalanodott. Vajon miért éppen ez a két szám jutott
az eszébe?
Ahogy kinyitotta a száját, hogy elmondja kívánságát, lézersugarak
villantak a galéria legsötétebb árnyakba burkolózó tetején. Az
ionizálódó levegő és por élénk zölden világított. A lövések eltalálták
a könyveket, megolvasztották fedelükön a rézveretet, lángra
lobbantották a perma pergament.
Firenze közben már oldalra vetette magát, és gurultában a
lézerpisztolya után kapott. Felemelte a fegyvert, s a magasba
c é l z o t t .
Kelepce? Itt, a főhadiszálláson?
Tüzet nyitott a galériára. A sugarak szétfröccsentették a
megolvasztott vas cseppjeit.
Firenze arrébb gördült. A galériáról újabb lézersugarak érkeztek,
megpattantak a kőpadlón, felgyújtották a könyveket.
A könyvtárszolga éles hangon visítozott, emiatt Firenze nem
hallotta, hogy az életét elvenni kívánó orgyilkos melyik irányba
mozdul tovább. Ismét tüzelt – ezúttal a könyvtárszolgára lőtt, hogy
e l h a l l g a t t a s s a .
Szinte megsüketítették a gyors egymásutánban következő
robbanások. Forró levegő csapott az arcába. A polcokról lehullottak
a könyvek, és szétnyílva a padlóra puffantak. A lapok úgy lebegtek,
mintha óriási molylepkék szárnyai lennének.
Gránátok, elrejtett bombák robbantak – egy egész halomnyit
eldughattak a helyiségben, és most mindet egyszerre aktiválták, őt
azonban nem taszította félre a légnyomás; a bombák úgy
működhettek, ahogy a krakk gránátok: erejük egy helyre
koncentrálódott, nem szóródott szét a légtérben.
A polchegy megroppant.
Firenze felé árnyalakok közeledtek, rézveretes kötetek zúgtak
keresztül a levegőn. Fojtó porfelhő keletkezett. A bányajáratokkal
aláásott épületekhez hasonlóan az építmény teljes egészében
megremegett, majd miután alkotórészei elszakadtak a falba
erősített pántoktól, dőlni kezdett.
Az inkvizítor kétségbeesett igyekezettel oldalra vetődött, hogy
kitérjen a lavinává változott fém- és könyvtömeg elől. Beugrott egy
fali fülkébe. A hatalmas kötetek és a polcok egymás után,
iszonyatos robajjal a padlóra zuhantak.
Üvöltő tűznyelvek csaptak fel, körbenyalták az összeomló galériát.
A porfelhők között füstkígyók tekeregtek, lángok lobogtak. A
levegőben pernye kavargott. Még a szilárd kőpadló is megremegett
a rázúduló teher tonnányi ütései alatt.
Firenze közben az ajtó közelébe került. Éppen kilépett, amikor
mögötte lángpokollá változott az archívum.
Már nem nézhette meg, milyen információkat tartalmaz a
kilencvenhetedik polc tizenhetedik kötete. Az igazat megvallva nem
volt biztos abban, hogy talált volna benne valami érdekeset. Azt
viszont tudta, az orgyilkos élve megsül odabent – feltéve, hogy
időközben nem zuhant le a magasból, nem zúzta halálra magát a
kövön, vagy nem lapították szét a súlyos könyvek.
Felüvöltött egy sziréna. Firenze megfordult és futásnak eredt. A
folyosó végén megmozdult a szektort lezáró masszív tűzkapu. A
gépezet szerencsére ósdi volt, működése lassú. Nem törődve a
ráhulló rozsdaesővel, átgurult a komótosan egyre lejjebb ereszkedő
kapu alatt, melynek túloldalán biztonságban érezhette magát.
A fekete nagymester valószínűleg nem szerzett tudomást az
aprócska tűzről, amely az egyik jelentéktelen szektorban ütött ki, az
incidensnek azonban sokkal nagyobb jelentősége volt, mint a hír
hallatán bárki gondolta volna.
– Azt hiszem, a merénylet kitervelői nem akarták, hogy sikerüljön a
dolog – mondta Firenze.
Ki lehetett az, akinek elég mersze volt ahhoz, hogy éppen Baal
Firenze ellen kövessen el merényletet? Az orgyilkos a jelek szerint
megölte magát. Bölcsen tette, valószínűleg tudta, milyen kegyetlen
vallatásnak vetnék alá, ha elfogják. Sajnos, már nem lehetett
k i f a g g a t n i .
Vagy nem kifejezetten Firenzét akarták eltenni láb alól? Lehetséges
lenne, hogy ebben a szigorúan őrzött, jégtakaró alá bújtatott
labirintusban álnok csapdák várnak az inkvizítorokra?
– Kételyekkel tölt el az eset – mondta a nagymester. – És bizonyos
értelemben véve téged is gyanússá tesz.
Ez igaz. Miért válhat valaki célponttá? Az ilyesmi nem ok nélkül
v a l ó .
– Hogy érzed magad a legutóbbi megfiatalítás után, Baal Firenze? –
tudakolta a nagymester olyan hangon, mintha azért kérette volna
maga elé az inkvizítort, hogy erre a kérdésre választ kapjon.
Firenze megérintette az arcán végigfutó, ékkövekkel díszített
s e b h e l y e t .
– Arra sem emlékszem, ez hogy került az arcomra.
– Közvetlenül a sebészeinknek köszönheted, akik a második
felfrissítést végezték. Azoknak, akik lencsével helyettesítették az
újranövesztett szemedet.
– Ezt tudom, nagyuram.
– Amikor a műtét során belevágtak a húsodba, kiemelték a
sebhelybe ültetett rubinokat, és zafírokat tettek a helyükbe. Ezzel is
jelezni akarták, hogy új ember lettél.
A nagymester úgy beszélt Firenze megfiatalításáról, mintha csak a
minap történt volna, nem pedig két esztendeje. De mit számít az
idő, mit jelent két röpke esztendő? A Császár tízezer éve szenved.
A fájdalom időtlen és örök.
Az idő Firenze számára egyszerre volt átok és áldás. Vajon áldás-e
vagy átok, hogy úgy kell élnie, hogy sok olyan dologra nem
emlékszik, ami a múltban valószínűleg megtörtént vele?
Abban a kegyben részesült, hogy miután esküt tett a hallgatásra,
elmondták neki: egy évszázaddal korábban visszatért a Földre, mert
le akart leplezni egy Jaq Draco nevezetű, eretnekké vált inkvizítort.
Draco elrendelte az exterminatust egy Sztálindrómnak nevezett
világon, ahonnan nem sokkal korábban kipurgálták a genorzókat. A
felesleges exterminatus eredményeképpen Sztálindrómon minden
élet megszűnt, a Birodalom örökre lemondhatott róla.
Mivel valahogyan maga Firenze is belekeveredett a katasztrófával
záruló incidensbe, önként vállalta a Mélyigazságban történő
kihallgatást. Agyának rétegeit egymás után lehántották,
megvizsgálták és kiszárították, s megfosztották emlékeitől. A
kihallgatás végére olyan lett, akár egy újszülött. Beszélni sem
tudott, maga alá piszkított, és olyan ártatlan volt, mint a csecsemők.
A legelemibb módon sem tudott gondoskodni magáról.
Ezt követően az Inkvizíció taníttatni, neveltetni kezdte. Ez tizenöt
esztendőn át tartott. Mire végzett, hetvenéves is elmúlt már. Ezután
megfiatalították elgyötört testét – a folyamat során elvesztette
néhány, második gyermekkorával kapcsolatos emlékét. Majd
kiképezték; újra inkvizítor lett belőle. Elkötelezetten, hűen és
könyörtelenül szolgált, évtizedeken keresztül dolgozott, számtalan
világot bejárt. Végül visszavonult, és a fiatal inkvizítorok
kiképzésével foglalkozott. Ezután az Inkvizíció ismét azt kívánta
tőle, hogy jelentkezzen egy újabb fiatalításra...
Firenzét ezután talonban tartották, úgy kezelték, mintha ő lenne a
kulcs egy jövőben kinyitandó zárhoz.
– A jelek arra vallanak – mondta a nagymester halkan –, hogy a
meggyilkolt inkvizítorok többsége munkája során kapcsolatba került
az Örökkévalóság tervezettel...
– Amely a halhatatlan mutánsok felkutatására irányul.
– Pontosan. Amely ezeknek a deviáns elemeknek az elpusztítását
fogja eredményezni. Ha ez sikerül, a Császárnak többé nem
lesznek szánalmas, eretnek kis riválisai.
A nagymester felemelte a bal kezét, és energizált egy elektro
tetoválást. A tenyerén egy démonfej körvonalai rajzolódtak ki.
Firenze hasonlóképpen megmutatta a tenyerét, és akaraterejével
aktiválta a saját tetoválását. Az ő kezén is egy démonfej világított.
Ettől a pillanattól fogva Baal Firenze nem egyszerű inkvizítor, a
másik férfi pedig nem a mindenségben őrjáratozó inkvizítorok
nagymestere volt. Egyenrangú felekként néztek egymásra.
Mindketten az Ordo Malleus tagjai voltak, a káoszdémonok esküdt
ellenségei és üldözői.
Firenze beszívta a virtuherba füstjét, majd lassan kieresztette a
l e v e g ő t .
– Ezeket a gyilkosságokat – mondta a nagymester – a jelek szerint
a mi rendünk, az Ordo Malleus tagjai követték el.
Firenze habozott.
– Vagy olyanok, akik tudnak rendünk létezéséről, és a mi ruhánkba
bújva öltek.
– Lehetséges...
– Vannak szkizmák az Ordón belül?
A nagymester vérfagyasztó hangot hallatva felvihogott.
Lehetséges volna, hogy ez az ember, az Inkvizíció nagymestere, ez
a minden gyanú fölött álló férfi az Ordo Malleus titkos vezetője?
Vagy talán valaki más lenne az Ordo Malleus nagymestere?
Olyasvalaki, aki már gyanússá vált a hétköznapi inkvizítorok
szemében, s aki az Inkvizíció moráljának aláaknázásán dolgozik?
Az ilyen gondolatok kínokat okoztak. Az ilyen gondolatokat a
legalaposabban a Császár ellenségeinek elpusztításával lehetett
elűzni. Baal Firenze legalábbis ezt a módszert alkalmazta. Talán
éppen ez volt az oka annak, hogy visszavonulása előtt gyakran már
túlzásba vitte a purgálást; sokszor úgy viselkedett, mintha ki akarná
hangsúlyozni hűségét, mintha ellenpontozni szeretné, hogy
valamikor a múltban nem hitt ilyen erősen...
– Ha hinni lehet a szóbeszédnek – mondta a nagymester –, a
gyilkosságok idején bizonyos helyeken eldákat láttak.
H a r l e k i n e k e t . . .
Egy hányingert keltő kép úszott keresztül Firenze elméjén. Egy férfit
látott, aki pontosan úgy öltözködött és viselkedett, akár egy
Harlekin-bohóc. Valahol. Valamikor. Bárhogy erőlködött, a mentális
délibáb nem volt hajlandó tudata fókuszába kerülni.
– A jelentések szerint az eldák egy hatalmas orbitális telepet
építenek a Sztálindróm körül...
– Sztálindróm! – kiáltotta Firenze. Az elpusztított világ...
Firenze meghökkent. Az exterminatust követően még a
legalacsonyabb rendű életformák képviselői sem maradtak meg a
Sztálindrómon. Annak a bolygónak még belélegezhető atmoszférája
sem maradt. Miért építene valaki telepet éppen egy ilyen világ
közelében? Az ok minden bizonnyal nem a kolonizáció.
Az idegen lények számára egy ilyen romvilágnak bizonyára
szimbolikus jelentősége van. Talán egy elpusztított bolygó
közelsége fokozza valamelyik förtelmes szertartásuk hatásait. Az
eldák mindig is vonzódtak a kataklizmákhoz, a Sztálindróm pedig
akár a balvégzet emblémája is lehetett volna.
– Bizonyára valamilyen istenkáromló rituáléra készülnek – mondta
Firenze. A nagymester bólintott.
– Valami szent dologra, a saját megítélésük szerint.
– A Császáron kívül nincs más, aki szent lenne.
– Ez igaz. Az ő imádatán kívül minden más bálványozása hitellenes
c s e l e k e d e t .
– Talán – vélte Firenze – az inkvizítoraink legyilkolása nem más,
mint rituális áldozat? Lehet, hogy az eldák ember szövetségesei
követték el ezeket a szörnyűségeket?
A nagymester megmozgatta a kezét; a démonforma tetoválás
mintha megmoccant volna.
– Lehetséges – felelte. – Slaanesh kísértete mindig itt ólálkodik...
Slaanesh, a kéj démona... Az Ordo Malleus gyanította, hogy az
eldák eónokkal korábban bekövetkezett, világok tömegének
pusztulását eredményező bukása valamilyen kapcsolatban van
ezzel a káoszistennel. Azt, hogy ez a kapcsolat pontosan milyen
természetű, a legalaposabb vizsgálatokkal sem sikerült kideríteni.
Egy világ elpusztulása (egy olyan bolygóé, amelyen valaha
emberek éltek) bizonyára a Sztálindróm közelébe vonzza az idegen
lényeket, hogy éppen itt hajtsák végre minden bizonnyal
istenkáromló szertartásaikat...
A nagymester megnyalta gyöngyökkel díszített ajkait.
– Többet kell tudnunk az eldák és Slaanesh kapcsolatáról. – Az
Ordo Malleus tagjain kívül nem létezett ember, aki ép ésszel kibírta
volna, ha a tudomására jut egy ilyen természetű információ.
A nagymester eltüntette a tetoválását.
– Ha legalább a Birodalmunk képes lenne behatolni az eldák
hiperdómjába! Ha legalább egyetlen részletét fel tudnánk térképezni
ennek a hálónak! – Már olyan hangon beszélt, ahogy az Inkvizíció
nagymesteréhez illik.
Firenze bólintott. Az eldák képtelenek voltak arra, hogy direkt
módon átszeljék a hiperteret, hogy úgy haladjanak keresztül rajta,
ahogy – hála a navigátoroknak és a Császár áldott iránysugarának,
az Astronomicannak – az emberek. Viszont be tudtak lépni a
hiperteret át- meg átszelő, immatériumból lévő bonyolult,
labirintusszerű alagutakba.
Gyanítható volt, hogy a Sztálindróm körül keringő rejtélyes
építmény belsejében nem ügyelnek olyan szigorúan a biztonsági
rendszabályok betartására, mint máshol. Arra is számítani lehetett,
hogy a megrendezendő fesztivál során még nagyobb lesz a
l a z a s á g .
– Menj át oda, Baal Firenze! – parancsolta a nagymester. – Vezess
oda egy expedíciót! Létezésed harmadik fázisának legyen az a
célja, hogy megszerzed az eldák titkos tudását.
Meg persze az, hogy kiderítse, milyen kapcsolat van az idegen
lények és az inkvizítorok ellen elkövetett gyilkosságok között...
De mi van akkor, ha az eldák ügyködése pusztán álca, ha mindent a
figyelem elterelés érdekében csinálnak?
Firenze álmaiban elda arcok kísértettek.
Lehet, hogy azért helyezték vissza az aktív inkvizítorok közé, hogy
személyesen lebbentse fel a fátylat arról a titokról, amelynek még a
Metaveritas sem tudott a közelébe férkőzni? A sztálindrómi utazás
Firenze számára lehetővé tette önmaga felfedezését.
Ha egyszer ott lesz, szenvedést és kínt okozhat. Haldokló elda
gyermekeket látott maga előtt.
A fekete nagymester még egyszer felvillantotta a démontetoválást.
– Reguláris űrgárdistákat vigyél magaddal, Firenze, ne a mi Szürke
Lovagjainkat. Egyelőre semmi sem bizonyítja, hogy a Káosz erői
léptek működésbe a bolygó környékén.
– És mi legyen akkor, ha beigazolódik, hogy démoni lények jelentek
meg a Sztálindrom körül?
A nagymester széttárta a kezét.
– Az űrgárdisták agyát ki lehet mosni. Hipnózisban meg lehet
fosztani őket az emlékeiktől.
Igen, ugyan úgy, ahogy valamilyen ismeretlen, titokzatos szervezet
Firenze elméjéből is kiemelte az emlékeket. Olyan hatékonyan,
hogy még a legradikálisabb agyhámozás során sem sikerült a
nyomukra bukkanni.
Firenze álmaiban elda arcok kísértettek... A legtöbbször egy
Harlekin elmosódott ábrázata jelent meg előtte; egy Harlekiné, aki
inkább embernek tűnt, mint idegennek.
Elda gyermekek fognak elpusztulni; az önhitt idegen lények
megismerik a bánat és a gyász ízét.
Az expedíció célja a Hiperháló titkainak kiderítése lesz. Ehhez
tényleg nincs szükség a Szürke Lovagokra. Firenze gondolatban
már nekilátott, hogy összeállítsa a szükséges eszközök, csapatok
l i s t á j á t .
Egy puhányember lebbent el mellette, tisztítószert fröcskölve
magából. Egyetlen apró gondolattöredéket sem foghatott fel az
inkvizítorok társalgásából. Firenze tisztában volt azzal, hogy a
tudatlanság az emberi faj egyetlen gyengéje. Ha csak vérrel,
könyörtelenséggel lehet megszerezni a tudást... Ám legyen!
A Phosphor csillag Orbal bolygója. Ion Dimitru inkvizítor plazmával
robbantotta szét az utolsó kaput. A robbanás megrázta testét, a
forróság megperzselte. Mögötte birodalmi gárdisták tolongtak;
borotvált fejük tetején a Császár, védelmezőjük dühtől torz, tetovált
arcmása díszelgett. Kezükben hosszú csövű lézerfegyvereket
tartottak. A törmelékdarabokkal teleszórt folyosón hullák hevertek.
Vándor inkvizítor – Dimitru az ő nyomát követve utazott egyik
világról a másikra – nem lehetett másutt, csakis ebben az utolsó
bunkerben. A hajsza régóta tartott, az üldözött sehol sem állt meg
hosszú időre. A „Vándor” nevet a mutáns választotta magának, aki
inkvizítornak maszkírozva bukkantfel a Birodalomban.
Vándor inkvizítor! Ó, mennyi eretnekség, mennyi istenkáromlás
rejlett e két szóban!
– Vándor! – bömbölte Dimitru. – Add meg magad!
A megsemmisítés előtti utolsó felszólításra mindig sort kellett
k e r í t e n i . . .
Ahogy a füst szétoszlott, a bunker mélyén megmozdult egy alak.
Dimitru lézerpisztolyt fogott a szabad kezébe.
A lövések, amelyek megfosztották Dimitrut az élettől, nem a bunker
belsejéből érkeztek. A kiröppentett surikenkorongok a mennyezeti
szellőzőnyílásból csapódtak ki. Lemetszették Dimitru haját,
lehántották fejbőrét, átmetszették a koponyáját, és szeleteket
hasítottak ki az agyából.
– Ostobák! – A hang fentről érkezett. – Az, aki idevezetett
benneteket, nem igaz lelkű inkvizítor! Dimtru imposztor volt! Aki a
Császárt imádja, annak a Vándort kell dicsőítenie!
Egy Tarot-lap lebegett le a mennyezet felől Dimitru hullája mellett
ért a padlóra.
Második fejezet
Ébredések
Teljes sötétség.
Mintha a létezés hosszú ideje véget ért volna. Mintha a galaxis
valamennyi csillaga holt hamuvá és hideg pernyévé válva lebegett
volna, céltalanul az ürességben. Mintha minden halott lett volna a
végtelen feketeségben.
Mintha az egész univerzum megsemmisült volna.
Vagy... mintha még meg sem teremtődött volna. Mintha a kozmosz
nem hallatta volna első kínlódó kiáltását, nem indult volna el
gyötrelmekkel kövezett útján.
Teljes sötétség. Teljes csend.
De... Várjunk csak!
A sötétség, amihez hasonló csak az a feketeség lehet, amely az űr
mélyén, napoktól és bolygóktól sok száz fényévnyire sodródó
holdak szívében lévő barlangokat jellemzi, ez... mégsem abszolút!
Halovány, erőtlen fény pislákol a közepén. Mintha egy elektro
gyertya lobbanna lángra...
Ha valaki sokáig, mondjuk egy évig figyeli, a fotonok ernyedt
görcsölésre emlékeztető mozgásának köszönhetően felfedezheti a
sötétségben az iszonyatos, csövekkel és drótokkal körülvett halott
arcot, a Semmi egyetlen vak tanújának ábrázatát.
Ha az a bizonyos valaki még egy esztendőt rászán a nézelődésre,
kiveheti a hullát körbefogó hátborzongató trónus körvonalait,
megláthatja a szellemárnynak tűnő formákat.
Ha a szemlélődő még egy évig figyel, olyan érzése támadhat, hogy
valami csillogásfélét lát annak a valaminek a legszélén, ami
egykoron egy szem volt. Az a fénylő petty valóban nedvességfolt,
tényleg egy aprócska könnycsepp? Vagy talán csak az elektro
gyertya fénye tükröződik vissza valamiről?
* * *
Váratlanul, és az üresség közepén félelmetesen, újabb csillagok
fénylettek fel. Mindegyik egy vicsorgó, ocsmány és torz
szörnyetegre szórta sugarait. A bestiák kémként lestek a semmi
magányos vándorát, szüntelenül és fáradhatatlanul figyelték a vak
és béna, mégis érző és érzékelő lényt.
Fellobbant néhány újabb elektro gyertya A sötétség után metszően
éles volt a belőlük áradó világosság. A legelső csillaggyertya még
fényesebb lett, sugarai rávetültek a Mindenek Császárát ábrázoló
hatalmas méretű domborműre.
A domborműre, amelyen a Császár arcát, és az Ő isteni felségét
életben tartó trónprotézis egy részletét örökítették meg. Nem
aranyból, hanem fekete lakkbevonatú adamantiumból készült.
Az egyre erősödő fény leleplezte a titkot: a Császár képmása volt
az, amely tanúként végignézte a körülötte folyó eseményeket;
ennek a műalkotásnak a domborulatai tűntek szörnyeknek, amikor
még sűrűbb volt köröttük a sötétség.
Ezek a domborulatok és a mélyedések, fülkék falát díszítő
démonpofák. Az elektro gyertyák fénypászmái a fekete, üvegszerű
obszidián falakon, az éjsötét mennyezeten rebegtek, mozgóvá,
hullámzóvá változtatva a szűk folyosókon meg a belőlük nyíló
helyiségekben felvésett rúnákat és szent idézeteket. A démonpofák,
a rég nem használt ablakokat eltakaró, maszkokat formázó fed
lapok némelyike elvigyorodott, a szellőzőnyílások előtt elhelyezett
ábrázatok tátott szája nesztelenül beszívta és kieresztette a levegőt,
amelyben fel lehetett fedezni a száz évvel korábban elégett füstölő
rudak illatát.
Újabb fények gyúltak – indikátorok és kijelzők világítottak. Az apró
pöttyök sugarai együttesen sem voltak elég erősek ahhoz, hogy
világosságot teremtsenek; fényük csak arra volt jó, hogy még
inkább kihangsúlyozza az obszidián- és ébenfekete felületek
s ö t é t s é g é t .
Ám bármilyen keveset értek is ezek a fényforrások, bármilyen sűrű
volt is még belsejében a sötétség, a Tormentum Malorum nevezetű
hiperhajó lassanként feléledt.
Jaq Draco megmoccant a koporsó alakú sztázistartályban. A
szerkezet időmérőjén az érték, amelyet annak idején száz évre
állítottak be, most lenullázódott. A koporsó teteje felemelkedett,
Draco pedig kénytelen volt visszatérni a sokszor fájdalmas életbe.
Visszakapta öntudatát, aminek birtokában már oly sok
szenvedésben volt része.
Vagyis... még nem tért egészen magához, de már megkezdődött
nála az eszmélet visszanyerésének folyamata. A sztázis tartályban
– amelyben normális esetben az élelmiszerkészlethez tartozó grox
húst és spicai szarvasgombát tartották frissen – Jaq Draco
megtapasztalta, milyen az, ha egyetlen pillanatnak száz éven át
nincs vége.
Mert számára egy évszázadig tartott a tisztaságnak és a hűségnek
egyetlen szent pillanata, a lelki makulátlanság és a Császár iránti
elkötelezettség másodperce.
Végtagjai nem zsibbadtak el, nem váltak érzéketlenné, mégis úgy
érezte, hogy teste nem más, mint egy hasznavehetetlen húsdarab.
Hitványnak érezte magát, meg obszcénnek is; teste mintha olyan
horgony lett volna, amely örökre ehhez a világhoz rögzíti a lelkét.
Azt a lelket, amely megtisztult a sztázis tartályban töltött idő során,
az önként vállalt fogságban, amely száz évig, az ő számára
azonban egyetlen pillanatig tartott csupán.
Kiszállt a koporsóforma tartályból, megigazította magán fekete,
csuklyás köpenyét, és a Császár képmása előtt térdre ereszkedve
imádkozni kezdett.
De miért fohászkodott?
Hiszen már olyan tiszta volt, akár a százszor desztillált víz. Teste és
lelke mintha a tisztaság eleven tartálya lett volna.
A kétkedés azonban örök ellensége minden gondolkodó lénynek.
Talán már túlzás az ilyen mértékű tisztaság, a végletek pedig mindig
gyengévé teszik az embert, állandóan hibázásra kényszerítik. Aki
túlságosan tiszta, az hajlamos lehet arra. hogy éppen a tisztaság
ellen kövessen el valamilyen bűnt...
– Segíts nekem, ó, Emberiség Atyja – könyörgött Jaq Draco –,
segíts, hogy elviseljem az életet. Segíts, hogy újra létezni bírjak
ebben a húsbörtönben!
A Császár számára ez lehetetlen volt, az ő eleven holttestét a
trónprotézis, egy olyan gépezet tartotta életben, amely bármelyik
sztázis tartálynál iszonyatosabb volt. Ő átérezte az emberi faj
valamennyi egyedének szenvedéseit, és viszonzásképpen
törhetetlen akaratával megtartotta a világban a gyötrelmet, a kínt,
hogy az emberiség megedződjön a megpróbáltatások során, és
erőssé, keménnyé válva nézhessen szembe a Káosz borzalmaival.
– És vezérelj engem, istenem...
Vezérelni? Miért? Miben? Hová? A hiperhajó fedélzetén jeges volt a
levegő, ám Jaq Draco mégsem emiatt rázkódott össze.
Az okkult tudat és az eltorzult idő fénylő ösvényét követve ő és
három társa eljutott a Császár színe elé. Vajon az Isten
szentesítette ezt a tolakodásnak is minősíthető tettüket? Vagy
esetleg éppen azt tették, amit Ő kívánt tőlük? A trónteremben
lezajlott szóváltás iszonyatos pillanataiban, miután Jaqot
megfosztották címeitől és rangjától, majd visszahelyezték
pozíciójába, a Császár önmagával, saját, szilánkokra hasadozott
tudatának különálló részeivel folytatott vitát. A jelek arra vallottak,
hogy a Császár elméje éppoly bonyolult és hatalmas, mint maga a
galaxis, a végtelen tér, amelynek egyetlen igaznak hitt részletében
sem lehetett vakon megbízni.
Lehet, hogy a Császár tudatának valamelyik önállóan működő része
rendelte el a hidra létrehozását, annak a lénynek a megteremtését,
amely képes lenne megfertőzni az emberek tudatát, amely
rabszolgasorba tudná hajtani az emberiséget? Talán a mindenkit
magába olvasztani képes hidraszörny rendeltetése éppen az, hogy
az uralkodó, az állandó és végtelennek ígérkező szenvedésbe
belefáradt Istencsászár helyére lépjen. Vagy lehet, hogy a Császár
nem vett tudomást arról a konspirációról, amelynek célja az volt,
hogy a hiperűr mélyéből előhalászott hidrát elterjessze a lakott
u n i v e r z u m b a n ?
– Vezérelj engem... – suttogta Jaq a fekete adamantium dombormű
előtt térdelve.
De miben? Merre? Az a bizonyos fénylő ösvény már rég eltűnt. Jaq
és társai rengeteg időt pazaroltak a menekülésre, arra, hogy távol
kerüljenek a császári udvar központi részétől, amelyet az uralkodó
könyörtelen és vakon hű testőrei védelmeztek. Rengeteg időbe
tellett, hogy átvergődjenek a Császár palotáját alkotó egymásba
olvadó gigantikus városrengetegeken, amelyekben őrök és
békebírák cirkáltak. Hosszú hetek teltek el, mire keresztülvágtak a
csarnokok ezrein, a mocskos kloákavezetékekre emlékeztető
folyosókon, a labirintusokon, a könyvtárakon és szentélyeken, az
Administratum óriási hivatali épületein és helyiségein; míg felfelé,
majd lefelé haladva átjutottak a katedrális-laborokon. Új ruhákat
lopva, új személyazonosságot rabolva maguknak, hazudva, álruhát
és maszkot öltve, időnként gyilkosságra kényszerülve menekültek,
és közben mindvégig azt az útmutatást követték, amelyet Jaq
Tarot-paklijának egyik lapjától, a kalapácsos Főpaptól kaptak – attól
a Főpaptól, aki Draco vonásait viselte az arcán. Egy alkalommal egy
kisebb háborúnak is beillő lázongás közepén találták magukat. A
felfordulásban Zhord, a zömik, elszakadt tőlük, s később sem
sikerült megtalálniuk.
Jaq és két megmaradt társa végül kijutott az egyik kisebb
űrkikötőbe. Éppen akkor értek oda, amikor – valószínűleg az
élelmiszer-ellátás hiányosságai miatt – egy újabb felkelés
készülődött a környéken. Rebellió – kitört az emberekben
felgyülemlett fortyogó elégedetlenség, a sérelmek okozta
elmérgesedett sebekből kifakadt a lázadás forró gennye.
A fénylő ösvényt követve átjutottak a megvadult tömegen, és
felmenekültek egy kis teherszállító hajóra. A bárka raktere
ínyencségnek számító élelmiszerekkel volt tele. A legénységből
csupán ketten tartózkodtak a fedélzetén; amikor Jaq a társaival
megérkezett, egyikük sem élt már. Suriken pisztolyokkal végeztek
velük; a hűtők még nem hűltek ki. A férfiak arcát véres cafatokká
hasogatták a sebesen pörgő borotvaéles pengelövedékek,
átmetszették az orr- és pofacsontokat, mély árkokat hasítottak az
a g y v e l e j ü k b e . . .
A kezükben suriken pisztolyt szorongattak. Mi történhetett velük?
Talán hajba kaptak valamin, és egyszerre lőttek rá egymásra?
Arcuk a felismerhetetlenségig eltorzult.
Vajon normális esetben is ilyen pisztolyokkal voltak
felfegyverkezve? Ilyen fegyvereket kaptak, hogy amikor elhagyják
hajójukat, legyen mivel megvédeniük magukat az űrkikötői
kocsmákban és bordélyokban? A suriken pisztolyok marsi
gyártmányúnak látszottak; az Adeptus Mechanicus bolyüzemeinek
valamelyikében az eldák egyik fegyverét lekopírozva készíthették
ő k e t . . .
Minden jel arra vallott, hogy a teherhajó a Marsra indult, rakományát
a Cultus Mechanicus technopapjainak szánták. Az ínyencségeket
nem a Földön állították elő – a Császár palotabolygóján a talaj
ugyanolyan mérgezett volt, mint a levegő. A földi kikötő csupán
tranzitállomás lehetett, a rakomány végcélja az iparbolygó volt.
Miért volt szükség erre a kitérőre? Miért nem vitték egyenesen a
Marsra? Lehet, hogy a Mars valamelyik magas rangú gépésze,
esetleg a Nagy Fabrikátor egyik mérnök helyettese csempészéssel
f o g l a l k o z i k ?
A Jaq számára menekülést jelentő lehetőség a manipuláció bűzét
árasztotta. Valaki mintha előre kitervelte volna, merre kanyarogjon a
fénylő ösvény, milyen tanácsokat adjon a Tarot-lap.
Mintha valaki minden lépését figyelte volna. Lehet, hogy a Császár
számtalan elmeszilánkjának egyike? Jaq imádkozott, hogy így
l e g y e n .
Vagy talán valami más hatalom avatkozott az ügyeibe?
Fogalma sem volt róla, melyik feltételezés lehet igaz, de nem
tehetett mást, a teherhajón kellett elhagynia a Földet.
A tomboló felkelés közepette a megfelelő kódok megadása után
Vitalij Gugol felvitte a teherhajót az űrhajókkal és orbitális
erődítményekkel telezsúfolt űrbe. Ezután a Mars felé vették az
irányt, majd letértek a pályájukról. Később újabb pályamódosítást
hajtottak végre. Jaq, amikor a rádión keresztül faggatózó
kérdéseket kapott, hajtóműproblémákról beszélt, meg arról, hogy
sorra kudarcot vallott azokkal a mechanikus Utániakkal, amelyekkel
elevenre lehetett volna masszírozni a gépezet lelkét. Olyan ügyesen
hazudott, hogy már-már ő maga is elhitte, amit mondott. Ugyan
mikor lehet meggyőzőbb a hazugság, ha nem akkor, amikor a
hazug szentül hiszi, hogy igazat mond?
A hajtóművek természetesen a vártnak megfelelően reagáltak a Jaq
által elmondott invokációkra. Sajnos, Zhord nélkül kellett elvégeznie
a feladatot. Hiányzott neki a mogorva, aprócska mérnök. A zömik
nem imádkozott volna a hajtóműveknek; ő jobban bízott a
szerszámok és csavarkulcsok hatásában, mint a rúnák és
ráolvasások erejében. A teherhajó akadálytalanul keresztülhatolt a
belső védelmi vonalon, azután a középsőn, végül a külsőn is.
Mire ez megtörtént, Jaq már halványan sem érezte, merre vezet a
fénylő ösvény. A furcsán viselkedő Tarottói sem akart tanácsot
kérni; tartott attól, hogy valamilyen gonosz hatalom kerítette
hatalmába a pakliját, és nem szeretett volna démonok által kijelölt
úton továbbhaladni...
Végül az űr kiürült körülöttük, már csak az órákkal, napokkal
korábban leadott, a végtelen térben kószán keringő rádióüzenetek
cikáztak benne. És persze a telepatikus beszélgetések. Sajnos, a
fedélzeten nem volt asztropata, aki belehallgathatott volna ezekbe a
k o m m u n i k á c i ó f o s z l á n y o k b a .
A teherhajó túljutott a Naprendszer peremén, átért abba a zónába,
ahonnan az intersztelláris hajók át szoktak ugrani a hipertérbe. A
szubsztelláris hajóknak ritkán volt okuk arra, hogy ennél a
szektornál kijjebb repüljenek a közönséges térbe.
Nem sokkal később a teherhajó kijutott az üstökösök övezetébe.
A Nap ekkor már csupán aprócska pont volt a hajó jobb oldalán, egy
a többi fénylő pötty közül. A Föld szülőanyja jelentéktelenné
zsugorodott, pedig a hajó még mindig sokkal közelebb volt hozzá,
mint az űr tengerében lévő csillagszigetek bármelyikéhez. A
távolság nevetségesen kicsi volt, ám a Sol máris semmivé változott;
porszem volt csupán a homoksivatagban.
De ennek nem volt túlságosan nagy jelentősége, mert a Földre
gondot viselő anya – és apa is egy személyben – az az élő hulla
volt, aki az arany trónprotézisbe zártan kisugározta magából az
Astronomicant, azt a vezérjelet, amely képes behatolni a galaxis
mélyére, a legfeketébb sötétségbe is...
Az üstökösök övezete is üresnek tűnt. A jég- és sziklahegyek milliói
közömbösen rótták sok ezer éves útjukat a hideg semmiben.
Legtöbbjük legalább olyan messze volt a szomszédjától, mint a Föld
a Marstól. A csillagok csak erőtlen fénnyel világították meg ezeket
az űrbeli árvákat. Ha valamelyik sziklatömb összeütközött a
társával, vagy ha két fattyú túlságosan közel került egymáshoz, a
kisebb száguldva elindult a Nap felé. Az eltérített test csak akkor
növesztett magának látható, a napszélben gőzölgő farkat, amikor
irányt változtatva megkezdte rohanását. Csak ekkor lett belőle
valódi üstökös, vándorhegy, amely ezerszer nagyobb kinetikus
energiával rendelkezik, mint bármelyik rakéta vagy termonukleáris
ö k ö l .
A kozmoszban minden képes volt a pusztításra. Még az is tudott
ölni, ami sohasem ismerte az életet.
Amíg üstökössé nem váltak, az övezetben keringő űrfattyak
észrevétlenek maradtak.
Vitalij Gugol végül megtalálta a sötét ürességnek azt a részét, ahol
a Tormentum Maíorumnak a beletáplált utasításoknak megfelelően
várakoznia kellett.
A teherhajóról átvittek a saját hajójukra néhány élelmiszerrel teli
tartályt meg három üreset is. Úgy tervezték, ezekbe fognak
befeküdni; ezekben kezdik meg sztázis álmukat.
A semminek ebből a régiójából kifelé irányuló hosszú út során
alvócellája magányában Jaq rámondta jelentését egy adatkockára.
Az Ordo Malleus nagymesterének szemére kódolt kis kockát, a
Liber Secretorumot ezután átvitte a teherhajóra, amely sorsára
hagyottan előbb-utóbb elindul a Nap irányába. Másfelé nem mehet,
legénység híján a gravitáció veszi át a kormányzását.
Vajon eljut a kocka a címzetthez? Vajon megtalálják? Mi van akkor,
ha a teherhajó véletlenül összeütközik az egyik vándorheggyel?
Lehet, hogy éppen a védelmi vonal fegyver automatái fogják
m e g s e m m i s í t e n i . . .
Amint feljutott a Tormentum Malorum fedélzetére, Gugol végre újra
képes lett arra, hogy navigáljon a hipertérben. A hajó ugrott, azután
újra nekilódult. Ezt követően megállt, és körülbelül két fényévnyi
távolságban a legközelebbi csillagtól sodródott egy darabig.
Az nem számított, hogy lassan vagy gyorsan sodródik; a normál
űrben akkor sem juthat el túlságosan messzire, ha több ezer éven
át hánykolódik. A védelméről azonban gondoskodni kellett:
álcaerőmezőket vontak köré. és pajzsokat, Jaq pedig ráhúzott egy
v é d ő a u r á t .
A Tormentum Malorum hajtóműveit leállították, készenléti állapotba
helyezték. Jaq, a navigátor és az orgyilkos ezután bemászott a
három üres tartályba. Beállították az időzítőket – a sztázis koporsók
fedelének száz évvel később kellett felnyílnia –, majd élve
lefagyasztott húsdarabokká változtatták magukat.
Eltelt a száz év...
Az idő elvesztette jelentését.
A tisztaságban eltöltött, pillanatnak tűnő száz év, és most... az
ébrenlét mocska. Az öntudat parancsai. A késztetés és a sürgetés.
Jaq ismét megrázkódott. A szellőző- és fűtőrendszert úgy állították
be, hogy már a koporsók felnyílása előtt egy héttel melegedni
kezdjen a hajó levegője. A jelek szerint ez a hét nap túlságosan
kevés volt erre. Hideg volt, de Jaq annak is örült, hogy nem fagyott
halálra, amikor kiszállt a sztázisból.
Amikor ő kiszállt a sztázisból. Egyedül...
A másik két tartály, Ey'Lindié és Gugolé... Lehet, hogy
meghibásodtak? Lehet, hogy a koporsókban már csak csontokat,
mumifikálódott bőrt és kiszáradt szervhalmokat talál?
Megijedt, amikor arra gondolt, hogy esetleg egyedül, navigátor
nélkül maradt. Egy ember ilyen helyzetben akkor sem tudná
megőrizni tudata épségét, ha tudja, hogy a Császár elméje
támogatja. Az ember esendő, képtelen elviselni a tehetetlenséget és
a magányt.
Mert a társai nélkül idekint magányosabb lenne, mint az az eretnek,
akit az Inkvizíció automatizált tömlöcébe vetettek, vagy akit a több
kilométer vastag jégréteg alatt kivájt, sziklafalú cellába zártak. Az a
rab legalább bízhat benne, hogy egyszer kikerül börtönéből – ha
másért nem, hát a kihallgatás végett. Ha megszünteti az egyedüllét
kínját, talán még a fizikai fájdalom is kellemes lehet.
Ha nincs a hajón navigátor, ki fog belenézni a hipertérbe? A
Tormentum Malorum talán soha többé nem lesz képes rá, hogy
elugorjon a kozmosznak ebből a térségéből.
– Mindenek Atyja, kegyelmezz a navigátoromnak és az
o r g y i l k o s o m n a k ! . . .
Mielőtt Jaqnak sikerült volna elég lelkierőt összevakarnia ahhoz,
hogy átmenjen Vitalij Gugol kapszulájához (amelyben talán csak
egy vigyorgó koponyát talál), halk kattanás kíséretében felnyílt a
harmadik sztázis koporsó fedele.
E y X i n d i !
A nő... Rövidre nyírt hollófekete haj. Sima, elefántcsont fehér arc.
Aranyszínű szempár.
Milyen könnyedén kelt ki a koporsóból! Milyen rugalmasan mozgott,
amikor testre simuló fekete-vörös orgyilkos mezében a padlóra
t o p p a n t o t t !
Jaq elméjéből és lelkéből még nem illant el a végtelen tisztaság
érzete, ám ebben a pillanatban, Ey'Lindi feltámadásának
másodpercében – nem tehetett róla – eszébe jutottak a nő testén
feketéllő tetoválások, amelyek közül mindegyik egy-egy sebhelyet
takart. Eszébe jutottak a nő mellén lévő szkarabeuszok. A
hatalmas, szőrös pók, amely a derekát ölelte át a lábaival. A
számtalan heg, a szörnyű sérülések, amelyek közül a
legiszonyatosabbak a lelkén éktelenkedtek...
– Jaq – mondta Ey'Lindi halkan. Egyenesen állt, kihúzta magát. Egy
leheletnyivel magasabb volt Dracónál, bár ő sem számított
alacsonynak. Egy leheletnyivel? Ey'Lindi lehelete a halál, ha úgy
akarja. Egyszer az alvófülkéje magányában oly forró s
szenvedélyes volt a lehelete...
– Tisztaság – mondta Jaq a nőnek, mintegy üdvözlésképpen, majd,
mintha el akarná leplezni bizonytalanságát, sietve megkérdezte: –
Mire gondoltál egy perccel ezelőtt, száz éve?
Ey'Lindi pislogott, azután válaszolt. – A semmire. Az ürességre.
Jaq sejtette, hogy ezt a feleletet fogja kapni. Ey'Lindi a szavaival
bebizonyította, megőrizte elméje épségét.
Ey'Lindi kérdőn oldalra döntötte a fejét.
– Remélem, ezután már csak Vitalijnak kell foglalkoznia a semmivel.
– Ebben én is bízom.
Ha Gugol még életben van, valóban így lesz.
Ha viszont a navigátor meghalt, Jaq tudta, hosszú időre kettesben
marad ezzel az orgyilkossal, ezzel az álkurtizánnal. Egyedül lesznek
egész hátralévő életükben...
Milyen ostoba gondolat! Csak addig maradnának életben, amíg
kitart a raktárakban felhalmozott élelem. Mennyi idő lehet ez? Egy
év? Azután éhen pusztulnának.
Tiszta fejjel kell gondolkozni!
Ha Vitalij nem él, neki és Ey'Lindinek vissza kell feküdnie a
sztázisba. Permanens sztázisba, és egészen addig kell ott
maradniuk, amíg valaki véletlenül megtalálja a sodródó Tormentum
Malorumot. Ezer, talán tízezer évig. Vagy amíg a galaxist elpusztítja
a dühöngő Káosz. Vagy amíg a Fény megnyeri a végső küzdelmet.
Jaq kételkedett benne, hogy ez utóbbi valaha megtörténhet.
Előre fel akart készülni mindenre, de aztán rájött, valójában csak
azért töpreng, hogy az időt húzza. Valahogy nem volt kedve
megvizsgálni Gugol koporsóját, ám végül Ey'Lindi társaságában
mégis elindult.
A nő ért oda elsőként. Milyen meghökkentően fürge! Pedig száz
évig meg sem moccant. Jaq és Ey'Lindi keze egyszerre fogta meg a
tartály tetejét. Ujjaik egy pillanatra összeértek.
Vitalij Gugol magzatpózban, nyál csorgatva feküdt a koporsóban.
Véres nyál folyt a szájából.
Az álla már egészen vörös volt. Élénkvörös, tehát a vér még
egészen friss.
Miközben Jaq imádkozott, vagy miközben Ey'Lindire meregette a
szemét, Vitalij számára is véget ért a sztázis állapot. A navigátor
azonban nem lökte fel koporsója tetejét. Ehelyett inkább az alsó
ajkába harapott. Jaq látta, a fogai még mindig a húsába mélyednek.
– Vitalij!...
Ey'Lindi megfogta és ülő helyzetbe rántotta a navigátort. Ujjaival
szétfeszítette a férfi állkapcsát. A körmére vér csurrant. Kezét sietve
beletörölte Gugol fekete selyemből készült fodros ruhájába, a
navigátor kedvenc öltözékébe. Megsimogatta a férfi arcán a
ráncokat (Gugol még fiatal ember volt, ám a hipertér figyelésével
eltöltött évek idő előtt mély árkokat metszettek az arcára), majd
megigazította a kopaszodó fej köré kötött sálkendőt, nehogy akár
egyetlen pillanatra kénytelen legyen belenézni a homlokán lévő
hiper szembe.
Vitalij gurgulázó hangot hallatott.
– En... – Csupán ezt az egyetlen szót bírta kinyögni, ám ezzel is
sikerült megnyugtatnia aggódó társait, akik hinni és bízni kezdtek,
hogy minden rendben lesz. Gugol fogai ismét az ajkába mélyedtek.
Összeráncolta a homlokát, arca fájdalmasan megrándult. – A
fájdalom... oly édes! – motyogta. – A hús oly édes. Harapok, hogy...
fájdalmat okozzak magamnak. Oly édes, és mégis oly fájdalmas...
– Mi járt a fejedben, míg sztázisban voltál? – kérdezte Ey'Lindi.
– Mindenek Atyja, adj erőt ennek az embernek! – imádkozott Jaq.
– Mire gondoltál, Vitalij?
A navigátor ajkai eltávolodtak egymástól, s eszelős vigyorra
húzódtak. A sebekből élénkvörösen folyt a vér.
– En... elkövettem egy kis hibát – mondta. – A félelem utolsó
pillanatában éppen azon gondolkoztam... mi lenne az, amire a
legkevésbé szeretnék gondolni, amíg sztázisban vagyok. Egyetlen
pillanatra eszembe jutott Queem Malagnia...
A förtelmes érzékiség, az undorító vágy káoszmázas óriás
asszonya! A tetovált mellű, zsíros bőrű ocsmányság, aki
rézkarikákat akasztatott a mellbimbóiba; aki azon a káosz-világon
élt, ahol – bár ez korántsem volt biztos – a hidrát megteremtették...
– Queem Malagniára gondoltam, aki... megszülte... SlishyV.
Tehát az az egyszerre gyönyörű és undorító mutáns nő járt az
eszében, akinek törékeny és fehér testét művirágokkal díszített
sodronyacél akrobatatrikó takarta; akinek dús szőke haja és érzéki
arca volt. Vitalij Gugol a démonlányra gondolt, Slaaneshnek, a kéj
és a kín istenének szolgálójára, Slishyre, akinek karjait kitines
rákollók, lábait strucckarmok helyettesítették; akinek kívánatos
formájú kemény fenekéből borotvaéles farok nőtt ki. Slishy járt az
eszében, akit Ey'Lindi ölt meg, s aki halálos agóniája közben a
gyönyör hangjait hallatta.
Ey'Lindi szájából sziszegve tört elő a levegő.
– Megnyílt Queem húsos szerelemcsatornája – motyogta Vitalij –,
és Slishy bújt elő belőle. A rákollóival vágott utat magának, és...
– Elég ebből! – mordult rá Jaq. A tisztaságot, aminek érzete
szétáradt benne, egyszeriben beszennyezték a förtelmes
mutánsokkal kapcsolatos emlékek. – Esto tacitus! – tette hozzá
parancsoló hangon. – Silenda est!
Leheletük párává válva, vékony rétegben az obszidiánfalakra
t a p a d t .
– Hideg van – mondta Ey'Lindi. Nem panasznak szánta a
megjegyzést, hiszen az orgyilkoskiképzés során, amit végig kellett
csinálnia, megtanulta, hogyan lehet elviselni a fagyos hideget és a
bőrperzselő hőséget. – Gyakorolnom kell – tette hozzá.
Ó, igen... Gyakorolnia kell, hogy izometrikus kecsességével és
akrobatikus eleganciájával elterelje Vitalij gondolatait az
elfajzottakról, és megakadályozza, hogy a navigátor az érzéki és
halálos Slishyvel foglalkozzék. Jaq helyeslően bólintott, de jégkék
szemében fellobbant a szkepticizmus tüze.
Ey'Lindi ennek ellenére nekilátott, hogy végrehajtsa gyakorlatait.
Valamivel később Gugol az aprólékosan kidolgozott
domborművekkel díszített navigátorülésben hevert, és az üres hiper
monitort bámulta. Testére amulett füzéreket és ikonokat aggatott.
Az obszidiánfalú vezérlőteremben még mindig hideg volt. A Jaq által
meggyújtott füstölőrudak lassan eregették szürke csíkjaikat; a
levegőt nehézzé tette a vallásos alázatosságot elősegítő vegai
virtuherba és a sivatagi bokrok kivonatából készült dohmirha szaga,
amely állítólag erőt ad az embernek, és az elmére is tisztító hatást
g y a k o r o l .
Vitalij Gugolnak szüksége is volt ilyen segédeszközökre ahhoz,
hogy megtalálj? a hipertérben a legközelebbi naphoz és világaihoz
vezető vektort.
Magában halkan motyorászott:
– Katt!, a hajó testén karmok koppannak.
Koponyámban édes csápok kígyóznak...
Megrázta tar fejét, hogy megszabadítsa elméjét az emlékképektől.
Sebzett ajka a foga felé mozdult, de sikerült erőt vennie magán. Egy
kicsit feljebb tolta a homlokán a sálkendőt. Úgy izzadt, mintha láz
g y ö t ö r n é .
Minden tőle telhetőt megtett annak érdekében, hogy uralkodjon
m a g á n .
De vajon ennyi elég lesz-e?
Ey'Lindi figyelmesen nézte a navigátort, készen arra, hogy szükség
esetén megölje, ujjának egyetlen idegblokkoló érintésével kipréselje
belőle az életet. A Tormentum Malorum rendelkezett olyan
pajzsokkal, amelyek megvédik a hipertérből érkező démonokkal
szemben, de mi van akkor, ha a navigátor – aki elméjével belenyúlt
a hipertérbe – éppen arra készül, hogy megidézzen és segítsen egy
káoszlényt? Mi van akkor, ha ide akar hívni egy démont, esetleg a
d é m o n a s s z o n y t ?
Ennél a variációnál már az is jobb, ha meghal. Még akkor is ez a
helyes megoldás, ha navigátor nélkül itt ragadnak a semmi
közepén. Akkor pedig, amikor a Tormentum Malorum már belépett a
hipertérbe... akkor még gyorsabban kell majd végezni Gugollal.
Persze lehet, hogy abban a helyzetben már a gyilkosság sem segít;
talán ha erre sor kerül, már csak az imák téríthetik el a felserkentett
démonokat a céljuktól.
Tehetetlenül sodródni a hipertérben, és abban reménykedni, hogy a
hajó összetalálkozik egy roncstömeggel, majd beolvad a többi
szerencsétlenül járt űrbárka köré... Nem valami biztató kilátás,
ennek ellenére Ey'Lindi tudta, mit kell tennie.
Eltűnődött. Vajon Vitalij tisztában van azzal, hogy szükség esetén
neki muszáj megölnie? Mert megteszi, ez egészen biztos, hiszen ez
a kötelessége.
– Inkvizítor – mormolta Ey'Lindi alig hallható hangon. –
Navigátorunk félig elvesztette a józan eszét. – A feladatai között
nem szerepelt, hogy kérdezősködnie kell, vagy észre kell vennie
bizonyos dolgokat, de mégsem bírta ki, hogy ne tegye szóvá
f e l f e d e z é s é t .
– Reménykedjünk, hogy elméjének épen maradt felével is képes
lesz továbbvinni a hajót – felelte Jaq.
Ey'Lindi bólintott. Tisztában volt azzal, hogy Vitalij aggasztó állapota
ellenére sem halaszthatják el az indulást. Talán egy nap se kell
hozzá, és a navigátor elméjének már csak egyharmada marad
normális, a másik kétharmad rész megbomlik.
El kell jutniuk valamelyik világra. Találniuk kell egy asztropatát. Egy
asztropata képes lenne belehallgatni a Föld irányából érkező
pszichikai kommunikációörvénybe. Egy asztropata lehallgathatná a
katonai adásokat éppúgy, mint a kereskedelmi híreket meg a
teológiai üzeneteket. A pszichikai üzenetek e szegmenséből azután
– amely az egészhez képest vékony szeletke, mégis irdatlan
mennyiségű adat – képes lenne kisilabizálni, hogy mi a helyzet,
melyek a legfontosabb események száz esztendővel azután, hogy
Jaq Draco elmenekült a Földről; egy évszázaddal azt követően,
hogy tudomást szerzett a hidra-összeesküvésről.
Mert valaminek történnie kellett, hiszen eltűnése előtt nyomokat
hagyott hátra. Azóta a Liber Secrorumnak már el kellett jutnia a
Malleus nagymesteréhez. Az Ordo Malleus pedig bizonyára reagált,
és akcióba kezdett. Jaq az elcsípett kommunikációmorzsákból
valószínűleg megértené, hogy a rend mit tett, és mire készül; titkos
inkvizítorként képes lenne megfejteni a mások számára érthetetlen
kódokat is.
Melyik bolygót kellene célba venniük?
Miközben Ey'Lindi a navigátort figyelte, Jaq elővette a kikészített
mutánsbőrbe göngyölt kártyapaklit, a személyes Tarotját. Hangosan
imádkozni kezdett, a Császár szelleméhez fohászkodott, hogy
segítséget kérjen tőle a jövendöléshez.
Ezután legyező alakban szétnyitotta a hetvennyolc lapot, az
interaktív képeket ábrázoló kristályszeletkéket.
Négy sorozat – Discordia, Adeptio, Creatio, Mandatio – és a nagy
arkánum lapjai.
A Discordia-sorozat a küzdelmet és a viszályt, ugyanakkor a
hatalom és tekintély birtokosát jelképezte. A lapokon lévő rajzok a
Birodalom ellenségeit ábrázolták a támadó természetű vagy színleg
barátságos idegen lényeket, a hipertér korcsait. Az egyik lapon azt a
Káoszhoz pártolt renegátot lehetett látni, amellyel Jaq az Iszonyat
Szemében találkozott, a következőn pedig egy földöntúlian szép
eldát, egv Maszk harcost.
Az Adeptio sorozat a kemény munkát jelképezte. Ebbe a kis
arkánumba tartozott az Űrgárdista és az Orgyilkos. Jaqnak feltűnt,
hogy az Orgyilkos lapján megjelenő alak mennyire hasonlít
E y ' L i n d i r e . . .
A Creatio sorozat a termékenység szimbóluma volt. Ebbe tartozott
például a Navigátor és az Asztropata. Az egyik lapon egy bozontos,
vörös szakállt, sildes sapkát és kopottas dzsekit viselő zömik
mérnök látszott, aki a megszólalásig hasonlított a sajnálatos módon
elvesztett Zhordra.
A Mandatio-sorozat a stabilitás arkánuma volt. Ide tartozott az
Inkvizíció, Jaq személyes lapja azonban mégsem ez, hanem a nagy
arkánum részét képező kalapácsos, trónuson ülő Főpap volt.
A Főpap arca a lapon pontosan olyan volt, mint Jaqé: komor és
sebhelyes. Orra alatt vékonyka, őszülő bajusz díszelgett, állcsúcsán
nyírt kecskeszakáll sötétlett. A szakáll egy vékonyka csíkja felnyúlt
az alsó ajkáig. A jobb orcáján – a kártyán – egy emberi koponya
köré fonódó polipot ábrázoló elektromos tetoválás, a hidra jele
v i l á g í t o t t .
A hidráé, amelynek spórái befészkelhetik magukat az emberek
elméjébe. Egyszer, a távoli – vagy talán már nem is olyan messzi
jövőben az összeesküvés eléri célját, és a hidra révén az emberi faj
valamennyi egyede összekötődik, egyetlen hatalmas romboló
gépezetté válik, amely képes lesz kiűzni a galaxisból a romlott
lelkeket és az idegen lényeket; amely fel tudja venni a harcot
magával a Káosszal is; amely felperzselheti a démonok poklát.
Amely megtisztíthatja a kozmoszt.
Vagy elősegítheti pusztulását, megsemmisítve az őt alkotó,
rabszolgasorba kényszerített emberiséget...
Jaq sebhelyes arcán a hidra tetovált jele láthatatlan maradt. Most
nem akarta, hogy megjelenjen a rajzolat, fekete ruhája pedig
eltakarta a testét ékítő többi tetoválást, az általa legyőzött démonok
s z i m b ó l u m a i t .
A Főpapot – amely azonos volt vele – középre helyezve nekilátott,
hogy a találomra húzott lapokból kirakjon egy csillagalakzatot.
M e g r e m e g e t t .
Az első lap a Csillag volt, a nagy arkánumból. A kép egy nagy,
jelentősnek tűnő csillagot és több kisebb, halványabban világító
égitestet ábrázolt.
A következő lap a Slaanesh volt, ugyancsak a nagy arkánumból. A
kristályszelet felületén egy démonasszony képe látszott. Egy olyan
démonasszonyé, amely kísértetiesen emlékeztetett Slishyre.
A harmadik lap a Navigátor volt. Az alak fejjel lefelé lógott egy
akasztófáról. Jaq még sohasem látta ilyennek ezt a képet. A
Navigátort szimbolizáló férfi homlokán semmi sem takarta el a hiper
szemet, amelynek egyetlen pillantásával ölni lehet.
Jaq gyorsan lefordította az utolsó két lapot.
– Védelmezz minket! – imádkozott.
Felemelte a Csillagot, és odahajította a székében motyorgó
navigátor felé.
– Ezzel határozd meg az úti célunkat!
* * *
Kezdetét vette az utazás. A Tormentum Malorum belemerült az
elveszett lelkek tengerébe, a hipertérben száguldott. Kísérteties
mintázatok örvénylettek a hiper monitoron; a vonalak úgy
kavarogtak, mintha alakot ölteni szándékozó, a monitor fogságából
kitörni akaró élőlények lennének.
Gugol, mielőtt hozzányúlt volna a vezérlőműhöz, felhúzott egy
ékköves kesztyűt. A hajtóművek – amelyeket egy évszázaddal
korábban még Zhord pofozott helyre – megnyugtatóan üvöltöttek,
erőtől lüktettek.
– Az Astronomican fényes és tiszta – kántálta Gugol. Hangját még a
szokásosnál is dallamosabbá változtatta az idegesség. – Nagyon
tiszta. Nagyon fényes...
Neki valóban fényes lehetett, hiszen hiperszemével képes volt
meglátni a Császár iránysugarát. Ami Jaqot illeti, ő semmit sem
fogott fel az Astronomicanból. Ey'Lindi sem látta a sugarat, de neki
nem is ez volt a feladata – őt azért rendelték a titkos inkvizítor
mellé, hogy szükség esetén gyilkoljon.
Vitalij tehát tisztának érzékelte a jelet, két társa azonban csak a
hipertér örvénylését látta.
A z u t á n . . .
Meghallották a zajt. Mintha valami a hajó külső burkát kaparászta
v o l n a .
...a hajó testén karmok koppannak...
– Várj! – szólt rá Jaq az orgyilkosára. – Várj!
Gugol arcán veríték gyöngyözött. Ha nem lett volna rajta a kesztyű,
keze valószínűleg lecsúszik a barokkos stílusú, rúnákkal telerótt
kerékről, a damaszkolt karokról és érdes felületű gombokról.
Szerencsére – áldott legyen a Császár neve! – a nesz, a hajótest
külső oldala, a védőburok felől érkező kaparászás nem lett erősebb.
A monitoron megjelentek a normál tér csillagai. Vitalij Gugol
elvesztette az eszméletét.
Lehet, hogy a szíve mondta fel a szolgálatot? Ne...
Jaq az egyik ablakhoz ugrott, és felemelte róla a démon pofát
formázó védőlemezt.
Csillagok! Különböző színű csillagok. Genny sárgák, vérvörösek,
olyan zöldeskékek, akár a félig megfojtott ember arca...
– Öljem meg Gugolt? – kérdezte Ey'Lindi. – Megváltás lenne
s z á m á r a .
Jaq hangját érdessé változtatta a felháborodás.
– Az orgyilkosom megváltásról beszél? Mi következik ezután? Talán
a könyörületességről fogsz papolni?
– Elnézést, ez csak amolyan szólásmondás volt. Bocsánatot kérek.
– Az embernek mindig ügyelnie kell arra, nehogy eretnek szavak
hagyják el a száját. A beszéd nem más, mint hazugságok
szövevénye. Metaforák, szólások... Piha! Különben addig
mindenképpen szükségünk lesz Vitalijra, míg nem találunk
magunknak egy megbízható navigátort.
– Persze, persze. Valamennyien csak eszközök vagyunk.
A nap, amely felé haladtak, Luxus néven volt ismert. Lakható világát
Luxus Primernek nevezték. Ezt már akkor sikerült kideríteniük egy
véletlenül elcsípett rádióüzenetből, amikor még többnapnyi utazás
választotta el őket a bolygótól.
Azt is megtudták, hogy a Luxus Primeren háború dúl. Ez a
legkevésbé sem zavarta őket. A háború olyan, akár az örökké élő
növények: valahol, valamelyik csillag alatt újra és újra kibontja
halálos szirmait.
A hozzájuk hasonló renegátok számára a háború azonos volt a
nyugalommal, az új lehetőségek felbukkanásával. Akik a
zavarosban halásztak, rendszerint jól jártak.
Harmadik fejezet
Lázadás
Jaq végigfutott Caput City „Gyönyörök sétányának” nevezett útján.
Egyik kezében robbanógolyós pisztolyt, a másikban energiapálcát
t a r t o t t .
A pisztolyt ezüst rúnaberakásokkal díszített, kékesen irizáló titánium
lemezekkel borították. Az energiapálca dísztelen volt, tömör fekete
felületébe csupán néhány enigmatikus áramkört ágyaztak bele. A
pálcának az ember akkor vehette jó hasznát, ha véletlenül
összetalálkozott valamilyen káoszlénnyel. Jaq a pszichikai
támadóerejét kívánta megnövelni segítségével.
A kissé ormótlan pisztolyra hamarabb volt szükség, '6Dint a pálcára.
Jaq rálőtt arra a három szektásra, akik az egyik felgyújtott,
kerámiafalú épületből maradt óriási cseréptörmelék-halom mögül
rontottak elő.
Szemükben a gyűlölet lángja lobogott. Egyikük célzás nélkül
elsütötte acél magvas golyókkal töltött puskáját. A lövedék pendülve
lepattant a közeli terrakottafalról. A második férfi lánckarddal
hadonászott, két kézzel markolva a fegyver végét. Látszott rajta,
nincs hozzászokva a gyilkos szerszám használatához, csak
vaktában vagdalkozik, nem tudja, hogyan kellene forgatnia. A kard
fülsértően zümmögött; a pengén sebesen futottak a végtelenített
láncon elhelyezett borotvaéles fogak, de csak a levegőt hasíthatták
szét. A harmadik szektás – kigyúrt testű, csupa izom gorillára
emlékeztetett – felemelte félkezes lángszóróját, és kilőtt egy
vékonyka tűzcsóvát. Jaq arcát megperzselte a forróság, de az égő
folyadékcseppek közül egy sem jutott el a testéig.
Az ilyen lángszórók nem voltak igazán jó fegyverek. Lőtávolságuk
elég kicsi volt, apró tartályukba pedig csak minimális mennyiségű
gyúlékony folyadék fért bele. A csövükből előcsapó lángsugarak
látványosak voltak ugyan, de hamar lelohadtak. Akinek nem volt
más eszköze, az jobban tette, ha csak közvetlen közelről lőtt rá
ellenségére, különben csak a napalmot pazarolta.
Jaq pisztolya halk, puffanó hangokat hallatott. Néhány lövedék a
lángszórós férfi testében robbant fel. A látvány elképesztő volt: a
fickó úgy semmisült meg, mintha pokolgép aktiválódott volna a
mellkasában. Egyetlen másodpercig kocsonyaként remegett,
felpuffadt a teste, azután hirtelen szétfröccsent. Véres massza
maradt csak belőle.
Jaq egyik lövedéke gellert kapott egy keményre égett
oszlopmaradványon, az ég felé fordult, és beleveszett a városban
tomboló tüzekből felszálló füstrengetegbe.
A robbanógolyók a puskás férfit is szétszaggatták. Utoljára a
lánckardos szektás robbant szét.
Jaq fintorogni kezdett. A robbanógolyókat kiröpítő hajtógáznak
orrfacsaróan erős nitrátszaga volt.
– Túl hangos szerszám – jegyezte meg Ey'Lindi.
Igen, valóban az volt, de hatékony is. Valahányszor Jaq
megrántotta a ravaszt, a fegyver üvöltő hangot hallatott. Az ember
azt várta volna, hogy egy ilyen bömbölő pisztoly hatalmasat rúg, ám
nem ez volt a helyzet. Alig mozdult meg Jaq kezében, amikor a
csőből kiszáguldott a golyó. A kilövés utáni pillanatban beindult a
lövedék saját miniatűr „hajtóműve”, így iszonyatos sebességgel,
mégis halkan csapódott be a célpontba. A robbanás, ami ezután
következett, legalább olyan hangos volt, mint a ravasz meghúzása
utáni zaj.
Üvöltés. Koppanás. Süvítés. Puffanás. Robbanás.
R A A R K p o p S W U S S S p u f f B A M M !
A robbanótöltetes pisztoly már akkor is hangos volt, ha csak
egyetlen lövést adtak le belőle. Hát még akkor, amikor egy egész
s o r o z a t o t !
Jaq pisztolyának külön neve is volt, amit a ravaszt körbefogó
fémpántba véstek bele. Császár Kegyelme.
Ey'Lindi egyik kezében lézerpisztolyt, a másikban mérgezett
lövedékekkel töltött tűpisztolyt tartott. Mindkettő finoman damaszkolt
fegyver volt. Mielőtt elindultak, az orgyilkosnő fekete szintetikus bőrt
permetezett magára. Derekára vörös orgyilkos övsálat kötött, amely
alatt több fegyvert és eszközt el lehetett rejteni.
Ey'Lindiből aranyszínű szemén és vörös övsálán kívül semmit sem
lehetett látni. Fekete szellemként mozgott, halálos lidércként haladt.
Szemhéja éjsötét volt. A tökéletes álcázás érdekében most még
barokkos gyűrűkre emlékeztető digitális fegyvereit sem viselte.
Jaq fekete ruhája alatt könnyű hálópáncélt viselt. Ey'Lindi nem
próbálta ilyen eszközzel védeni a testét. Szintetikus bőre éghetetlen
volt, nem eresztette át a mérgező gázokat sem, és nem
csökkentette mozgékonyságát. A torkán lenyomott egy filter
dugaszt, és a fülét is betömte.
Szerette a tűpisztolyt. A lézerpisztoly sugarát nagy távolságból
észre lehetett venni; a lobbanás különösképpen ködben vagy olyan
sűrű füstben volt feltűnő, amilyen Caput Cityben terjengett.
Orgyilkos ösztönei mégis azt súgták neki, hogy a toxikus tűkkel
megtöltött másik pisztolyon kívül ezt a nagyobb hatótávolságú
fegyvert is hozza magával.
Ey'Lindi hirtelen oldalra vetette magát, majd – látszólag célzás
nélkül – kétszer fellőtt az egyik tetőre. A lesben álló két szektás
teste görcsösen összerándult, amikor szétáradt bennük a
tűlövedékek idegmérge.
A pszichikai érzékelés képességével '6Degáldott Jaq úgy látta,
mintha egy hatalmas alak tornyosulna a város fölött lebegő
füstfelhőben. Az árnyalaknak bikaszerű ragadozófeje volt, dülledt
szemével mintha elégedetten figyelte volna az épületek között zajló
mészárlást. Két gigantikus karja fűrészes szélű rákollókban
végződött. A mellkasán egyetlen obszcén, tőgyszerű mell lógott.
A jelenés eltűnt egy füstgomoly mögött, de csak azért, hogy újra
e l ő b u k k a n j o n .
Vajon Jaqon kívül hányan fedezték fel?
– Látod, Ey'Lindi? – kérdezte Jaq arra a helyre mutatva, ahol egy
pillanattal korábban a szörny vigyorgott. – Megint itt van!
Ey'Lindi megrázta a fejét. Semmit sem látott, de hitt az inkvizítornak.
Mérgesen elsziszegte az orgyilkosok átkait; úgy ejtette ki a
szavakat, mintha abban bízna, hogy az átkok kárt tehetnek abban a
lényben, amelynek felbukkanását érzékszervei nem észlelték.
Valahol a városban egy romlott lelkű szektás mágus működhetett.
Valószínűleg embereket áldozott fel, lényeket idézett meg, és
rontásokat osztott szét, miközben imádkozva a Káosz Tarotjától kért
ú t m u t a t á s t .
Jaq az égre emelte energiapálcáját.
– Most ne figyelj ide! – parancsolt rá Ey'Lindire, aztán eszébe jutott
valami. Egy orgyilkos egyszerűen képtelen rá, hogy figyelmen kívül
hagyja a közvetlen közelében történő eseményeket. – Vagy...
próbálj ne rám figyelni! Hallgasd a zajokat! A robbanásokat! Bármit,
csak azt ne, amit én mondok!
Ey'Lindi kántáló énekbe kezdett. Valamilyen barbár dal primitív
sorait dúdolta, amelyet talán még a szülőbolygóján tanult – azon a
dzsungelvilágon, amelyet már soha többé nem fog viszontlátni.
Amelyre nem is akart visszatérni.
– Kotródj innét, démon! – üvöltötte Jaq. – Apage,
O'tlahst'tsso'akshami! Távozz, kéj kísértete! In nomine Imperatoris
ego te exorciso!
Egy, az energiapálcával felfokozott pszichikai erősugár kíséretében
az ég felé küldte parancsát. A füsttömeg közepén megformázódott
egy fakó, narancsszínű gömb. A fantom eltűnt.
Legalábbis egyelőre.
A nap során nem ez volt az első eset, hogy Jaqnak használnia
kellett az energiapálcáját. A démon eltüntetése előtt nem sokkal is
felemelte már, de önhibáján kívül elkésett a mozdulattal. Nem ő volt
az oka, hogy Vitalij meghalt az egyik táncoló démonlány karjai
k ö z ö t t . . .
Mert megjelent előttük egy hús-vér (káosz-hús, és káosz-vér, és
káosz-kitin) démonlány...
A bolygónak szüksége volt a megváltásra; szüksége volt arra, hogy
valaki megtisztítsa. Szüksége volt Jaq Dracóra, ám az inkvizítor
ennek ellenére nem maradhatott itt. Muszáj volt továbbmennie, de
előbb még találnia kellett egy új navigátort és egy első osztályú
a s z t r o p a t á t .
Nem menthette meg a Luxus Primert. Magasabb célokért kellett
küzdenie. Vagy... lehet, hogy a célt, amit el akart érni, csupán saját,
megszállottságtól eltorzult elméje jelölte ki számára? És ha
mégsem, mi a biztosíték arra, hogy nem hiábavalóak az
e r ő f e s z í t é s e i ?
Vitalij meghalt a démonlány édes-halálos ölelésében... Mennyivel
jobb lett volna, ha megengedi Ey'Lindinek, hogy rögtön végezzen a
navigátorral, miután megérkeztek a harctér közepén álló
űrrepülőtérre!
A Gyönyörök sétánya olyan széles volt, mint egy sugárút, és nem
igazán lehetett gyönyörűnek nevezni. Kerámiaépületeinek fala
megrepedt, leomlott. A járdán törmelékhalmok és holttestek
h e v e r t e k .
Úgy egy kilométernyi távolságban fegyverek ugattak. Egy köntösös
békebíró egy feketébe öltözött, védőmaszkos csendőrökből álló
csapat élén megrohamozta az egyik kiégett járművekből épített
barikádot. A torlasz tetején lézerágyú állt. A barikád védői nagy
hibát követtek el azzal, hogy éppen egy ilyen fegyverre bízták rá
magukat. A lézerágyú esetében sokáig tart a lövés utáni
újratöltődés; csövét csak nehezen lehet forgatni, így képtelenség
legyező alakú zárótüzet biztosítani vele. Minden jel arra vallott, hogy
a békebírónak és eltökélt harcosainak nem tart majd sokáig leverni
a torlaszvédők ellenállását.
A lojális és a rebellis erők küzdelme eleinte kiegyenlített volt, ám
egy idő múlva úgy tűnt, a felkelők fognak győzelmet aratni. A
lázongó szektások egyik nagyobb csapatának sikerült
visszaszorítania a kormányzó bolygóvédelmi egységeit. A
kormányzóhoz hű csapatok közül némelyik keményen harcolt
ugyan, de eredmény nélkül. Néhány szakasz fellázadt. A
Békebíróság egységeihez tartozó katonák döbbenetes bátorságról
tettek tanúbizonyságot, ám nem voltak elegen.
Az eklézsia főpapja, a pontifex mundi, akkor cselekedett volna
helyesen, ha bevárja az erősítésként érkező birodalmi gárdistákat,
mielőtt nyilvánosan kijelenti, hogy a bolygót megfertőzte az
eretnekség. Sajnos, az egyik gyóntatónak sikerült annyira
felbőszítenie, hogy külső segítség nélkül próbálta kigyomlálni a
vadhajtásokat. Ez a gyóntatópap felfedezte, hogy a lakosság
bizonyos köreiben népszerűvé vált a Slaanesh kultusz egyik válfaja.
A jelek szerint az emberek egy „A jobb életért” elnevezésű
mozgalom égisze alatt léptek be a szektába. Ezt követően rövid idő
alatt a kéj és a kín káoszistenének híveivé váltak.
Sorra megmutatkoztak a mozgalom működésének jelei, ám a
szektások közül senki sem gyanította, hogy az életkörülmények
javulása valójában mézesmadzag.
Amit Slaanesh ügynökei húznak el az orruk előtt. Folytatódott a
városok csinosítása, az utakat és a házak falait mozaiklapokkal
rakták ki, szökőkutakat építettek. Béke és bőség volt, még a
koldusok is jól éltek. A bordélyokat alapítványok támogatták, a
szolgáltatások ingyenesek lettek. Növekedett az egy főre jutó
élelmiszeradag. Törvényesítették a bűnvádi eljárásokban
vádlottként letartóztatott személyek kínvallatását.
Szaporodott a szektások száma.
Az időközben elhalálozott főpap helyére kinevezett új pontifex
mundi, miután tudomást szerzett a dologról, azonnal tudta, hogy
mivel áll szemben. Minden erejét és hatalmát latba vetve
megpróbálta visszaállítani hivatala tekintélyét és uralmát.
Kudarcot vallott. Amikor Jaq megérkezett a bolygóra, már nem élt,
és halott volt a gyóntató is, aki magyarázatot talált az erkölcsi züllés
okaira.
A Luxus sárga, majdnem sáfrányszínű nap volt. Neve fényt és
pompát jelentett, de bizonyos szómagyarázók szerint orgiát és
züllést is. A fényéből táplálkozó bolygó, a Luxus Primer fő terménye
a gabona volt. Egyetlen hatalmas kontinensén elképesztő
mennyiségű mag termett; a betakarítási munkákat óriási robotok
végezték. A kontinens közelében lévő termékeny szigeteken
szarvasmarhát és birkát tenyésztettek. A bolygó lakói valódi húst és
növényi eredetű ételeket fogyaszthattak. Az előállított élelem egy
részét a naphoz közel keringő, légkör nélküli bányabolygóra
exportálták, de ki tudták elégíteni a forró világ egyetlen gigantikus
iparteleppé változtatott holdjának (amely körülbelül akkora volt, mint
a Föld körül keringő Luna) igényeit is. A Luxus Primer termékeiből
még a távoli Földre is jutott.
A termékeny kontinens közepén gyűrű alakú hegylánc emelkedett.
A hegység közepén egy kietlen homokpuszta terült el.
Az óceán felől érkező esőfelhők sohasem jutottak túl a hegyeken. A
körbezárt sivatagban eredetileg testükben drágaköveket növesztő,
mérges fullánkú rovarok éltek, de az emberek megjelenése után
éppen itt épültek fel a Luxus Primer csillogó kerámiavárosai.
A birodalmi átlaghoz képest ezek a városok idilli helyek voltak,
elegánsak és nyugalmasak. Az új pontifex mundi megérkezése után
úgy vélte, egy ilyen világon csakis ártatlan lelkek élhetnek, hitükben
erős emberek, akik sohasem lépnének fel ellenségesen az egyház
képviselőivel szemben.
A pontifex mundi rosszul becsülte fel a helyzetet, és Caput City
birodalmi békebírái is tévedtek.
Az új mozgalom eleinte békésen működött, azután kifakadt az
elfertőződött seb, és mindent elöntött a rebellió gennye. Olyan
váratlanul történt az egész, hogy még a kormányzót is meglepte a
dolog. Lord Lagnost pipogya fráter volt, csak azért lehetett az övé a
családja által évszázadok óta birtokolt kormányzói szék, mert atyja
csupán egyetlen örököst hagyott hátra. Akkor sem tudott volna
hathatósan feltépni a lázadókkal szemben, ha számít egy ilyen
fordulatra. De nem is számított – erről árulkodott az, hogy védelmi
csapatának katonáit jobbára csak kábító fegyverekkel szerelték fel.
Nem is jutott volna mindegyiküknek halált okozó eszköz.
Természetesen Caput Cityben is voltak fegyverraktárak, hiszen itt is
számítani kellett arra, hogy idegen lények támadnak a bolygóra.
(Ilyen támadásra már vagy ezer éve nem került sor.) A lázadás
kitörése után nem sokkal a szektások kettőt is elfoglaltak a
legnagyobbak közül.
A szektások rengetegen voltak! „A jobb életért” mozgalom a jelek
szerint nem csupán a Slaanesh bálványozás maszkja volt, égisze
alatt több más Káosz-kultusz is megfért. Az egyik gonosz hívei
egyesültek '61 másik káoszlény követőivel, hogy közösen győzhessék
le azt, ami jó...
A pontifex mundi és a gyanakvó gyóntató hamarosan életét
vesztette, ám Lord Lagnostnak egyelőre sikerült visszavernie a
lázadók támadásait. Az űrkikötőben és bíbor-arany bevonatú
gyönyörű palotájában még mindig ő volt az úr.
A védelmi csapatok egyik szakasza tűnt fel az utcán. Négy férfi.
Mustársárga tunikájuk tépett és mocskos volt. Az arcukat borító
koszréteg ellenére tisztán látszott a szájuk melletti, anyajegyre
emlékeztető, bíborszínű húsevő növényt ábrázoló aprócska
tetoválás. A jel is arra vallott, hogy a Luxus Primer az elpuhult
világok közé tartozik: a bolygóvédelmi erők katonái „Lord Lagnost
Virágszálai”-nak nevezték magukat. Mind a négyen puskát tartottak
a kezükben, egyiküknél pedig egy robbanógolyós pisztoly is volt,
amely úgy nézett ki, mintha a Császár Kegyelme kisöccse lenne.
A Virágszálak hüledezve bámultak rá az aranyló szemű, fekete
szintetikus bőrbe öltözött, náluk jóval magasabb Ey'Lindire. A nő
láttán kéjsóváran füttyentettek.
– Észt a hosszú sziszamiszát!
– Fekete perszai macka!
– Dorombolj egy kicit nekünk!
– Add meg magad! Húszd vissza a karmockáidat, sziszuszka, és
maradj isz úgy! Cica? Macska? Mi az ördög az a macska?
Ó, igen! Parsheen mamának, a sztálindrómi asztropatának volt egy
állatkája, amit macskának nevezett. Állandóan azt simogatta, azt
cirógatta, annak a karmait próbálgatta. Hogy az milyen érzékeny,
önző, egoista kis dög volt! Pontosan olyan, mint a gazdája,
Parsheen mama, aki továbbította Jaq parancsát. Azt a parancsot,
amelyben a titkos inkvizítor elrendelte az exterminatust. Annak
ellenére elküldte az üzenetet, hogy Jaq meggondolta magát.
Parsheen mama annyira egoista volt, hogy elpusztította
szülőbolygóját. Bosszúból.
– Perszai...
Az biztos a macska nevű faj egyik alfajának neve lehet.
– Sziszamisza! Sziszamisza!
A Virágszálak a Luxus Primeren éppen divatos selypegő-pösze
kiejtéssel beszélték a birodalmi gótot. Az „is” helyett „isz”-t mondtak,
a „macska” helyett pedig „macká”-t. A finnyás affektálásra
emlékeztető akcentus valószínűleg az évszázados puhányság
következménye volt. A szavak furcsa dallama szinte megdelejezte
az embert; mintha mindegyik azt jelentené, hogy „ne félj”, vagy hogy
„nem lesz semmi baj”.
– Lord Lagnoszt nevében! Add meg magad, sziszamisza! Ész te
isz, férfiú!
Ey'Lindit valószínűleg démonnak, a csuklyás inkvizítort pedig
minden bizonnyal mágusnak nézték.
– A Császár nevében! Segítsetek minket feladatunk teljesítésében!
– kiáltott rájuk Jaq. – Őfelsége nevében! Segítsetek!
Még be sem fejezte a mondatot, amikor feltámadt benne a gyanú.
Vajon mi oka lenne annak, hogy ezek az emberek démonnak nézik
Ey'Lindit, őt magát pedig mágusnak? Még a legelvakultabb
szektások, akik hisznek a démonok létezésében, még ők sem
kerülhettek kapcsolatba valódi mágusokkal.
Lehet, hogy ez a négy férfi nemrég látott valamit, ami legalább
olyan félelmetes volt, mint a füstből előbukkanó egymellű
démonasszony, amelynek jelenlétét egyedül Jaq érzékelhette.
De ha így van, ha tényleg láttak valami ilyesmit... akkor nem így
kellene viselkedniük!
Ey'Lindi felszisszent...
Lord Lagnost két Virágszála mosolyogva, bólogatva előrelépett,
és... Anélkül, hogy egyetlen mozdulattal elárulták volna, mire
készülnek, mindketten rálőttek Jaqra.
Jaq két kemény ütést érzett a mellén. Hanyatt vágódott.
Jaq már a kis híján katasztrófával végződő landolás után megtudta,
hogy az űrkikötő ellen indított legelső támadás során a szektások
végigkutatták a navigátorok lakónegyedét, és lemészároltak
mindenkit, aki az útjukba került.
A Luxus Primeren a népes navigátornemzetségek közül egyik sem
alapított rendházat, legalábbis hivatalosan nem. Ennek ellenére a
fogadókban és hotelekben rengeteg intersztelláris navigátor és
közönséges bélrendszeri pilóta lakott. A felfegyverzett csőcselék
ezeket a helyeket rohanta le. A jelentések szerint néhány navigátor
védekezni próbált: levették fejükről a sálkendőt, felfedték hiper
szemüket, és gyilkos pillantásokat vetettek támadóikra. A lázadók
azonban túlságosan sokan voltak, csak maroknyi navigátornak
sikerült elkerülnie a halált, csak páran tudtak elmenekülni.
A navigátorok felperzselt negyedével szomszédos
kereskedőnegyedben a csőcselék felkutatta és kivégezte azokat a
vak asztropatákat, akik abból éltek, hogy pszichikai módszerekkel
kereskedelmi célzatú üzeneteket küldtek a nagy élelmiszerkartellek
számára. A szektások megtámadták a birodalmi eklézsia templomát
is, és megölték az Adeptus Ministorum asztropatáját. (Erre az
akcióra közvetlenül a pontifex mundi és a gyóntató meggyilkolása
után került sor.)
A szektások célja egyértelmű volt: el akarták szigetelni a Luxus
rendszerét a Birodalom többi részétől.
A testileg és lelkileg egyaránt megviselt Lord Lagnost meleg
fogadtatásban részesítette a palotájába érkező birodalmi inkvizítort.
Egészen megnyugodott, amikor Jaq megmutatta neki a tetoválását,
a külső inkvizítorok jelét.
Külső inkvizítor! Hah! Lord Lagnost nem sokat tudott az
univerzumról és a benne ténykedő szervezetekről, számára csupán
egyetlen Inkvizíció létezett. A hozzá hasonló bolygó-kormányzók –
és valljuk meg: a hétköznapi inkvizítorok többsége – még csak nem
is sejtették, hogy létezik egy belső Inkvizíció is, egy démonvadász
elit, amelynek legfőbb feladata a vizsgálatokat és purgálást végző
személyek felügyelete és megtisztítása. Ők még véletlenül sem
szerezhettek tudomást az Ordo Malleus létéről.
Általában már az Inkvizíció puszta említése rettegést váltott ki az
emberekből. Érthető. Létezik a kozmoszban olyan élőlény,
amelynek ne lenne oka tartani egy tüzetes átvilágítástól? Az
Inkvizíció látóterébe kerülőkön rendszerint iszonyatos félelem vett
erőt, ám azok, akik olyan helyzetbe kerültek, mint a Luxus Primer
hithű védői, mindig örömmel üdvözölték az inkvizítorok
m e g j e l e n é s é t .
Lord Lagnost öröme csak akkor lett volna nagyobb, ha Sir Draco
néhány századnyi birodalmi gárdistával vagy (ezt még kimondani
sem merte) űrgárdistával érkezik a bolygóra. Mivel azonban az
inkvizítor egyedül jelent meg, sietve rendelkezésére bocsátotta a
védelmi erők több egységét. Sir Draco gárdisták helyett a
kormányzóhoz és dinasztiájához hű katonák élén szállhatott
szembe a lázadókkal.
Az asztmásan ziháló elhízott kormányzó, Lord Lagnost,
méhszárnyszerű formákkal szegélyezett színváltó köntöst viselt. A
fején ékkövekkel kirakott bársonykalap díszelgett; a fejfedő alakja
pávára hasonlított, amely legyező alakban széttárja farktollait.
Lagnost rugalmas aranygallérja alól drágakövekkel ékített csövek
kígyóztak az arca elé; ezeken keresztül kapta a levegőt. Az áttetsző
csövek görbe agyarakként kanyarodtak fel az áll előtt, végük
betömte az orrlyukakat. Belsejükben miniatűr kopoltyúkra
emlékeztető, apró pumpákkal működtetett szűrőlemezek mozogtak;
halk, fütyülő hangok kíséretében ezek adagolták be az orrba a friss
levegőt. A csőagyarak alatt a gallér előtt amulett füzérek csillogtak a
n y a k o n .
Lord Lagnost palotájának falait égetett csempékből kirakott
mozaikképek, bonyolult arabeszkek díszítették. A vastag, puha
szőnyegeket gyapjú- és selyemszálakból szőtték. Valamennyi
szőnyeg zöld volt, de árnyalatuk eltért; az embernek, amikor
végigpillantott rajtuk, olyan érzése támadt, hogy gondozott pázsittal
és mohatakaróval borított rétre jutott.
A csodás falak mellett selyemruhás fiúk és lányok – pederaszta
vágyak kielégítésére alkalmas, a csatazajtól és a felfordulástól
halálra rémült örömfiúk és ágyasok – reszkettek. Lagnost ügyet sem
vetett rájuk, miközben ziháló parancsokat osztogatott a
jelentéstételre eléje siető tiszteknek.
Jaq közölte Lagnosttal, hogy találkozni kíván a kormányzói
a s z t r o p a t á v a l .
Kiderült, hogy az asztropata egy biztonságos bunkerben
tartózkodik, onnan próbál katonai segítséget kérni a Birodalomtól,
azoktól a császári hajóktól, amelyek talán éppen a Luxus közelében
cirkálnak. A kormányzó abban reménykedett, hogy az
asztropatának sikerül kapcsolatba lépnie egy hajóval, amelynek
fedélzetén birodalmi gárdisták, esetleg űrgárdisták teljesítenek
s z o l g á l a t o t .
Ó, a balga! Hogyan fordulhat meg a fejében olyan ostobaság, hogy
az űrgárdistáktól vár segítséget? Hogyan gondolhat arra, hogy a
legendás harcosok, akik eleven bástyákként állják útját a kozmosz
mélyéről érkező idegen szörnyeknek, hajlandóak lesznek erejüket
és idejüket egy ilyen szánalmas kis bolygón dúló belviszály
elcsitítására pazarolni? Ezt még akkor sem tennék meg, ha
véletlenül éppen néhány száz fényévnyi távolságban lennének a
Luxus rendszerétől.
A galaxis hatalmas, a világok száma végtelen. A Császárhoz és a
hithez hű harcosok kevesen vannak. A gigantikus Birodalomban
teljes naprendszerek semmisülhetnek meg úgy, hogy csak
évtizedekkel – esetleg évszázadokkal – később tűnik fel valakinek a
hiányuk. A pusztulás felfedezése után pedig újabb évtizedek,
évszázadok pereghetnek le, mire a probléma megoldására képes
csapatok megérkeznek a katasztrófa sújtotta körzetbe.
A kormányzói asztropatát tehát biztonságba helyezték. Vajon miféle
erősítést hívhat? Kitől kérhet segítséget? A Luxus Primer
kormányzója csupán abban reménykedhet, hogy a véletlenül
idetévedt inkvizítor, Sir Draco, és egzotikusan buja testű kísérője
képes lesz megoldást találni a problémára.
Sir Draco a navigátorától nem várhatott segítséget. Gugol le sem
tudta venni a szemét a kormányzó gyermekháreméről. Szünet
nélkül ostoba verseket mormolt, amelyek egyre pikánsabbak, sőt
obszcénebbek lettek. A szétharapott alsó ajkából kicsorgó vér
groteszk, vérvörös szakállt festett az állára. Szája sarkából nyál
csorgott.
Jaq hanyatt vágódott a megrepedezett kerámialapokon.
Amint a lövedék a testéhez ért, a hálópáncél megmerevedett. Az
egymásba szőtt termo plasztik szálak megkeményedtek, és
felfogták a két ütést. A Virágszálak szerencsére csupán egyszerű
acél magvas golyóval töltötték meg fegyverüket, nem
repeszsöréttel. A két, pörölycsapásnak is beillő ütés ledöntötte
Jaqot a lábáról. Fekve kellett maradnia, addig nem állhatott fel,
amíg páncélja szálai nem ernyednek el ismét. A karját azonban így
is tudta mozgatni. A katonákra emelte a Császár Kényelmét. A
fickók közben oldalra fordultak, és célba vették Ey'Lindit.
Minden bizonnyal halottnak hitték a földön heverő férfit. Jaq mellén
éppen a tüdő fölötti részen szakadt fel a fekete köntös.
Lehet, hogy most a magas, aranyló szemű, fekete „sziszamiszát”
akarják telenyomni acéllal? Vagy egyszerűen csak le akarják
fegyverezni? A jelek szerint elég durva módot választottak ahhoz,
hogy megfosszák a nőt fegyvereitől: a karjára céloztak puskájukkal.
Biztos azt hitték, egy megcsonkított ellenféllel már könnyebb dolguk
l e s z . . .
A hibát akkor követték el, amikor a dekoratív külső miatt nem vették
észre, kicsoda, micsoda az ellenfelük.
Habár nem is sejthették, hogy az orgyilkos nőnek nincs szüksége
kezekre ahhoz, hogy végezzen velük. Nem tudhatták, hogy Ey'Lindi
testének bármelyik részével képes kipréselni belőlük az életet; nem
tudhatták, hogy ha szétharapja egyik implant fogát, mérget tud
köpni rájuk. Fogalmuk sem lehetett, hogy Ey'Lindi meg tud
feledkezni a fájdalomról, és még súlyos sérülten is képes embert
ö l n i .
A Virágszálaknak nem sok esélyük volt arra, hogy megtudják,
mekkorát tévedtek.
Az idegmérget tartalmazó tűk a négy katona közül kettőt már a
földre kényszerítettek. Izmaik görcsbe rándultak, moccanni sem
bírtak. Szerveik egymás után felmondták a szolgálatot. Agyukon
még keresztülvillanhatott néhány gondolat, de másra már nem
voltak képesek.
Az Ey'Lindi lézerpisztolyából kivágódó sugarak masszává
olvasztották a másik két Virágszál arcát, és...
...a vitához a Császár Kegyelme is hozzáfűzte halálos
m e g j e g y z é s e i t :
R A A R K p o p S W U S S S p u f f B A M M
R A A R K p o p S W U S S S p u f f B A M M
R A A R K p o p S W U S S S p u f f B A M M
R A A R K p o p S W U S S S p u f f B A M M . . .
Ilyen érvekkel nem lehetett vitatkozni, bár már semmi szükség sem
volt arra, hogy Jaq használja fegyverét. A két megmérgezett
egyenruhás holtan hevert a földön. A másik kettő még úgy
rángatózott, mintha lenne bennük élet. Koponyájuk átlyukasztott,
kiégetett, bekormozódott acélhéjra emlékeztetett.
A Császár Kegyelme cafatokra szaggatta a védelmi erők renegát
katonáit. A kiömlő vér, a járdára toccsanó szervek és az égett hús
bűze összekeveredett a lövedékek hajtógázának csípős szagával.
Jaq mellén puhává változott a páncél. Felült, hogy megvizsgálja
fekete ruhájának szakadásait. A lyukak alól kilátszott a
termoplasztik háló, amely olyan szorosan tapadt rá, hogy azt
lehetett volna hinni, ez a hüllőpikkelyes irhára emlékeztető réteg a
b ő r e .
Ezt az ősrégi hálópáncélt egykor egy elda viselte, tőle enigmatikus
faja mementójaként került az Inkvizíció birtokába.
Jaqnak eszébe jutott, hogy Ey'Lindi egyszer, amikor átalakította a
testét, éppen elda nősténnyé változott...
Ey'Lindi többé már nem volt képes arra, hogy polimorfin
befecskendezésével elda formájúvá gyúrja magát. Azután, hogy a
Callidus orgyilkos szentély sebészei végrehajtották rajta azt az
iszonyatos kísérleti beavatkozást, már nem sikerült volna neki a
d o l o g .
Génorzó hibriddé viszont bármikor át tudott változni. Testébe
beültették az átalakuláshoz szükséges implantokat, amelyek a
polimorfin hatására drasztikusan megváltoztatták húsa tömegét és
formáját. (Bizonyos változtatásokat pusztán az akaraterejével is
végre tudott hajtani magán, ám ahhoz, hogy génorzó hibriddé
váljon, már szüksége volt az implantokra és a polimorfin
s e g í t s é g é r e . )
Egy elda testpáncél – az a faj állította elő, amelynek
legegzotikusabb egyedeit Harlekin néven ismerték...
Vándorló harcos-mutatványosok...
Jaqnak eszébe jutott a Harlekin-ember, aki a Sztálindrómon az
orránál fogva vezette. Az az eszelőssége ellenére is végtelenül
ravasz emberbohóc rákényszerítette akaratát Ey'Lindire. Addig
mesterkedett, míg Jaq is részese lett a hidra-összeesküvésnek.
Zephro Cornellan a legendás elda Harlekinek öltözékét hordta, és
mindent elkövetett, hogy viselkedésüket is utánozza. (Olyan
gyorsan akart mozogni, mint a fürgeségükről híres eldák. Ez
bizonyos esetekben sikerült is neki; némelyik szökkenését még a
valódi Harlekinek is megirigyelték volna.) Mit is mondott Cornellan?
Nem azt, hogy a szíve mélyén alapvetően idegennek érzi magát?
Nem azt, hogy idegen az emberek között? Hogy más, mint az
emberi faj egyedei? Nem azt, hogy az emberek nem érdemelnek
mást, mint hogy zsinórra kötött bábokként mozgassák őket? Nem
azt, hogy ő idegen a konspiráció résztvevői számára? Hogy más,
mint az összeesküvők?...
A rengeteg megválaszolatlan kérdés, a bizonytalanság
megfájdította Jaq fejét. A melle is sajgott; a hálópáncél ugyan
megvédte, de a bőre így is felhorzsolódott.
Találniuk kell egy navigátort! Találniuk kell egyet még akkor is, ha a
háború lázában égő város minden zugát át kell kutatniuk érte!
Ráfújt a fegyvere csövére, saját lelkével erősítve a pisztolyét, majd
gyorsan elormogott egy áldást.
– A tétovázás mindig halált okoz – mondta Ey'Lindinek.
A négy renegát is a tétovasága miatt pusztult el. A habozás Vitalij
esetében is végzetesnek bizonyult...
– Viszont – folytatta Jaq – a kapkodás még ennél is nagyobb bajt
e r e d m é n y e z h e t .
Vajon sikerül rábukkanniuk egy megfelelő navigátorra?
Ey'Lindi a Császár Kegyelmére nézett.
– Túl hangos – ismételte idegesen. Ebben a dzsungellé változott
városban ő is átalakult: olyan hangsúllyal ejtette ki a szavakat, mint
egy erdőlakó vadember asszonya.
A fegyver valóban lehetett volna halkabb. A lövedék tulajdonképpen
a cső elhagyása után gyorsult fel. A popSWUSSSpuffBAMM
hangsorozat elkerülhetetlen volt, ám a RAARK-ra nem lett volna
szükség. Az első üvöltő zaj valójában a lélektani hadviselés
eszköze volt; az ellenség megrémisztésére szolgált, sokkot okozott
az áldozatnak, akinek ekkora már csak pillanatok maradtak az
é l e t é b ő l .
Jaq hangos akart lenni; a legszívesebben úgy mozgott, úgy harcolt
volna, mint a Sztálindróm megtisztítását végző inkvizítor. Harq
Obispal nem lapult meg, nem settenkedett, nem törődött azzal,
hogy ki vagy mi veszi észre közeledtét. Megállíthatatlanul tört előre.
Hasonló viselkedéssel nagy hatást gyakorolhatna Lord Lagnostra.
Ha így haladna Caput City romjai között, senki sem gyanakodna,
még véletlenül sem derülne ki titkos célja. Talán az lenne a legjobb,
ha szerezne egy vadul zümmögő lánckardot, amely metsző hangon
felsikít, valahányszor belevájja pengefogait az áldozatba. Sajnos, a
Tormentum Malorum fegyvertárában nem volt egyetlen lánc- vagy
energiakard sem.
Ey'Lindi a megjegyzésével arra utalt, hogy a fegyver dörgése rájuk
tereli az ellenség figyelmét. Félő volt, hogy az egyes szakaszok
legyilkolása után nem sokkal össze kell csapniuk a következő
ellenséges osztaggal, amely a hangokat követve talál rájuk.
A halottan, szétszaggatottan, megperzselten heverő Virágszálak
nem őrjöngtek, nem vett erőt rajtuk a harci düh. Az igazat megvallva
meglehetősen gyáván viselkedtek.
Ó, ha ilyen egyszerűen és gyorsan végeztek volna Gugollal!... Talán
még megmenthették volna a lelkét.
Miután kétszakasznyi lojális katona élén kisietett a kormányzó
palotájából, Jaq és Ey'Lindi azonnal elindult a navigátorok romba
döntött lakónegyede felé. Ekkor még Gugol is ott botladozott a
n y o m u k b a n .
Vajon hová menekülhet egy navigátor Caput Cityben? Hol találhat
menedéket? Hol húzhatja meg magát? A fejére kötött fekete
sálkendő azonnal elárulná, kiféle, miféle, ha pedig megszabadul
tőle, halálos pillantású harmadik szeme leplezné le.
Jaq és Ey'Lindi menet közben rákényszerült, hogy öljön. Néha,
amikor volt idő rá, kifaggatták áldozataikat, mielőtt végeztek velük.
A két szakasz mellé kirendelt tiszt végül nem bírta tovább, nem
tudta megfékezni kíváncsiságát, és megkérdezte tőlük, miért van
szükségük navigátorra. Nem értette a dolgot, hiszen Jaq mellett
még ott volt Gugol, akiről lerítt, hogy hiper szemmel rendelkező
mutáns. A tiszten látszott, kételkedik abban, hogy Jaq azért érkezett
a bolygóra, hogy megmentse a Császár híveit, és közreműködjön a
lázadás leverésében.
– Hát nem érted? – ordított rá Jaq a firtató kérdés elhangzása után.
– Minden navigátort meg kell mentenünk, akit csak tudunk! Ha nem
tesszük, a világotok elszigetelődik a Birodalomtól!
A tisztet nem elégítette ki a magyarázat. Megkérdezte, hogy Jaq
navigátorának valamelyik rokonát, Gugol kiterjedt családjának egyik
tagját keresik-e.
– Nefanda curiositas! – vicsorgott rá Jaq.
A tisztnek gondolkodás nélkül kellett volna teljesítenie az inkvizítor
parancsait; még akkor sem kérdezősködhetett volna, amikor
nyilvánvalóvá vált, hogy egyre jobban eltávolodnak az ostrom alatt
lévő palotától és az űrkikötőtől.
Nem sokkal ezután egy orvlövész lézerirányzékos mérgező
nyíllövedékkel halálra sebezte a túl kíváncsi tisztet. Jaq titokban
örült a dolognak; a fickó így legalább nem jelenthette Lord
Lagnostnak, milyen gyanú támadt fel benne.
– Így halnak meg az eretnekek! – üvöltött rá Jaq a halott tiszt
embereire. – Aki kétkedik, az elpusztul. Qui dubitat,mortt.
Ó, mennyire gyűlölte magát, amikor e szent szavakkal támasztotta
alá saját hazugságát! Habár... ha jobban megvizsgáljak a dolgot, a
kíváncsi tiszt tényleg eretnek módjára viselkedett, hiszen
kérdéseivel elárulta, kétségbe vonja egy inkvizítor szándékait. Ez a
tény már önmagában felért egy istenkáromlással. Az
elhanyagolható részletkérdés, hogy okkal gyanakodott, hiszen
Jaqnak esze ágában sem volt megmenteni Caput Cityt és a Luxus
Primert. Ő egy sokkal nagyobb és magasztosabb célért.. küzdött: az
emberiség létéért harcolt. Természetesen ezt nem magyarázhatta
el a tisztnek. Csak az ostobák adják ki titkaikat, és a fickó különben
sem foghatta volna fel, miről van szó.
A tiszt halála után nem sokkal Vitalij rátámadt a katonákra.
Felugrott egy törmelékhalom tetejére, és sebesen körbeforgott.
Selyemruhájába belekapott a szél. Énekelni kezdett:
– Szívdobbanás, szívdobbanás, itt vagyok,itt vagyok! Halált osztó
szemeimmel pislantok, pislantok!
Letépte kopasz fejéről a sálkendőt.
Jaq azonnal elfordította a tekintetét. Ey'Lindi összerogyott, és
kínlódva vonaglani kezdett a földön.
Lehet, hogy meghal?
Gugol hiper pillantása korbácsként csapott végig a katonákon. Az
egyik férfi kiáltani próbált, torka azonban összeszorult. Fuldokolva
esett össze, néhány pillanattal később már nem élt. Társa úgy dőlt a
földre, mintha egy láthatatlan kéz a szívébe markolt volna. Egy
másik férfi vért hányt. A negyedik katona szeme úgy pattant ki a
helyéről, mintha összepréselték volna a koponyáját...
Ey'Lindi vergődve egy darab fényes csempeszilánk felé kúszott –
ezzel a tükörrel akarta megfékezni az iszonyú tekintetű Gugolt.
Amikor ujjai közé kaparintotta a csempét, felugrott, és lehunyt
szemmel, orgyilkos ösztöneire bízva magát, Gugol felé vetődött.
Jaqtól ugyan nem kapott rá parancsot, de készen állt rá, hogy a
navigátor elé tartsa a tükröt. Gugollal, miután saját hiper szemének
pillantása megbénítja az idegeit, könnyű lett volna végezni.
Abban a másodpercben, amikor Ey'Lindi felugrott, Jaq megérezte,
hogy egy démon próbál materializálódni a város fölött. Minden
erejét összeszedte, hogy ezt megakadályozza.
– Elment, elment, elment... – kántálta Ey'Lindi.
Valóban: Gugol, mielőtt az orgyilkos a közelébe ért volna,
leszökkent a törmelékhalomról, és futásnak eredt. Úgy rohant,
mintha éhes kutyák lennének a sarkában, pengeszárnyú denevérek
röpködnének a feje körül. Üvöltése egyre messzebbről érkezett.
– Slishy, Slishy, Slishy!
Jaq ellépett az egyik haldokló katona mellett. Egy kéz markolta meg
a csizmáját; az ujjak görcsbe rándultak. Kiszabadította magát, és
rákiáltott a túlélőkre:
– Maradjatok itt, és végezzetek a haldoklókkal. Könyörületből...
Ey'Lindivel a nyomában Gugol után vetette magát. Futás közben
készenlétbe helyezte az energiapálcáját.
E l k é s e t t .
Nagyon elkésett.
Vitalij egy rózsaszínű csempelapokkal burkolt udvaron egy aranyló
táncosnőt ábrázoló mozaikkép előtt találkozott össze azzal az
iszonyatos lénnyel, aki után megbomlott elmével vágyakozott.
A démonlány materializálódott.
Slaanesh egyik nőstény teremtménye volt, aki átjutott erre a világra.
Káoszlény volt, a perverz kéj és a halálos szenvedés démona.
Egyetlen melle volt csupán, de combja és csípője olyan formás,
akár az istennőké. A romlottság aurája vette körül. Szőke
hajzuhataga szinte teljesen eltakarta zölden villogó,
természetellenesen hosszúkás szemét. Szétnyitotta duzzadt,
vágyakat ébresztő ajkait. Átölelte Vitalijt, és duruzsolva-dorombolva
hozzádörgölte testét. Lábának pikkelyes karmait, a karját
helyettesítő rákollókat semmi sem takarta el, de... Vitalij ekkor már
ezzel sem törődött.
A navigátor hiperszemének pillantása nem semmisítette meg a
démonlányt, de nem volt ebben semmi különös, hiszen ő maga is a
hipertérből származott, egy másik dimenzióból, a Káosz isteneinek
világából. Vitalij hiper szeme nem tett benne kárt, sőt inkább erőt
adott neki ahhoz, hogy testet öltsön az anyagi világban.
Kéjesen remegve ölelte a navigátort. Borotvaéles rákollói a férfi
fekete selyemruhája alá furakodtak, szétszabdalták a finom
szövetet, majd nekiláttak, hogy felhasogassák az alatta fehérlő bőrt.
Vitalij testén véres rajzolatok vöröslöttek, bonyolult jelek, amelyek
talán a démonlány titkos nevét jelentették.
A káoszlény rátette névjegyét a navigátorra, hogy birtokba vehesse
a lelkét.
Jaqon hirtelen iszonyatos erejű vágyhullám csapott végig.
E m l é k e k . . .
Látta magát, ahogy ott fekszik a meztelen Ey'Lindi mellett; látta
magukat, ahogy szeretik egymást a Tormentum Maloum fedélzetén
lévő alvókamrában. Csupán egyszer került sor erre... Képzeletében
megelevenedtek Ey'Lindi tetoválásai. A rovarok futkosni kezdtek. A
harapásra tátott pofájú kígyó felkúszott a lábszárán. A
szkarabeuszok éhesen rágták a sebhelyeket, amelyeket addig
testükkel takartak. A szőrös pók delejezőn mozgatta hosszú lábait,
készen arra, hogy kiszívja Jaqból az életerőt.
Képzeletében Ey'Lindi már nem ember volt. Hatalmas darázzsá
változott, teste tele volt parazitákkal. A mohó élősködők csipkedni,
harapdálni kezdték Jaqot, fájdalmat és közben gyönyört okozva.
A feltoluló torz képek megszentségtelenítették annak az egyetlen,
valóban gyönyörű éjszakának az emlékét.
Kérdések... Lehet, hogy Ey'Lindi is valami hasonlót él át a
démonlány előtt? Lehet, hogy az ő elméjében is ilyen förtelmessé
változtak szeretkezésük emlékei? Lehet, hogy ő is kínként éli meg
újra azt a néhány őszintén szenvedélyes, szeretettel teli pillanatot?
Ha igen... ám legyen! A szelídség a kötelességtudat ellensége.
Vajon nem követett el hitellenes cselekedetet azzal, hogy
megpróbált vigaszra lelni valamiben? Vajon ő milyen extázist élne
át, ha Ey'Lindi lassan megfojtaná, vagy tízszer, százszor a testébe
vágna egy pengével?
Miközben Jaq felemelte energiapálcáját, a démonlány széttárta
lábait. Combjai között előrecsusszant hegyes végű, kitines farka.
A farok lándzsaként mélyedt Gugol testébe. Vitalij lábujjhegyre
emelkedett, s a borotvaéles kitinnyúlvány még mélyebben
csusszant be a szervei közé. Az agóniával vegyes gyönyör
pillanatában a navigátor felsikoltott.
– Süshy!
Jaq energiapálcája aktiválódott. A démonlány körül erővonalak
kavarogtak; a színesen egymásra rétegződő aurák kihangsúlyozták,
hogy nem erre a világra való lény, hogy nincs helye ebben az
u n i v e r z u m b a n .
Metsző hangon felrikoltott. Szoprán kiáltása talán rémületet, talán
gúnyt fejezett ki.
Az energiarétegek szétrobbantak. A démonlány teste is átalakult:
lapossá vált, egyetlen, furcsa szögben meghajló lemez lett belőle. A
sík felületű lap, megszegve minden létező geometriai szabályt, a
végtelenbe nyúlt, majd apró, émelyítően fényes ponttá zsugorodott.
A pont eltűnt, csak egy fájdalmas szellemkép maradt utána.
Vitalij teteme felnyitott hassal hullott a földre. A széttépett
selyemruha cafatjai fekete falevelekként takarták be a testét.
Halott volt, már nem lehetett visszahozni az életbe. A démonlány
elrabolta a lelkét, hogy valahol máshol folytassa immateriális
fantomja kínzását.
Jaq hangosan imádkozott a hulla fejénél. Ey'Lindi a navigátor
lábánál kuporgott, készen arra, hogy azonnal végezzen Vitalijjal, ha
esetleg az életet megcsúfoló zombiként megmoccan.
– Sajnálom – mormolta.
– Én is – mondta Jaq.
Visszamentek arra a helyre, ahol Gugol rátámadt a lojális
katonákra. A túlélők időközben elmenekültek. Az egyik áldozat még
mindig nyöszörgött. '45y'Lindi könyörületesen kitörte a nyakát.
Füst kavargott a Gyönyörök sétánya fölött.
– Hangos – ismételte Ey'Lindi, de már nem Jaq fegyveréről beszélt,
hanem a közeledő, fokozatosan üvöltéssé erősödő motorzúgásról.
A zsírosan kavargó füst fátyla mögül három jármű bukkant elő; a
motorizált triciklik meghökkentő gyorsasággal gurultak a
törmelékhalmok között. Az elülső kereküket tartó villára dupla csövű
géppuskát szereltek...
Negyedik fejezet
Zömikek
A triciklik utasai zömök, alacsony, emberszerű lények voltak.
Mindhárman bozontos vörös szakállt és biciklikormányra
emlékeztető bajuszt viseltek. Fejüket sildes sapka fedte, dzsekijük
vörös, overáljuk zöld, csizmájuk ormótlan és kampós orrú volt.
Derekukra övtáskát csatoltak. Fél kézzel kormányozták járművüket;
szabad kezükben mindhárman lézerpisztolyt szorongattak. A
hátukra széles pánttal jókora bárdot erősítettek.
Jaq megkönnyebbült. Zömikek. Nem démonok, csak zömikek.
A zömikeket nem lehet megrontani a perverz kéj iránti vággyal, őket
nem lehet becsábítani egyetlen romlott szibariták által alapított
szektába sem. No nem mintha nekik nem lettek volna meg a maguk
gyengéi, ám az örömet nem a testi vágyak kielégítésében keresték.
Ők nem vágytak szeretőkre, beérték annyival, hogy degeszre tömik
a hasukat, és addig vedelik a sört, míg böfögve lefordulnak a
s z é k r ő l .
A szexualitás sátáni módon kigúnyolt változata nem vonzotta őket.
Tisztelték annyira őseik emlékét, hogy ne szennyezzék be magukat
ilyesfajta élményekkel.
Zömikek... Valószínűleg bánya technikusok, akik azért ruccantak át
a Luxus Primerre, hogy eligyák kemény munkával megkeresett
pénzüket, vagy hogy triciklijük nyergébe pattanva a városon kívüli
sivatagban összemérjék gépeik erejét, saját ügyességüket.
A két oldalsó zömik sapkája alól vastag, vörös copf lógott ki,
vezetőjük azonban kopaszra nyíratta a fejét. A triciklik csikorogva
megálltak. A géppuskák csöve Jaqra és ébenfekete, atletikus
termetű társára mutatott.
– Főnök! – üvöltött fel a rövid hajú, zömök kis fickó. – Jaq! Te lennél
az? A zömik leugrott a jármű nyergéből.
– És Ey'Lindi! Ey'Lindi!... Ez... Csak nem?!
A zömikek külsőre többé-kevésbé egyformák voltak. Mindig hűek
maradtak vérükhöz és génrúnáikhoz, de ez a széles arc, ez a
szokásosnál is nagyobb orr, ez a véreres, mogyoróbarna szempár,
amely nem pislogott és nem is szikrázott, ezek csakis...
A tricikliről leugró zömik lekapta a sapkáját, és izgatottan gombócot
gyúrt belőle. A tarra borotvált koponyán arasznyinál is hosszabb
sebhely vöröslött. Egyszer száz évvel korábban – Jaq ismert egy
zömik mérnököt, akinek éppen ilyen heg volt a fején.
– Zhord!
Jaq és Ey'Lindi egyszerre mondta ki a kis fickó nevét. Zhord futva
elindult feléjük, azután hirtelen megtorpant.
– Huh! – kiáltotta. – Erre aztán tényleg nem számítottam! –
Megállás nélkül gyűrögette a sapkáját.
Így közelebbről már látszott, hogy Zhord nem teljesen kopasz. A
vörös sebhely mellett ugyan nem serkent ki a haj, de feje többi
részén borostához hasonló rövidke tüskék meredeztek. A jelek
szerint csak mostanában hagyta abba a rendszeres borotválkozást,
mert itt-ott fel lehetett fedezni rajta egy-két barnára száradt
vércsíkot, a korábbi fejsimítások félreismerhetetlen jeleit.
Valószínűleg a Caput Cityben kirobbant lázadás volt az oka annak,
hogy Zhord az elmúlt néhány napban elhanyagolta a külsejét.
Egy zömik számára megalázó, ha átölelik, és Jaq meg Ey'Lindi se
szívesen árulta volna el egy ilyen gesztussal az érzelmeit. Mind
tisztában voltak azzal, milyen abszurd látványt nyújtanának, ha
ö s s z e k a p a s z k o d n á n a k .
– Huh! – ismételte a kis fickó. Ez az egy szó éppúgy kifejezte,
mennyire örül a találkozásnak, mint egy mégoly hosszú litánia.
De hogyan került Zhord éppen ide? Talán a Császár szelleme
vezérelte erre a világra? Vagy esetleg valamelyik Tarot-fürkésztől
kért tanácsot? Az elképzelhetetlen, hogy ő maga nyúlt a
jóskártyához; egyedül sohasem tudta használni a birodalmi paklit,
de nem is nagyon akarta megpróbálni a dolgot. A legtöbbször még
arra sem volt hajlandó, hogy imádkozzon a hajtóműveknek.
Jaq saját idejében csupán néhány hónap telt el azóta, hogy Zhord
elszakadt tőlük. Zhord feje fölött közben évtizedek múlhattak el,
attól függően, hogy hány idősűrítő intersztelláris utazáson vett részt.
A zömikek évszázadokig élnek; Zhord akkor még alig volt több
ötvennél. Attól eltekintve, hogy nem volt haja, és hogy az a sebhely
ott vöröslött a koponyáján, nagyjából úgy nézett ki, mint amikor
e l v e s z t e t t é k .
Vajon az ő szemszögéből nézve milyen hosszú idő telt el azóta?
– Mit keresel itt? – kérdezte Jaq.
– Huh, ez aztán az öröm!
A felugató fegyverek és a levegőt megrázó robbanások Jaqnak
eszébe juttatták, hogy itt, a Gyönyörök sétányán, aligha célszerű
folytatni a beszélgetést. A közelben az Istencsászár egyik kiégett,
félig romba dőlt szentélye állt.
– Menjünk be oda – mondta Jaq.
Az épület elegánsan domborodó kupolája félig leszakadt, a tetőn
tátongó lyuk – mintha egy koponyára ütött lék lett volna – alatt
törmelék halom magaslott. A falak megperzselődtek, a robbanások
lyukakat ütöttek rajtuk. Az aranyveretes kaput már csak egyetlen
sarokvas tartotta a helyén.
Jaq, ahogy belépett a szentélybe, iszonyatos haragra gerjedt. Az
Istencsászár oltár mozaikját vér- és ürülékfoltok szennyezték. A
hitbeli tisztaságot jelképező zászlókat leszaggatták, a szent
ereklyéket összetörték és szétszórták. Az oltárkép előtt egy
kibelezett prédikátor feküdt.
A halotton kívül senki sem volt a szentélyben. Zhord zömik társai a
kapu elé állították triciklijüket, géppuskájukat az út felé fordították.
– Huh, majdnem teljes három évembe tellett, mire eljutottam a
Marsra. Úgy hallottam, ott mindig akad munka az ügyes
technikusok számára. A belem is kidolgoztam, úgy meghajtott az a
fránya Adeptus Mechanicus. Tizenöt esztendőn át egy bűzös
gyárbolyban éltem... No, de a lényeg az, hogy legalább nem
lustultak el az ujjaim, nem felejtettem el semmit abból, amit tudtam.
Igaz, munka közben megállás nélkül gajdorásznom kellett azokat az
ostoba Utániakat, de most már mindegy... Amikor az előbb azt
mondtam, hogy kidolgoztam a belem, azt nem szó szerint értettem.
Ha valami bajom lett volna a munkától, a technopapok biztos
kiborgot csinálnak belőlem. Képzeljétek el, hogy néznék most ki, ha
a felső felem olyan kiber izéből lenne! Ó, szent őseim, még jó, hogy
ezt megúsztam!
Zhordból kéretlenül is ömlött a szó.
– Ezután kijutottam a csillagok közé. Az egyik Titán-légiót kiszolgáló
személyzet tagja lettem. Vagyis... tesztelőmérnök. Ezt most te, Jaq,
biztos az Istencsászár gondviselésének neveznéd. Mármint azt,
hogy ilyen jó helyem lett. De biztosíthatlak, ha egy hónapig
tesztelgetnéd azokat a fegyver hegyeket, megváltozna a
véleményed! – Zhord kuncogott egy sort, azután krákogott egyet, és
a padlóra köpött.
– Megköszönném, ha nem felejtenéd el, hogy ez még mindig a
Császárunk szentélye – jegyezte meg Jaq rosszallóan.
– Ó, bocsánat! Elnézést. – Zhord fürgén lehajolt, és dzsekije ujjával
feltörölte a padlót. – Az a baj, Jaq, hogy a tüdőmből még mostanra
se tisztult ki a marsi por.
– Pedig elég hosszú idő eltelt azóta, feltéve, hogy nem voltál
s z t á z i s b a n .
– Hát... abban tényleg nem voltam. A Titán-ügy után megfordultam
itt-ott. Egyik csillagtól a másikig mentem. Itt egy év, ott kettő. Volt,
ahol tovább maradtam. Mindenütt dolgoztam, de leginkább csak
azért, hogy teljen az idő. Tudod, Jaq, sejtettem én, hogy ha sikerül
meglépnetek a Földről, akkor visszamentek a jó öreg
Tormentmumra, és befeküsztök a sztázisba. Kéznél akartam lenni,
amikor újra elődugjátok a képeteket. Nagyon valószínűnek tűnt,
hogy ebben a régióban bukkantok fel újra, mert számítani lehetett
arra, hogy a lehető leghamarabb meg akarod tudni a... a tudod,
mivel kapcsolatos híreket. Azt éppen nem jelenthetnénk ki, hogy
felgyorsultak a dolgok. Egyedül a halál az, ami mindig gyors.
Vagyis... – Lenézett a padlón heverő kizsigerelt papra. –
...majdnem mindig.
Az évek áramlata mindig magával hozza a maga esemény
sodradékát. A hidraössze esküvés nemzedékeken, évszázadokon
keresztül titok volt. A Császár és Jaq Ordója nem kényszerült rá,
hogy gyorsan reagáljon.
– Aztán, úgy tíz éve, megnősültem. Egy gyönyörű zömik hölgyet
vettem el...
Gyönyörű! Mit jelent az, hogy gyönyörű? És meddig marad meg a
dolgok szépsége?
A szentély előtt húzódó sétány, maga a Luxus Primer, valamikor
gyönyörű lehetett. Mivé lett szépsége? Az utcát törmelékhalmok
csúfítják, a bolygón egy Káoszimádó szekta lázong. Vagy talán az a
gyönyörűség, amit Vitalij megtapasztalt a halála előtti
másodpercekben? Gyönyörű lehet egyáltalán egy zömök törpe
asszonyság, akinek a csípője legalább olyan széles, mint egy
öszvér háta? A szépség, a gyönyörűség és a gyönyör '6Dindig
r e l a t í v .
Zhord kitörölt egy könnycseppet a szeméből.
– Szegény Grizzy! Egy földrengés során halt meg. A fél gyár
ráomlott. Ástam és ástam, de... No, de most inkább ne erről
beszéljünk! Az élet megy tovább. A halál is megy tovább. Tudtam,
hogy egy nap majd előkerültök. Mármint te és ő. – A zömik a fekete
szintetikus bőrrel borított orgyilkos felé biccentett. – Mert tudod, Jaq,
nem az a legszörnyűbb, amikor az ember rádöbben saját
halandóságára. Az a legrosszabb, amikor egyedül marad. Mi ott a
hajón olyan... családfélét alkottunk. Fura szerzetek voltunk mind,
csodabogarak, de a közös cél összehozott minket. Aztán ott a
Császár palotájában elszakadtunk egymástól, de most... – Megint
megtörölte a szemét. – Most újra együtt vagyunk. Huh! Mondjátok
már, hol van Vitalij? A Tormentumon maradt?
Ey'Lindi halk hangját suttogássá tompította a torkába dugott filter.
– A Káosz egyik cafkája meghódította Vitalijt, és pár órával ezelőtt
végzett vele.
Káoszlény volt a dög, úgy nézett ki, mint Slishy. Elrabolta Vitalij
l e l k é t .
Jaq ingerült mozdulattal csendre intette Ey'Lindit – nem akarta,
hogy Zhord zömik kuzinjai tudomást szerezzenek az esetről –, de a
kis fickó így is éppen eleget hallott. Leült a földre, és a fejét rázva
nyöszörögni kezdett.
– Ó, szentséges őseim!
Jaq megvonta a vállát.
– Ami történt, megtörtént. Éppen te mondtad az előbb: az élet megy
tovább. Az időt nem lehet visszaforgatni. Amit nem sikerült
elmondanunk, az elmondatlan marad. Amit nem sikerült
megtennünk, azt már nem pótolhatjuk be. De... mindig van valami,
amit megcsinálhatunk. Valami, ami nem más, mint a bosszú, a
Császár nevében!
– Ami engem illet, nem igazán tudom, hogy állhatnék bosszút egy
földrengésen – motyogta Zhord. Felállt, és ökölbe szorította sonka
nagyságú kezét. – Vitalijt azonban megbosszulhatom!
– Ez igaz – bólintott Jaq komoran –, de vannak fontosabb dolgok is,
mint a bosszú.
Amikor ezt kimondta, nem arra gondolt, hogy a Luxus Primer
megtisztítása fontosabb, mint Vitalij Gugol megbosszulása.
– Huh, Gugol! – rikkantott a kis fickó. – Mennyire imádta a verseket
meg a romantikát! Jobban tette volna, ha nem foglalkozik annyit a
szerelemmel meg a vággyal, ha inkább végighallgatja a bátor zömik
hősökről szóló balladákat. Persze rajta ez se segített volna.
Érzelgős fickó volt, és...
– Azonkívül – vágott közben Ey'Lindi –, hogy megnősültél, mit
csináltál még?
– Hát az elmúlt pár évben különböző inkvizítorok mellett
dolgozgattam. Ne gondoljatok semmi különösre, némelyik azt sem
tudta, hogy a világon vagyok. A kíséretükhöz tartoztam, meg
hasonlók. A hajójuk legénységének tagja voltam. Abban
reménykedtem, hogy sikerül megtudnom valamit rólatok vagy arról
a... tudjátok, miről. Találkoztál valaha egy bizonyos Torq Serpilian
nevezetű inkvizítorral? – kérdezte Jaqtól.
– Tudomásom szerint nem – felelte Jaq. – Persze lehet, hogy
megfiatalították az illetőt, és ez már az új neve.
Zhord megrázta a fejét.
– Megfiatalítás? Az meg micsoda?
Lehet, hogy Zhord esze egy kicsit eltompult az évek során?
– Egyébként – folytatta Jaq – nem valószínű, hogy összefutottam
vele, hiszen azóta már egy teljes évszázad eltelt. Új inkvizítor lehet.
– A fenébe! Az időről teljesen megfeledkeztem. A valódi emberek
általában nem élnek olyan sokáig, mint a zömlkek.
Zhord talán felhúzta magát valamin? Tényleg bosszúsan csengett a
hangja? Jaq nem tudta eldönteni.
– Mi van ezzel a Serpiliannal? Mit tud rólam? – Jaq halkabbra fogta
a hangját.
– Tud a hidra-összeesküvésről?
Zhord szeme tágra nyílt, ártatlan arccal tiltakozni kezdett.
– Nem, semmit! Legalábbis nem tudok arról, hogy tudomása lenne
a... dologról. Tulajdonképpen nem is fontos az egész, csak ő volt az
az inkvizítor, aki mellett legutoljára dolgoztam.
– Ő jósolt neked a Tarotjából? Tőle tudtad, hogy ide, a
Luxus-rendszerbe kell jönnöd, ha találkozni akarsz velünk?
– Huh! Éppen erről a Tarot dologról akartam mesélni, főnök. Igen,
tényleg szükségem volt azokra a kártyákra, vagyis inkább valakire,
aki az imáival képes kikényszeríteni a jövendőt azokból az átkozott
lapokból. Ennek ellenére nem voltam olyan ostoba, hogy éppen egy
másik inkvizítortól kérjek segítséget. Tudom ám én, hogy mi a
t i t o k t a r t á s !
Lehet, hogy Zhord nem mond igazat? Lehet, hogy valami hihető
hazugsággal akarja félrevezetni Jaqot?
Mindenesetre furcsa, hogy a kis fickó különböző inkvizítorok mellett
„dolgozgatott”, pusztán azért, mert remélte, így lehetősége '6Cesz
arra, hogy újra csatlakozzon Jaq csapatához. Ahhoz a csapathoz,
amelyet ő „család”-nak nevezett.
Milyen furcsa, eltorzult változata volt ez a valódi családoknak! Jaq, a
titkos inkvizítor volt a családfő, az orgyilkos Ey'Lindi – aki titkon egy
förtelmes bestiát nevelgetett a gyomrában – pedig az asszonya.
Vitalij, a hipertéri navigátor – akinek a lelke azóta már egy
démonlány karmai között kínlódik – mint deviáns kisöcs. Milyen
megható volt Zhord elképzelése!
A zömik meglehetősen naivan viselkedett, amikor elszegődött az
inkvizítorok mellé. Még akkor sem tudhatta volna meg tőlük a Jaqra
meg a hidrára vonatkozó információkat, ha az illetők véletlenül a
belső rend titkos tagjai, és tudomásuk van ezekről a dolgokról. Az
Inkvizíció – kiváltképpen a belső rend – tagjai mindig véresen
komolyan vették a titoktartást. Előfordult, hogy egynémely
információ annyira titkos volt, hogy birtokosai még önmaguk elől is
eltitkolták: nem gondoltak a dologra, és ha mégis eszükbe jutott, a
titoktartási kötelezettség megszegése miatt eretneknek bélyegezték
m a g u k a t .
Ilyen hétpecsétes titok lehetett az is, hogy létezik egy minden
bizonnyal renegát inkvizítor, aki az Iszonyat Szemében ellátogatott
az egyik káoszvilágra, majd behatolt a Császár tróntermébe.
Minimális volt az esély arra, hogy Serpilian – vagy bármi legyen is a
valódi neve – véletlenül kifecsegjen az emberei előtt egy ilyen titkot.
Az Inkvizíció archívumaiban gigantikus mennyiségű adatot
halmoztak fel, ám létezett egy mondás, amelyhez minden inkvizítor
úgy tartotta magát, mint a legszigorúbb törvényekhez. Az ember
nem firkál adamantiumra. Az ember, amikor minden létező anyagok
legkeményebbikére ír, takarékosan bánik nemcsak a szavakkal, de
a betűkkel is. Az inkvizítorok szívének legalább olyan keménynek
kellett lennie, mint a márvány vagy az adamantium. Ami ide
bevésődik, az igazán fontos és lényeges. Az ilyen fontos és
lényeges dolgokat pedig épeszű ember nem fecsegi ki. A
szócséplés az eklézsiák karizmatikus gyóntatóinak dolga volt, azoké
a papoké, akik mondatkorbácsaikkal képesek voltak rávenni
híveiket arra, hogy vessék ki maguk közül az eretnekeket.
Jaq is tisztában volt azzal, mit jelent a titoktartás. Tudta, hibát
követett el, amikor hagyta, hogy Ey'Lindi, Gugol és Zhord
megismerje a Káosz természetét. Ám ha nem avatja be őket a
titkaiba, talán semmit sem sikerül elérnie.
Furcsa gondolata támadt. Elért egyáltalán valamit?
Mit remélt valójában attól, hogy egy elrabolt vagy együttműködésre
kényszerített asztropata segítségével belehallgat a kozmoszban
folyó pszichikus beszélgetésekbe? Ugyan mi lényegeset szűrhetett
ki az űrben keringő számtalan információból és közlésből?
Amikor a remény elenyészik, az ember kínja erősbödik.
– Hm – szólalt meg Zhord –, tudjátok, szeretek inkvizítorok
közelében lenni.
Melletted, Jaq, hozzászoktam. Az inkvizítorokkal mindig történik
v a l a m i .
A Zhord által előadott történet nem volt teljes egészében hihető. De
mi az, amire a sötétség és a hazugság e kozmoszában rá lehet
fogni, hogy igaz? Csak a fénylő Astronomican, semmi más. Ez a
sugár nem hordozott magában más információt, mint az inspiráló és
létfontosságú igazságot: itt a Föld, a Birodalom szíve. Itt a Császár,
aki mindenkire vigyáz – már amennyire egy haldokló isten képes
vigyázni híveire.
– Um, egy bizonyos költő, egy hölgy volt az, aki kiolvasta nekem a
kártyákból a lényeget. Johanna Harzbellének hívják. Valhall
kormányzójának unokahúga. Na, ott, Valhallon, ott aztán tényleg
meleg volt a helyzet.
A helyzet olyan meleg lehetett, hogy a nagy forróságban „elégtek” a
baj forrására és természetére vonatkozó feljegyzések.
– Ott szereztem ezt a sebhelyet. Ott, Valhallon. Johanna valójában
pszichikai mutáns volt, de összeköttetéseinek köszönhetően sikerült
megszöknie a Fekete Hajóról. Egy pszicho pajzzsal védett lakásban
élt, így a démonok nem fedezhették fel. Sikerült munkát szereznem
nála, az volt a feladatom, hogy a gondját viseljem.
– Híresek voltak a versek, amiket írt? – kérdezte Ey'Lindi.
A versek híresek lehetnek a költő szülőbolygóján vagy lakhelyén, de
ez még nem garancia arra, hogy máshol is ismerik őket. A
kozmoszban még a leghíresebb költők sem jelentősebbek, mint a
tízezer négyzetmérföldnyi sivatagban egyetlen parányi homokszem.
Ha a félmillió világ mindegyikén minden száz évben csak tíz
költőgéniusz születik, az azt jelenti, hogy röpke ezer esztendő alatt
ötvenmilliárd bárd próbálja megénekelni u233 erzéseit. Tízezer esztendő
távlatában ez annyi, mint ötszázmilliárd költő... A saját korukban, a
saját világukon mindegyikük ismertté válik, ám ha feltételezzük,
hogy egyikük nevének kiejtése sem tart tovább két másodpercnél,
harminckét szabványévet kellene arra áldoznunk, hogy felolvassuk
a teljes névsort. A zsenik menthetetlenül belemerülnek a
jelentéktelenség tengerébe. Hogyan lehettek volna híresek ennek a
bizonyos Johanna Harzbellének a versei, amikor egy isten háta
mögötti világon élt, amelyen ráadásul háború tombolt?
Valhall... Jaq azt sem tudta, merre lehet ez a világ. Azzal, hogy
Zhord kiejtette a nevét, csak látszólag támasztotta alá
igazmondását. Azzal, hogy erre a pszichikai pajzsokkal védett nőre
hivatkozott, aki állítólag költő volt, még nem bizonyított be semmit.
Zhord megrázta a fejét.
– A, nem, csak úgy magának írogatott. Ráadásul egy olyan nyelvet
használt, helyet ő fejlesztett ki, és rajta kívül senki sem érthette.
– Ezek szerint a közönsége egyszemélyes volt.
– Igen, de a versei gyönyörűen hangzottak. – A kis fickó zavartan
tördelte a kezét. – Johannának volt egy ugyanolyan állata, egy
pontosan olyan macskája, mint Parsheen mamának. Annak olvasta
fel a verseit. Az állat, úgy tűnt, megértette, amit mond. Lehet benne
valami, hiszen Johanna pszichikai erővel rendelkezett... Annak a
macskának különben pontosan olyan aranyszínű szeme volt. mint
Ey'Lindinek. Tudtam, ha Johanna kiolvassa nekem a kártyából azt,
ami érdekel, meg kell ölnöm. Mert ugye, Jaq, fő a titoktartás! Ezért
nem sürgettem a dolgot... Aztán váratlanul kimúlt a macska. Valami
tumor volt a torkában. Johanna teljesen letört, megrettent a
magánytól. El sem tudjátok képzelni, mennyire megviselte a
kedvenckéje halála! Itt, a pusztulás univerzumának közepén! Ő is
meg akart halni. A háborúnak meg nem akart vége szakadni.
Döntöttem. Megkértem Johannát, hogy nézze meg, mi van a
kártyákban. Üzletet kötöttünk. Ö jósolt nekem, én pedig
megfojtottam. Így szólt az egyezségünk. Mindketten tartottuk
magunkat az ígéretünkhöz, főnök. – Zhordon egyre
szembetűnőbben megmutatkoztak a nyugtalanság jelei.
Létezik, hogy ez a nő egy pszichikai pajzsokkal védett lakásban
képes volt értelmes dolgokat kiolvasni a Tarotból? Úgy, hogy a
pajzsok elválasztották a kozmosz pszichikai áramlataitól? Egy laikus
erre rögtön rávágná a választ: nem, ilyen nem lehetséges! Zhord
viszont annak idején tanúja volt, hogy Jaq a hipertéri démonok ellen
pszichikai pajzsokkal védett Tormentum Malomra fedélzetén olvasni
tudott a saját paklijából.
Zhord valamilyen távcső vagy hasonló eszköz segítségével látta,
amikor a Tormentum Malorum leszállt Caput City űrkikötőjében.
Bizonyára már első pillantásra felismerte a szokatlanul karcsú hajót.
A lázongások miatt a zömik nem mehetett egyenesen a kormányzói
palotába, azt viszont tudhatta, hogy Jaq első útja éppen oda fog
vezetni. Azt is sejthette, hogy az inkvizítor nem cél és ok nélkül
érkezett a Luxus Primerre; rájöhetett, hogy Jaq keres valamit. Aki
pedig keres valamit, az előbb-utóbb elindul a városba...
A zömik története hihetően hangzott. Túlságosan hihetőnek.
A Tormentum Malorum fedélzetén volt egy Veritasnak nevezett
szer, amellyel rá lehet kényszeríteni az embereket az
i g a z m o n d á s r a . . .
– Elég ebből! – csattant fel Jaq. – Eleget locsogtál a feleségedről és
a költőnődről! Elvesztettük a navigátorunkat. Gugol halott, a teste
legalábbis már nem él...
– Ezek szerint szükségünk van egy új navigátorra, főnök –
állapította meg a zömik.
Szükségünk van egy új navigátorra. Mármint neki is szüksége van
egyre... Ezek szerint Zhord biztosra veszi, hogy a kis „család”
e g y e s ü l ?
– Véletlenül éppen ismerek egyet – folytatta a zömik. – Bujkál. Már
éppen mondani akartam, de annyira megdöbbentett az, ami Vitalijjal
t ö r t é n t . . .
Zhord története hihető volt; minden igaznak tűnt, amit mondott.
– Tulajdonképpen én és a cimboráim segítettünk neki elrejtőzni. Mi
mentettük meg. A szektások meg akarták lincselni, de felvettük a
triciklinkre, és kimenekítettük a tömegből.
– A hiperszeme nem védte meg a szektásoktól? – kérdezte
E y ' L i n d i .
– Hát elég furcsa figura ez a navigátor. Nem használta a szemét.
Ebben nem volt semmi különös. Így vagy úgy, de valamennyi
navigátor fura szerzet. Érthető; teljesen ép ésszel nem lehet kibírni
a hipertér látványát.
A félig lerombolt szentély kapuja előtt felugattak Zhord társainak
géppuskái. A hüvely nélküli kerámialövedékek iszonyatos
sebességgel száguldottak végig a Gyönyörök sétányán. Az egyik
füstfátyol mögül előbukkant egy csapatnyi szektás. A majd
százfőnyi csürhe a szentély felé tartott. Élükön egy szőke nő rohant.
Combközépig érő csizmát és testhez tapadó, fekete gumiból készült
akrobatatrikót viselt, amelyre obszcén trófeákat aggatott. Kezében
lézerpisztolyt lóbált. Normális emberkeze volt, nem rákollója, ám az
arcát takaró kacér maszk alól kivillanó szemének furcsa alakja
elárulta, már benne is ott munkálkodnak a démonok.
Ha nem így lett volna, miért éppen a már amúgy is lerombolt
szentély ellen vezette őrjöngő szektásait? Ha nem a démonok,
akkor ki súgta meg neki, hogy a falak mögött egy olyan inkvizítor
tartózkodik, aki nemrég elűzött egy démonlányt, energiapálcájával
szétoszlatva az égen megjelenő káoszlény testét?
A golyók tucatnyi szektást ledöntötték a lábáról. A szőke nő
f e l r i k o l t o t t .
– Aki megöli, asz elveszheti a tesztem! Aki elveszni akar engem,
asz gyilkol!
Jaq ekkor már a kapu mellett állt. Zhord felugrott a triciklijére,
megrántotta a kormányon lévő két kart, és tüzet nyitott a
közeledőkre. A három zömik sortüze széles lékeket vágott az
eszelős szektások egyre közelebb nyomuló falába. A triciklikre
szerelt géppuskák nem voltak alkalmasak célzott lövések leadására,
de kaszálni remekül lehetett velük. Most éppen megfeleltek a
célnak; megvadult tömeget képtelenség lenne olyan precíziós
puskákkal megfékezni, amilyeneket az orvlövészek használnak.
A szektások közül azonban túl sok maradt életben; mintha
láthatatlan aurák tették volna sebezhetetlenné őket. Roham közben
ők is lőttek; golyók és sörétek kopogtak a félig leszakadt kapun és a
kerámiafalakon, hogy azután gellert kapva bepattanjanak a szentély
b e l s e j é b e .
Az egyik zömik felüvöltött, és felemelte a kezét, hogy kirántsa a
szeméből a srapnelt. A következő lövedék a torkát ütötte keresztül.
A szájából és a sebből egyszerre buggyant ki a vér. Hörögve
lefordult a tricikli nyergéről.
Az inkvizítor Zhord válla fölött lövöldözött.
R A A R K p o p S W U S S S p u f f B A M M .
A csizmás, gumimezes szőkeség lemaradt a szektásaitól. Ő nem
próbált közelebb kerülni a szentélyhez, széltében táncolta végig az
arcvonalat. Ha valaki, akkor ő minden bizonnyal rendelkezett
valamilyen védőaurával. Az irtózatos fegyver ropogásra ügyet sem
vetve táncolt, a zajt túlvisítva buzdította katonáit:
– Gyilkolj! Elvessz!
Az eltorzult arcok közelebb kerültek a szentélyhez. A támadók
fegyverei egyre több golyót köptek a falakra. A második zömik
hanyatt vágódott. Arca helyén csúf seb tátongott. Néhány találat
érte Jaqot. Nem esett komolyabb baja, de a megmerevedő
hálópáncél megakadályozta, hogy viszonozza a tüzet. Zhord lejjebb
hajtotta a fejét, és folyamatosan lőtt. Ey'Lindi a kapu melletti
oszlophoz húzódva ismét célba vette a szőkeséget. Egyszer már
rálőtt, de a nő olyan kiszámíthatatlanul mozgott, hogy a tűlövedék
mellé ment.
Mi lehet nagyobb szégyen egy orgyilkos számára annál, hogy elvéti
a célpontot? Ey'Lindi a ravaszra tette az ujját. Azután lehunyta a
szemét, hogy átvigye magát abba a Zen állapotba, amelyben
képessé vált a sötétben is célba találni. Keze megremegett. Ujja
keményebben feszült a ravaszra. A fegyver kiokádta magából a
toxikus tűket.
A szőkeség nem hagyta abba táncát, ám mozgásában már nem
lehetett felfedezni a korábbi kecsességet. Izmai összerándultak,
testét megfeszítette a halálos görcs. Szeme kidülledt, a szája
habzott. Remegő kocsonyává változott; csak csizmája és
gumidressze akadályozta meg, hogy híg zseléként a földre
t o c c s a n j o n .
Egy másodpercig tartott a halott test tétovázása. Az elernyedt
bőrzsák összeroskadt.
A rohamozó szektások megálltak. Mintha egy láthatatlan kéz
elmetszette volna az őrjöngő bábokká változtatott emberek
mozgatózsinórjait. Némelyikük orra bukott, mások tovább
közeledtek a szentélyhez, de rohanásuk szánalmas cammogássá
változott. Zhord géppuskái fáradhatatlanul ontották magukból a
halált. Jaq fegyvere sem hagyta abba a
RAARKpopSWUSSpuffBAMM mantra szerű ismétlését.
A néhány túlélő elmenekült. A szentély előtt csak halottak és
sebesültek maradtak.
Némelyik halálos sebet kapott szektás rángatózva nyöszörgött.
Ey'Lindi kilépett a triciklik mögül, sorra a kínlódókhoz lépett, és
tőrként nyakukba döfte az ujját. Könyörületes orgyilkos...
– Ezen a hullahegyen nem megy át a triciklim – morgott Zhord.
Ey'Lindi közben már nekilátott, hogy a hullákat félrehajigálva
ösvényt nyisson a zömik járműve számára. Lehajolt, egyik kezével
megfogott egy gallért, a másikkal belemarkolt egy bozontos
üstökbe. Felegyenesedett, óvatosan körülnézett, nem maradt-e a
közelben valaki, aki rájuk támadhat, majd oldalra taszította a két
t e s t e t .
Zhord letérdelt halott zömik pajtásai mellé.
– Huh – mondta az egyiknek. Úgy ejtette ki a szót, mintha búcsúima
lenne. – Térj meg őseink közé! Ég áldjon! – Nem fogta le társa
egyetlen épen maradt szemét.
– Huh – mondta a másiknak is, azután Jaqra nézett. – Ami a
közlekedési eszközt illeti, azt hiszem, most megoldódott a kérdés.
Persze csak akkor, ha te, Jaq és Ey'Lindi képesek lesztek felpakolni
hosszú lábaitokat ezekre a zömikekre méretezett triciklikre. – Az
orgyilkosnőre nézett. – Vagyis... Ey'Lindi számára ez nem fog
problémát okozni, ő úgyis oda tolja a csontjait, ahová akarja.
Ey'Lindi valóban képes volt rá, hogy eltorzítsa testét,
megváltoztassa alakját. Ennek köszönhetően még a legszűkebb
járatokon is keresztül tudott hatolni. Ám egy ilyen triciklit akkor sem
lehet kificamított térddel meglovagolni, ha az a bizonyos ficam
szándékos mozdulat eredménye.
Jaq az egyik tricikli mellé lépett, és felült a nyergére. Mindkét térdét
f e l h ú z t a .
– Azt hiszem, menni fog a dolog – mondta. – Elvégre ti törpék
vagytok, nem pedig manók!
Zhord büszkén kihúzta magát. Körülnézett; a sapkáját kereste. Nem
találta, ezért az egyik halott zömikét tette a fejére.
Jaq díszes fekete ruhája jobb napokat is látott már. Habár ki lehet-e
jelenteni, hogy az egyik nap bármivel is jobb vagy rosszabb, mint a
másik? Létezett olyan nap, amely különbözött az előzőektől vagy az
utána következőktől? A Birodalomban emberek milliói haltak meg
minden másodpercben, és emberek milliói születtek. Agónia és
kétségbeesés, öröm és világrajövetel jellemzett minden egyes
napot.
– Mindenek Atyja – suttogta Jaq –, te hogyan bírod ki a létet?
– Huh. – Zhord csak ennyit fűzött hozzá a kérdéshez. Felült a
triciklijére, és elhajította a bárdját, amely igencsak akadályozta a
mozgásban. – No, akkor most találjuk meg istentől elfeledett
családunk negyedik tagját!
– Nem – jelentette ki Jaq. – Nem feledkezett meg rólunk. Ő soha
senkiről sem feledkezik meg.
Addig nem, míg az élet ott pislákol az örök mozdulatlanságra
kényszerült halhatatlan Császár lelkében. Addig nem, míg a neki
feláldozott sok ezer fiatal pszi lélek folyamatosan csorgatja bele az
energiát. Addig semmiképpen sem, amíg millió szilánkra
hasadozott, önálló életet élő tudata képes fenntartani a kényes
e g y e n s ú l y t .
A Császár nem feledkezhet meg róluk! De ha egyszer mégis
megteszi, ha megszűnik a védelme...
A hidra máris készenlétben áll, arra vár, hogy beköltözzön az
emberek – valamennyi ember – fejébe, és dróton rángatott bábbá
változtassa az egész fajt. Olyan bábbá, mely úgy ugrál, úgy él, és
úgy pusztul el, ahogy az elme tolvaj szörnyeteg urai akarják.
Jaq a lelke mélyén csak helyeselni tudta az összeesküvés
állítólagos célját. Ha valóban az volt a cél, amit a tudomására
hoztak! Ebben egyre inkább kételkedett...
Ah, a terv felért egy extrém méretű árulással. Ha az összeesküvők
sikerrel járnak, az emberi faj kívülről irányított dühöngő csordává
változik. Milyen könnyű lenne ezután szabadjára ereszteni egy új,
gyilkos, minden eddiginél iszonyatosabb káoszistent! Milyen
könnyen átvehetnék a káoszlények a hatalmat a galaxis világain!
Milyen könnyen átcsoroghatnának a hipertér teremtményei!
Vajon mi védelmezheti meg az emberiséget? Mitől lehet megváltást
r e m é l n i ?
Nos, talán ettől a fegyvertől, a Császár Kegyelmétől. És a fekete
energiapálcától. Meg Ey'Lindi tűpisztolyától és többi orgyilkos
s z e r s z á m á t ó l .
És persze Jaq Draco pszichikai képességeitől.
Ötödik fejezet
Hiperszem
Amíg hatalmas kitérőket téve, cikcakk vonalban átjutottak Caput
City másik végébe, amíg elértek ahhoz az utcához, amelynek egyik
épületében ott rejtőzött a navigátor, akit Zhord „dugott el”, több
véres incidensben volt részük.
Az azért különös, hogy Zhord, mintha előre tudta volna, milyen
helyzetbe kerülnek „családja” életben maradt tagjai, elbújtatta a
menekülő navigátort. Mintha a zömik megérezte volna, mint ha jó
előre kihallotta volna a Tormentum Malorum előző navigátorának
verseiből, hogy Gugol el fog pusztulni, hogy áldozatául esik egy
förtelmes démonlánynak.
Persze a zömikekre nem jellemző ez az érzékenység, ők nem
látnak bele a jövőbe. Amit Zhord tett, azt pusztán szánalomból tette.
Vagy mégsem? Logikáját nem volt nehéz nyomon követni.
Ha a szektások átveszik a város irányítását (ugyan ki merte volna
teljes bizonyossággal kijelenteni, hogy erre nem kerül sor?),
számítani lehetett rá, hogy a tömegmészárlás folytatódik. Azóta
valószínűleg már a szomszédos városokban is kitört a lázadás.
Nem volt hova menekülni, legfeljebb a sivatagban lehetett volna
menedéket keresni. Három triciklis zömik azonban nem is
remélhette, hogy élve marad a sivatagban, míg tíz vagy húsz év
múlva – vagy talán sohanapján – megérkeznek a felmentő
csapatok, míg valamelyik naprendszerből átvezénylik a Luxus
Primerre a birodalmi gárdistákat.
Ha a Luxus Primer a hatalomátvétel után is képes ellátni a galaxist
exportcikkeivel, az új rezsim az egész felkelést Lord Lagnost
nyakába varrhatja, a mészárlásért pedig a birodalmi papság helybeli
képviselőit és a békebírákat teheti felelőssé. Ha a Birodalom
ellátását továbbra is biztosítani tudják, senki sem fog azzal törődni,
hogy a krízis legválságosabb pillanataiban milyen üzeneteket
röpítettek ki az űrbe az asztropaták. A Birodalom képviselői
elgondolkoznak majd. Lehet, hogy valóban az a szánalmas
kormányzócska, az a Lagnost szított lázadást? Lehet, hogy a
Birodalom ellen uszította a népet? Talán azok a segélykérő
kiáltások is hamisak voltak. Talán Lagnost megpróbálta mindentől
és mindenkitől független kormányzóvá kikiáltani magát. Nem is
csoda, hogy fájt a foga a bolygóra, hiszen a Luxus Primer gazdag
világ. Szerencsére az új rezsim hű a Birodalomhoz és a
C s á s z á r h o z !
Az igazságot a fonákjára lehet fordítani. Semmi sem igazolja a
démoni erők jelenlétét. Jaq Dracón kívül senki sem látta az ég alatt
alakot öltő szörnyet.
A romlott új rezsim – amely természetesen képes lesz a
kormányzásra – ezután kinyújtja rút csápjait és démoni karmait a
bányabolygó és az iparhold felé. Ha a sivatagba menekült három
zömik ezután megpróbálna visszatérni a bányavilágra, ha
előmerészkednének rejtekhelyükről, biztosan lenne valaki, aki
rájönne, hogy ők tudják, valójában mi történt a Luxus Primeren. A
halott tanúk nem beszélnek...
Így tehát a zömikeknek, ha életben akarnak maradni, nem marad
más választásuk, a csillagok felé kell fordulniuk. Mivel az
intersztelláris navigátorok többségét lemészárolták, a menekülő
zömikeknek kapóra jön, ha elbújtatnak egy navigátort, akit szükség
esetén felhasználhatnak a saját céljaikra.
Egy „eldugott” navigátor. Az adu, amit a parti végén ki lehet játszani.
Az egyik rádióállomás felé sötét uniformist és tükör vizort viselő
békebírák közeledtek. Az épület elülső részét csodálatos majolika
mozaik díszítette. A bejárat fölötti frízen büszkélkedő aranybetűs
felirat – VOX IMPERATORIS – elárulta, az állomás hithű műsorokat
s u g á r o z .
Vagy legalábbis ezzel foglalkozott valamikor. A „Császár Hangja” a
lázadás kitörése óta főként ostoba és hamis híreket, elferdített
tényeket közvetített. Az épület tetején csavaros, dugóhúzóra
emlékeztető alakú, narancssárga és zöld csempékkel borított
tornyokként emelkedtek az antennák. A bejáratot vastag plasztacél
lemezekből épített barikád zárta el.
Az épület előtti széles utcán oldalukra fordított járművek hevertek. A
békebírók ezeknek a fedezékében közeledtek. Az igazság harcosai
nem sokat törődtek saját biztonságukkal és testi épségükkel. Nem
foglalkoztak magukkal – bármi áron meg akarták akadályozni, hogy
a „dugóhúzók” tovább ontsák magukból a hazug sületlenségeket, az
istenkáromló kommentárokat –, de mégis óvatosan kellett
mozogniuk. A csapatot húsz, legfeljebb huszonöt tükörsisakos férfi
alkotta, ilyen helyzetben pedig a szükségtelen emberáldozat
vállalása felért az árulással.
Az épületből golyózápor és lézernyaláb zúdult az ostromlókra. A
békebírók közül néhányan krakk gránátokat hajítottak a bejárat felé,
mások hosszú csövű lézerpuskáikkal nyitottak tüzet. Három
békebíró az egyik kiégett limuzin mögött kínlódva célra állított egy
hőágyút. A fegyver így már elég közel került a bejárathoz, szét
lehetett robbantani vele a torlaszt.
Egy perc sem telt el, amikor lágy, puha sziszegés támadt. Az ágyú
csövéből kiszáguldó sugár szuperforróvá változtatta maga körül a
levegőt. Ekkora hő adaggal még a legvastagabb plasztacél lemezt
is könnyen szét lehet olvasztani. Ha esetleg néhány lázadó is a
lövedék útjába kerül, annál jobb. Az átkozott eretnekeknek annyi
idejük sem lesz, hogy felkiáltsanak; testük egyetlen
szívdobbanásnyi idő alatt gázzá változik.
Jaq, Zhord és Ey'Lindi hirtelen lefékezett.
– A fenébe! – mordult fel Zhord. – Erre nem mehetünk tovább.
A tükörvizorral takart arcok feléjük fordultak, a lézerpuskák csöve
rájuk szegeződött.
– A Császár nevében! – üvöltötte Jaq. – Ego Inquisitor sum!
Ugyanebben a pillanatban az egyik mellékutcából mustársárga
tunikát viselő szakasz rontott elő. A katonák mindegyike sörétes
puskát tartott a kezében. Az arcukat díszítő tetoválás skarlátvörös
volt, messziről úgy néztek ki, mintha valami kiharapott volna egy
darabot a húsukból.
A tetoválás formája egy ragadozó madárra hasonlított. Lagnost
Vércséi! Hitehagyott katonák, akik átálltak a szektások oldalára.
A Vércsék tüzet nyitottak a békebírókra és a triciklikre. Jaq és társai
villámgyorsan fedezékbe húzódtak. A golyók a fejük fölött fütyültek
e l .
Egy másik mellékutcából újabb, mustársárga egyenruhát és vérszín
tetoválást viselő brigád futott ki. A békebírók lézerössztüzet
zúdítottak az újonnan érkezettekre. Néhány katona már a földre
zuhant, mire kiderült, hogy ennek a szakasznak a tagjai még mindig
hűek a kormányzóhoz.
A rádióállomás mellől kirobogott egy lánctalpas, dupla gépágyúval
felszerelt jármű. Az ősrégi páncélra annyi por és mocsok tapadt,
hogy alig lehetett látni a ráfestett megfakult rúnákat.
Kipufogócsövéből sűrű füst ömlött, hajtóműve köhögve erőlködött,
gépágyúi azonban kitűnő állapotban voltak.
A fegyverek hosszú csövén dinoszaurusz taréjra emlékeztető
acéllemezekkel körülvett hüvelykvastagságú lyukak sorakoztak –
ezeken keresztül távozott a gyorstüzeléskor keletkező hő. A csövek
vicsorgó plasztacél szörnypofákból meredtek elő.
A jármű lánctalpa felszaggatta az úttestet borító kerámialapokat.
Úgy fordult, hogy rögtön látszott, a limuzin mögött felállított hő ágyút
akarja eltiporni. A gépágyúkat működtető lövészek iszonyatos
golyózáport zúdítottak maguk elé. A lövedékek éles, sivító hangot
hallatva úgy pattogtak az úttesten és a roncsokon, mint a fagyott
folyó jegén a ráhajított kavicsok.
A rádióállomásba befészkelődött lázadók minden bizonnyal
egyenes adásban kértek segítséget szektástársaiktól a békebírók
e l l e n .
A limuzin üzemanyagtartálya felrobbant, a roncs kigyulladt. A
mögötte felállított hőágyút kezelő békebírók egyike legalább öt
méter magasra a levegőbe emelkedett. Az ágyú megdőlt, csöve az
ég felé fordult. Kezelőpultját körbefolytak a roncsból kicsapó lángok.
A másik békebíró, ügyet sem vetve a tűzre, a pulthoz ugrott, hogy
legalább még egy lövést leadjon az ágyúból, mielőtt
használhatatlanná válik. Egyenruhája már tüzet fogott, de vizora és
kesztyűje egyelőre megvédte az arcát meg a kezét. Tüdeje
valószínűleg ropogósra perzselődött az iszonyatos forróságban.
Újra felhangzott a lágy sziszegés...
A hőlövedék az épület tetején álló antennák egyikét találta el. Az
óriási spirál megrepedt, és miközben ledőlt, darabjaira hullott.
Tucatnyi széles, kövér gumikerékkel ellátott szállítójármű érkezett.
Külsejéből ítélve sivatagi használatra tervezték. Tetejére
rakétavetőkkel ellátott forgótornyot szereltek, mely legalább olyan
ósdi volt, mint a gépágyúkat hordozó lánctalpas.
A torony motorja nem működött. Valószínűleg nem hajtották végre a
megfelelő szerviz-szertartásokat, nem mondták rá a Utániakat; talán
már kétszáz év is eltelt azóta, hogy elvégezték rajta a karbantartási
műveleteket. Meglepő módon mégis akadt valaki, aki emlékezett rá,
hogy hol állították le az ócskaságot. Tulajdonképpen már az is
meglepő volt, hogy a Luxus Primeren még mindig akadtak ilyen
nehézfegyverek. Lord Lagnost valamelyik őse a születésnapján
valószínűleg ezekkel adatta le önmaga tiszteletére a díszlövéseket
– másra már jó ideje nem használhatta.
– Hopsz! – kiáltott fel Zhord.
A gumikerekes jármű addig-addig forgolódott, míg a béna toronyra
szerelt fegyver csöve célra állt. Vajon miért nincs a palota
közelében? Miért nem az űrkikötőt védi? A csábító eretnekségeket
sugárzó Vox Imperialis minden bizonnyal óriási veszélyt jelentett a
még romlatlan lelkekre.
A monstrum mögött lapuló mustársárga tunikás katonák tüzet
nyitottak a lázadó Sólymokra. A forgótorony személyzete közben
lázas igyekezettel megpróbálta aktiválni a rakétavetőket. A
lánctalpas gépágyúiból záporozó golyók szétszaggatták a szállító
jármű kerekeit. A tömlőkből hangos sziszegéssel szökött ki a
levegő. Felépítménye az abroncsokra ereszkedett; tisztán látszott,
egy darabig nem hajthat végre forgó manővereket, nem állíthatja
célra tornya rakétavetőit.
A négy vetőcső egyszerre köpte ki magából a tölteteket. Az apró
rakéták felröppentek az égre, majd lecsaptak a lánctalpas jármű
mögé. Az utca testébe ütött négy kráterből gejzírként robbant ki a
törmelék. A rakétavetőt üzemeltető katonák vagy tapasztalatlanok
voltak, vagy nem a lánctalpast, hanem az épület antennáit akarták
e l t a l á l n i .
– Azt hiszem, más úton kéne továbbmennünk – jegyezte meg
Z h o r d .
Megfordították a tricikliket, és elszáguldottak.
Kiértek egy tágas térre, ahol több száz meztelen ember táncolt
késeket és hosszabb pengéket villogtatva, érthetetlen szavakat
skandálva. Testükről sűrű csöppekben hullott a veríték és a vér.
Lábuk rózsaszínű nyomokat hagyott a köveken. A jelek szerint a
gonosz hatalom egyik rúnáját akarták rávésni az úttestre.
Jaq meghúzta a triciklire szerelt gépfegyver ravaszát, és ösvényt
lőtt maguknak az eretnek táncot járó tömegbe. Lehet, hogy a
sortűzzel megakasztotta a szertartás menetét, de az is lehet, hogy
tovább fokozta a szentségtörést. Ki tudhatná?
Az egyik sugárúton a harcok elől menekülő polgárok gyűltek össze.
Egy magas majoli-kaoszlop tetején (a szobrot, amely nemrég még
itt állt, a szektások döntötték le) egy demagóg prédikátor üvöltözött.
A menekülők közül néhányan megálltak, mások megtorpanás nélkül
továbbcsörtettek. A hit prédikátorának csúf paródiája, az oszlop
tetején hadonászó magas, szikár férfi üdvösséget ígért
mindazoknak, akik csatlakoznak hozzá, s vele együtt az űrkikötőhöz
vonulnak, hogy megküzdjenek a kormányzóhoz hű csapatokkal.
– Üdvösszég! Üdvösszég! – gajdorászta. A hangja akár egy
pszichotikus birka bégetése. – Aki meghal, egyeneszt a
Paradicomba jut, és asz örökkévalóság végéig elveszheti a nimfák
meg a gyönyörű ifjak ölelészét!...
Inkább elszenvedheti azokat az öleléseket! Mert mik lehetnek azok
a bizonyos „nimfák”, ha nem Slaanesh démonleányai? Mik lehetnek
azok a „gyönyörű ifjak”, ha nem a Káosz démonai?
A menekülők közül sokan még mindig hűek maradtak a
Császárhoz. A nevét kiáltották, tőle kértek erőt s lelki segítséget.
– Mindenek Ura, Istencsászárunk! Segíts! Földön élő Isten!
Védelmezz meg minket!
A Császár személynevét – ha volt egyáltalán ilyen – már ő maga is
elfelejtette, ezért hívei azon a néven szólongatták, amit ismertek.
A hithű emberek dühösen ordítozni kezdtek azokkal, akik az oszlop
köré gyűlve hallgatták a szónokot. Nemsokára kitört a
tömegverekedés, megkezdődött a vérontás. A demagóg
zavartalanul folytatta ostobaságai sorolását, az üdvösség
e m l e g e t é s é t .
Ey'Lindi tűpisztolyával az oszlop tetején álló alakra mutatott. Jaq
megrázta a fejét. A célpont túl messze volt, pisztollyal nem,
legfeljebb puskával lehetett eltalálni. Ostobaság lett volna közelebb
nyomulni hozzá, behatolni az egymást püfölők tömegébe.
Az égen a füstfelhők úgy kavarogtak, úgy remegtek, mintha valami
torz, lebegő, hatalmas testet akartak volna létrehozni önmagukból.
Már nem volt messze a szürkület. Caput City utcalámpáit rég
kilőtték, de a kerámiaoszlopok tetején épen maradt gömbök sem
égtek – valahol valakik tönkretették az energiavezetékeket.
Jaq és társai folytatták útjukat.
A fenyegetően közeledő sötétség szürke árnyait csak a szórványos
lövöldözések és robbanások fel-felvillanó tüzei oszlatták szét. A trió
végül megérkezett a Zafír fasor nevet viselő útról nyíló átriumba.
Ez a környék sokkal nyugodtabb volt, mint a város többi része.
Az ablakokat plasztacél spaletták takarták. Az épületek úgy álltak a
helyükön, mintha el akarnák hitetni a közelükbe tévedőkkel, hogy
nem is léteznek. A Zafír fasor az ékszerészek negyedében volt;
ezen a környéken dolgozták fel a sivatagi darazsak testéből kivett
ékköveket és a hegyek kincseit, itt állították elő az ékszereket, itt
metszettek mintákat a drágakövekbe, és itt volt a legtöbb kincses
b o l t .
A szolid polgári negyedre vastag csendtakaró borult. Az
ékszerészek, a segédjeik és családjuk az épületek pincéiben
reszkettek. A felkelést a kéj és a testi örömök, a Császárral és a
hittel való szembeszegülés iránti vágy robbantotta ki, a szektások
nem vágytak drágakövekre és egyéb csecsebecsékre. A hadakozó
csapatok nem tettek kárt a környék épületeiben, a harcok innen
viszonylag messze folytak, és még a fosztogatók sem jelentek meg.
A Zafír fasor nyugodtnak tűnt, a sötét udvar üres volt.
Zhord dörömbölni kezdett az egyik kapun. BAMM, barnm, bamm;
BAMM, bamm, bamm. Újra és újra megismételte a ritmikus
kopogtatást. A kapun végül kinyílt egy apró kémlelőablak. Bentről, a
sötétből egy rémült szempár lesett ki a bebocsátást kérő zömikre, a
mögötte álló nyírt szakállt viselő férfira és a meglepően magas nőre.
Zhord lábujjhegyre állt, és a kémlelő ablakhoz hajolt.
– Én vagyok az, Kosmitopolos! Eressz be minket!
Ey'Lindi az övéből előhúzott egy ceruza vastagságú elemlámpát. A
Kosmitopolosnak nevezett férfi hunyorogni kezdett az éles fényben.
Testes kereskedő volt, hájas testéről szakadt a veríték. Félt, de
ebben nem volt semmi különös, hiszen egy navigátort rejtegetett.
Éppen most, amikor a feje tetejére állt a világ! Amikor Zhordhoz
fordult, hogy kérdezzen valamit, a szavak szinte érthetetlen
dadogássá válva buktak ki belőle. Kiejtése elárulta, nem ez a
s z ü l ő b o l y g ó j a .
Így már érthető volt, miért bújtatta el a navigátort. Szerette volna
bebiztosítani magát; szükség esetén jól jöhet valaki, aki képes őt és
drágaköveit keresztülmenekíteni a hiper űrön...
Zhord kiváló érzékkel választotta ki a helyet.
– Hát ti meg kik vagytok? – kérdezte Kosmitopolos az inkvizítortól.
Ey'Lindire nézett, aki a testére fújt szintetikus bőrnek köszönhetően
beleolvadt az elemlámpa pici fénypöttye mögött sűrűsödő
á r n y é k o k b a .
– Te benedico – felelte Jaq papi hangon. Ezzel az áldással, úgy
gondolta, előre meghálálja a kereskedőnek azt, hogy közreműködött
egy magasabb cél elérésében. – A Császár vigyázza lépteidet!
Jaq az orgyilkos felé bólintott. A sötétben alig lehetett látni valamit,
Ey'Lindi mégis megértette a néma parancsot. Odalépett
Kosmitopolos mellé, és egyik ujját a férfi hájas nyakához tartotta. A
kereskedő akkorát sóhajtott, mintha a lelkét fújná az ég felé, majd a
padlóra rogyott.
– Huh – mondta Zhord. – Azt hiszem, én nem tudtam volna ilyen
halkan meg szabadulni tőle... Nyugodtak lehettek, én sem raboltam
volna ki. A zömikek tudják, mi a becsület.
A pici lámpa fénye rávetült a falat díszítő, bonyolult mintákat
formázó csempelapokra. Ey'Lindi úgy tapogatta meg a szélüket,
mint az orvos páciense hasát.
– Már éppen szólni akartam... – jegyezte meg Zhord.
Ey'Lindi csettintett egyet a nyelvével. Ujjai folytatták a tapogatózást.
Megnyomta az egyik lapot.
A plasztacélból készült, az álcázás érdekében csempékkel borított
titkos ajtó befelé nyílt. A nyílás olyan alacsony volt, hogy még a
zömiknek is le kellett hajolnia, ha keresztül akart lépni rajta. Ey'Lindi
megállapította, hogy az egész fal plasztacélból van.
Kosmitopolos nem volt buta ember, mert a titkos helyiségre nyíló
ajtót éppen itt, a ház bejárati ajtaja mellett helyeztette el. Ha –
tegyük fel – zsákmányra éhes rablók törnek be a házba,
ragadozóösztönük valószínűleg arra buzdítja őket, hogy a belső
helyiségekben keressék a kincseket.
A titkos ajtó elhelyezésének másik előnye az volt, hogy a ház
gazdája, miközben a zsiványok odabent kutatnak, elrejtőzhetett a
mögötte lévő helyiségben.
A tökéletes elgondoláshoz kevésbé jó álcázás társult. Ey'Lindinek
már az első pillanatban feltűnt: a falpanelek elég nagyok ahhoz,
hogy valamelyik mögött titkos ajtó legyen.
Az ajtó mögötti szűk helyiségből kőlépcsőkön lehetett lejutni a még
feketébb sötétségbe. Zhord felkiáltott.
– Azul! Azul Petrov! Barátokkal jöttem! Tartsd magadon a
fejkendődet! Beszélni akarunk veled! Lemegyünk!
Ey'Lindi közben nesztelen léptekkel elindult lefelé. A sötétség őt
nemhogy vissza riasztotta volna, inkább csábította. Óvatosan
eltakarta a szemét; felkészült rá, hogy a navigátor esetleg nem
teljesíti Zhord kérését.
Petrov még soha életében nem látott olyan nőt, mint Ey'Lindi. Olyan
gyönyörködő arcot vágva bámult az orgyilkos aranyszínű szemébe,
mintha élő, csillogó gyöngyöt látna.
Két normál szeme hideg zöld volt, és nagy. Arca valamikor csinos
lehetett, ám bőrére – ahogy Vitalijéra is – idő előtti ráncokat rajzolt a
hiperűrrel való kapcsolat. Ábrázatáról első pillantásra a gombák
szürke spóralemezei jutottak az ember eszébe. Fejének formája
olyan volt, akár a sáskáké, a tekintetében is volt valami határozottan
rovarszerű. Jókora fülcimpáit apró, vércsöppekre emlékeztető
rubinok díszítették. Orrába hasonló ékköveket rakatott, egy
nagyobb rubin pedig hegyes állcsúcsán piroslott. Az alsó ajkán is
volt egy kő. Lehet, hogy miközben itt rejtőzött, azzal múlatta az időt,
hogy felcicomázta magát a kereskedő készletéből kiválogatott
rubinokkal? (Ami nem látszott: a navigátor mellbimbóján, köldökén
és lejjebb is ott vöröslöttek a kristályvér cseppjei.)
Azul Petrov szürke vászon köntöst viselt, melyre rúnamintás
szalagokat aggattak. A köntös időnként zöldes vagy kékes
árnyalatban felragyogott – valószínűleg vékony olajréteg fedte.
Petrov lényében volt valami kaméleonszerű; lerítt róla, hogy
mesterien ért a rejtőzködéshez, és amikor kell, félelmetes
gyorsasággal képes mozogni. Valószínűleg valóban ez volt a
helyzet, hiszen sikerült megszöknie a szektások elől, akik
lemészárolták navigátor-társait. Az, hogy a zömikek segítettek neki.
mellékes körülménynek számított.
Petrov leplezetlenül szúrós pillantásokat vetett Ey'Lindire, de nem
kérdezett tőle semmit.
Arra rögtön rájött, hogy Jaq kicsoda. Felismerte az elektro
tetoválást, amit az inkvizítor bemutatkozás helyett felvillantott a
tenyerén. A navigátorok sokat utaznak; a navigátorok elmondják
egymásnak a birtokukban lévő titkokat. Petrov tudja és elfogadta,
hogy Jaqnak a Császár nevében bárkitől jogában áll
engedelmességet követelni.
– Úgy hiszem – kezdte a navigátor –, a hiperszememben
ezermilliárd atom van. Pici atomok tömege. A galaxisban
ezermilliárd nap létezik. Szerintem a szememben lévő atomok
mindegyike megfelel a napok valamelyikének. Komoly
következmények nélkül senki sem nézhet bele egy navigátor
hiperszemébe... Elárulok neked egy titkot, inkvizítor. A
hiper-szemem fekete. Valamikor pupilla és írisz is tartozott ehhez a
szemhez, de most már nincs benne ilyesmi. A szemem éjfekete
gömb, amely képes magába zárni a galaxist. Biokő. A testem éppen
úgy hozta létre a hiper szememet, ahogy a darazsak, amelyek
ennek az érdekes világnak a sivatagában élnek, a különböző színű
drágaköveket. Mit gondolsz, a halálom után is látni fog ez a szem?
Benne leszek a szememben, amikor már bársonyerszénybe rejtve
valaki más nyakában fog himbálózni? Ha ez a bizonyos valaki
veszélybe kerül, használhatja fegyverként a szememet? Ó,
gyönyörű, halálos pillantású, fekete drágakövem!...
Nos, ez még elfogadható mértékű őrültség volt. A navigátorok
mindig furcsa fickók. Vitalij Gugolnak a versírás volt a mániája,
ennek a Petrovnak pedig az, hogy azt hitte, egy organikus drágakő
feketéllik a homloka közepén.
A navigátor előrehajolt, és Jaqra nézett.
– Azt beszélik, inkvizítor, hogy az eldák kis tarsolyokban egy
speciális kristályt tartanak maguknál. Amíg élnek, testükből a lélek
folyamatosan átszivárog ebbe a kristályba. Amikor meghalnak, a
kristályban örökre megőrződik a lelkük... Hallottál már erről,
i n k v i z í t o r ?
– Lehetséges – mondta Jaq.
Az Inkvizíció szünet nélkül, fáradhatatlanul gyűjtötte az
információkat. Némelyiket hétpecsétes titokként kezelték,
némelyikről csak a kiválasztottak szerezhettek tudomást.
Amikor Jaqot beléptették az Ordo Malleusba, többet tudott meg az
elda fajok tragédiájáról, mint a közönséges inkvizítorok. Ez a kérdés
szorosan összefüggött azokkal a démonokkal és a Káosznak azzal
az istenével, amelynek ember hívei, Slaanesh bálványozol, a
démonok megidézői, rengeteg szenvedést és kínt okoztak a
Birodalomban. (Például ők voltak a felelősek a Luxus Primeren
kialakult helyzetért.)
Jaq a jelek szerint nem tudott megszabadulni Slaanesh
b o r z a l m a i t ó l .
A káoszvilág, amelyen kis „családja” az Iszonyat Szemében
megfordult – a világ, amely feltehetőleg a hidralény szülőbolygója
volt –, Slaaneshnek, a kegyetlen kéj démonának égisze alatt élt.
E látogatás során kerültek a romlás mérgezett magvai Vitalij
l e l k é b e . . .
Az eldák egykor nagy hatalommal rendelkeztek, birtokba vették a
csillagokat, rajuknak azonban már csak maradványai léteztek az űr
mélyén keringő mesterséges módon létrehozott, virtuális
élőlényként viselkedő telepeken, az úgynevezett „mestervilágokon”.
Ezek a maradvány eldák azonban – legalábbis a saját véleményük
szerint – még mindig sokkal tökéletesebbek voltak, mint az a
járványként terjeszkedő embercsürhe, amely kiszorította fajukat a
csillagok óceánjából.
Az eldák legalább olyan ravaszak voltak, mint a Callidus Szentély
orgyilkosai, és legalább olyan könyörtelen harcosoknak tartották
őket, mint az elit űrgárdistákat. Vándorló artista harcosaik „Harlekin”
néven híresültek el. (Talán kesernyés öngúnnyal éppen ők
akasztották magukra ezt a nevet.)
Azt nem lehetett tudni, mi pusztította el az eldák civilizációját, ám
annyi biztos volt, hogy ez az erő valamilyen kapcsolatban van
Slaanesh káoszistennel. Hogy pontosan milyen természetű ez a
kapcsolat, azt senki sem tudhatta. Ők nem voltak hajlandóak
választ adni erre a kérdésre.
Jaqnak az Inkvizícióhoz beérkezett jelentésekből csupán ennyit
sikerült megtudnia. Voltak olyan információk, amelyekhez még ő, a
titkos inkvizítor sem férhetett hozzá. Ezeket az adatokat mindenki
elől elzárták, s eretneknek bélyegezték még azt is, aki firtatni merte
m i b e n l é t ü k e t .
Az inkvizítorok titokban arról suttogtak egymás közt, hogy a válasz
valahol ott lapul a galaxisban. Valahol létezik (vagy legalábbis
feltehetően létezik) a Fekete Könyvtár, az az adattár, ahol
összegyűjtötték és tárolják a démonokkal és a Káosszal
kapcsolatos ismeretanyagot. Ezt a könyvtárat állítólag elda
fanatikusok és iszonyatos pszichikai torlaszok védik a kíváncsiaktól.
Vajon az Ordo Malleus titkos nagymestere ismerte a teljes
igazságot? Vagy lehet, hogy az Inkvizíció olyan titkosnak ítélte
ezeket a feljegyzéseket, hogy a feledés fátyla mögé rejtette el?
A navigátor, ha csatlakozik Jaqhoz, Ey'Lindihez és Zhordhoz,
sokkal komolyabb titkokat is megismerhet, mint amilyenek az
eldákkal kapcsolatos pletykák mélyén rejtőznek.
– Folytasd – kérte Jaq.
És Petrov folytatta:
– Azt beszélik, hogy az eldák egy bizonyos Hiperháló segítségével
képesek mozogni a hipertérben. Vannak olyan navigátoraik, mint én
meg a hozzám hasonlók. Az elda hajók nem ugranak keresztül a
hipertéren, hanem a hálót alkotó alagutakban közlekednek.
Belépnek a járat egyik végén, és nem sokkal később már valahol
másutt vannak...
– Elképzelhető – bólintott Jaq.
Ey'Lindi figyelmesen hallgatott. Az eldák említésére elszomorodott.
Egyszer elda nőnek álcázta magát, de ezt már soha többé nem
teheti meg. Az az idegen bestia akadályozza meg ebben, amelyet a
testében rejteget.
Vajon Petrov miért lelkesedik ennyire az eldákért? Miért foglalkozik
velük ennyit? Lehet, hogy a saját hiperszemével kapcsolatos
egészen egyedi elképzelései miatt tetszik neki a pletykákban oly
sokszor megemlített lélekkristály és az állítólag létező Hiperháló?
A navigátorok mindig furcsák; ez a különcségi szint még
elfogadhatónak tűnt. Máshol, máskor, más körülmények között
Petrov talán nem minősült volna használható és megbízható
navigátornak, ám itt, a kaotikus Caput Cityben nem a szokásos
normák voltak érvényben. Ha figyelembe vesszük, hogy Vitalij
Gugol tragikus véget ért élete utolsó napjaiban milyen volt, Petrov
egészen épeszűnek és romlatlannak tűnt.
– Azul Petrov, vállalod, hogy hűséget és engedelmességet fogadsz
nekem? Hajlandó vagy megesküdni a Császár nevére, klánod és
lelked üdvösségére? És – tette hozzá Jaq – a szemed épségére,
amelyet, ígérem, apró darabokra törve fogok ki kaparni a
homlokodból, ha elárulsz engem!
Zhord bátorítóan bólogatott a navigátor felé.
– Ez egy kicsit keményen hangzik – mondta –, de tudnunk kell,
hányadán állunk egymással.
Jaq a zömikre meresztette a szemét.
– A nyakad tennéd rá, hogy bízhatunk egymásban? Fékezd a
nyelved, zömik!
Azul Petrov? Megesküszöl minderre?
A navigátor a szavát adta.
A ház még akkor is néma volt, amikor a meredek lépcsősoron
felkapaszkodva visszamentek a bejárati ajtó mögötti helyiségbe.
Semmi sem mozdult.
A kereskedő ott feküdt, ahol leroskadt. Vajon van valaki a ház
belsejében? Van a kereskedőnek felesége, vannak gyermekei, akik
még mindig ugyanúgy reszketnek rejtekhelyükön, mint fél órával
korábban, amikor Zhord bezörgetett az ajtón? Ha igen, még egy fél
óra, és az asszonyban a kíváncsiság minden bizonnyal legyőzi a
félelmet. Elő fog jönni, és felfedezi férje holttestét...
Az udvar koromsötét volt. A távolból fegyverropogást hozott a szél.
Az ég alatt egy pillanatra vakító fény lobbant. Ey'Lindi óvatosan,
vadászni készülő állat módjára szimatolt a levegőbe. Jaq kiélezte
pszichikai érzékszerveit, és megérezte a városban lüktető életet, de
a halál jelenlétét is.
A város, amely nem is oly rég még lomhán hullámzó langyos tóra
emlékeztetett, most életveszélyes mocsárrá változott. Aljáról
felkavarodott a bűzös iszap, előmásztak a medre mélyén
rejtőzködő, a romlottság fényével világító gyilkos fenevadak. A
sártömegben, a felszínen lebegve és tocsogva, hol felbukkanva, hol
alámerülve ott vergődött egy szellem-szerű démonlény, amely csak
arra várt, hogy végre át inkarnálhassa magát erre a világra.
A felkelés olyan volt, akár a hullámokban támadó betegség: a lázas
csúcspontokat rövidebb-hosszabb békés pillanatok követték. A
szünet perceiben a kormányzóhoz és a hithez hű katonák
pihenhettek egy keveset, összeszedhették magukat, de nem
lazíthattak, mert – mint a lázbetegnek az újabb rohammal – ismét
szembe kellett nézniük az őrjöngő szektások valamelyik csapatával.
Amikor Jaq a pálcájából ráeresztette az ördögűző energiát a
megjelenni kívánó démonra, hatást gyakorolt az eseményekre.
Tudta, képes lenne megmenteni a bolygót a gonosz erőktől; képes
lenne levadászni az olyan lényeket, mint az a démonlány, amely
hatalmába kerítette Vitalij Gugolt. Tudta, minden káosz
manifesztációval fel kellene vennie a harcot, ami az útjába kerül, el
kellene vágnia a szálakat, amelyekkel a gonosz ehhez a világhoz
k ö t ő d i k .
Ám most nem volt ideje efféle jótékonyságnak minősülő tettekre.
Nem pazarolhatta el az erejét, nem vállalhatta a testi és lelki
sérülések, a halál kockázatát. Nem ragadhatott le a Luxus
P r i m e r e n .
– Most nyugalom van – mondta. Lelke fehér szikráit pajzs mögé
rejtette a városban jelen lévő káoszlények elől, és társai köré is
védelmező aurát vont.
Nyugalom volt, de a tricikliket nem használhatták. (Petrov elfért
volna Zhord mögött.) Túl hangosak voltak.
Nem voltak messze a kormányzó palotájától, és mindenképpen ki
kellett használniuk a fegyvernyugvás perceit.
– Serkentőkre van szükségünk, Ey'Lindi.
Az orgyilkos nem várt további magyarázatot. Az övébe nyúlt, és
elővett két tablettát.
Neki nem kellett ilyesmit használnia, A sebhelyes, tetovált testét
borító szintetikus bőr nemcsak védelmet nyújtott, de oxigénhez és
megfelelő mennyiségű stimuláló szerhez is juttatta szervezetét.
Zhord lenyelte a tablettáját, és böfögött egy hatalmasat.
– Jobban örültem volna egy jó vastag sült húsnak, főnök. Nálad
mindig tele volt az éléskamra.
Főnök? Vajon ki lehet Zhord valódi főnöke?
Petrovnak sem kellett tabletta. Egészen eddig pihent, és félő volt,
hogy a szer túlságosan felpörgetné.
Hatodik fejezet
Asztropata
Amikor a bolygó kormányzója közvetlenül a megérkezése után
fogadta, Jaq megérezte, hol van az a bizonyos biztonságos hely,
ahová az asztropatát dugták. Annak ellenére, hogy sohasem tudta
meghatározni az egyes személyek hollétét, a pszichotikus lelkek
szikrázására mindig érzékeny volt. Számára egy telepatikus
üzeneteket küldő asztropata olyan volt, mint a navigátoroknak az
A s t r o n o m i c a n .
A férfit Fennixnek hívták, és majdnem pontosan a kormányzó
fogadócsarnoka alatt, négy szint mélységben tartózkodott.
A fogadócsarnok előtt fél tucat, lézerpisztollyal felfegyverzett,
mustársárga uniformist viselő fáradt katona őrködött. Míg Lagnost
aludt, a világítás csak félerővel működött. Amikor a megtépázott
inkvizítor megjelent, és felvillantotta tenyértetoválását, az őrök
vigyázzba vágták magukat.
A Császár Kegyelme a tokjában maradt, és Jaq ahhoz is
ragaszkodott, hogy három társa mellette legyen.
A kormányzó egy hatalmas díványon elterülve, puha
szaténpárnákon fekve aludt. Gyermekkorú ágyasai úgy vették körül,
mint kölyökkutyák az anyjukat. A pávakalap egy ékkövekkel kirakott,
fényesre lakkozott, ember formájú rézoszlop tetején díszelgett.
Lagnost talán úgy okoskodott, hogy ha egy szektás orgyilkosnak
esetleg mégis sikerülne bejutnia a hálótermébe, elvakultságában és
sietségében az oszlopra és a kalapra nyitna tüzet.
Az Officio Assassinorum egyik tapasztalt tagja sem követte volna el
ezt a hibát; egy képzett orgyilkos az asztmatikus zihálás alapján
egyetlen pillanat alatt meghatározta volna a célszemély helyét.
De ugyan mit tudhatott egy ilyen, Lagnosthoz hasonló ember a
tapasztalt orgyilkosokról? Egyáltalán létezik olyan személy, aki
bármit tud róluk? Aki megismeri őket, legfeljebb egy-két
másodpercig nézhet farkasszemet a halállal.
Az őrök arcára agyaras hernyókat tetováltak, a dívány melletti
karosszékben ücsörgő tiszt (a fején csúcsos sapka, egyik fülében
karbunkulus fülbevaló volt) viszont a Virágszálak jelét viselte
magán. Nem állt fel az inkvizítor u233 erkeztére, hosszú csövű
lézerpuskáját az övében dajkálva várta, hogy a lord felébredjen.
Lagnost hamar magához tért az álomból. Hunyorogva felnézett.
– Kerítettél egy navigátort, Sir Draco? Gondolom, a zömik mérnök.
Ez talán azt jelenti, hogy evakuálnunk kell a bolygót? Ilyen rossz
lenne a helyzet? – Tekintete a Jaq ruháján lévő szakadásokra
tévedt. – Úgy látom, valamiféle páncélt viselsz... Nem adnád át
nekem? A Császár hű kormányzójának mindenképpen életben kell
m a r a d n i a .
Lagnost halála a lojálisok számára valóban felért volna egy
kasztrálással. A kormányzó fürgén felült. Lélegeztető csöveiben
egyre gyorsabban szortyogott a levegő; a körülötte heverő fiatal
ágyasok szétrebbentek.
– Kedveskéim – nézett Lagnost a gyermekekre. Tudta, meg kell
válnia tőlük.
Meg kell válnia tőlük, a fiatal ágyasok pedig a Slaaneshben hívő
szektások játékszerei lesznek, és a kínok kínját kell kiállniuk, míg
végre a halálban szabadulásra lelnek.
– A páncélt! – ismételte Lord Lagnost követelőzően.
– Uram – mondta Jaq –, attól tartok, a ruhám nem illene termetes
testedre. Egyébként az inkvizítorok nem szoktak önként megválni
felszerelési tárgyaiktól. Haladéktalanul beszélnem kell az
asztropatáddal. Üzenetet kell küldenem a feletteseimnek.
Lagnost értetlenül pislogott.
– Te talán nem rendelkezel elég hatalommal, Sir Draco?
Jaq felemelte a kezét, és akaratereje egyetlen hullámával
felvillantotta tenyerén az Inkvizíció pecsétjét.
– Szent kötelességed, hogy engedelmeskedj nekem. Hozasd ide az
a s z t r o p a t á t !
Lagnost a navigátorra nézett, akinek a fülein, az ajkán és az állán
kikristályosult vér vöröslött.
– Attól tartok – mondta az inkvizítornak –, személyesen kell
lemenned az alsó helyiségbe, ha beszélni kívánsz az
asztropatámmal. Addig is, míg ezt megteszed, a navigátort valahol
másutt fogjuk szórakoztatni.
Az őröknek és a tisztnek fogalmuk sem volt arról, mire véljék a
kormányzó szavait. Lazán, csővel lefelé fordítva tartották
f e g y v e r ü k e t .
Jaq tudta, ha megöli vagy megöleti Lagnostot, kimondja a halálos
ítéletet a bolygón még elszórtan létező lojálisokra és a hitre. De
vajon mi mást tehetne ebben a helyzetben? Hogyan vághatná ki
m a g á t ?
Jaq Draco lassan beszélni kezdett.
– Lordom, van egy iszonyatos titok, amit kénytelen vagyok
megosztani veled.
Tudd meg, hogy a hipertérben hatalmas és erős démonok léteznek,
amelyek a Káoszt szolgálják. A Káosz maga az ellentéte
mindennek, amit józannak ítélhetünk, ami a civilizációt alkotja. A
Káosz ellentéte annak, amit valóságnak tartunk. Ezek a démonok,
ha romlott lelkek megidézik őket, képesek belépni a valós
kozmoszba. A Káosz egyik ocsmány istenének Slaanesh a neve.
Sajnálattal ki kell jelentenem, hogy Slaanesh hívei és bálványozol
már itt, a te kormányzásod alatt élő bolygón is megjelentek...
A szavak olyan súlyosak voltak, az információ, amit közöltek, olyan
titkosnak számított, hogy a fényűzően berendezett szobában
mindenkinek meg kellett halnia, aki fültanúja volt Jaq vallomásának.
Ezt Ey'Lindi is tudta.
Az orgyilkos nő megvárta, míg egy közeli robbanás zaja egyetlen
röpke pillanatra magára vonja a katonák figyelmét. Valószínűleg
akkor is akcióba lépett volna, ha a lord, az ágyasai és a testőrei
nem szereznek tudomást a Káosszal kapcsolatos titokról, ám most,
miután az inkvizítor elárulta a dolgot, mindenképpen cselekednie
k e l l e t t .
Lagnost ekkor még nem tudhatta, hogy csupán másodpercek
vannak hátra az életéből. Oly érdeklődve figyelte az inkvizítor
szavait, oly nagy igyekezettel próbálta megérteni jelentésüket, hogy
a gyanú egyetlen apró szikrája sem lobbant fel elméjében.
Mielőtt megérkeztek a palotába, Ey'Lindi három ujjára felhúzta
azokat a miniatűr fegyvereket, amelyeket a tapasztalatlan szem
értékes ékszernek látott. A három, barokkos aprólékossággal
kidolgozott gyűrűről még a város legjobb, legtapasztaltabb
ékszerészei sem tudták volna megállapítani, hogy valójában
m i c s o d á k .
Ey'Lindi korábban már Zhord gondjaira bízta lézer- és tűpisztolyát, a
zömik pedig az övtáskájába dugta a fegyvereket. Az orgyilkos
nőnek így nem maradt más választása, a digitális gyilkokra kellett
h a g y a t k o z n i a . . .
Bummm! A városban felrobbant valami. A spontán fegyverszünet a
jelek szerint véget ért.
Az őrök először az ablakra pillantottak, majd összenéztek.
Ey'Lindi ugyanebben a pillanatban begörbített ujjakkal felemelte a
k e z é t .
A miniatűr tűpisztolyból kiröppenő lövedék Lagnost arcába fúródott.
A hájas test megremegett; úgy rázkódott, mintha a szervek
háborúznának a belsejében. A lélegeztető csövekben egyre
gyorsabban áramlott a levegő. Lagnost megijedt, kétségbeesetten
kapkodott lélegzet után. Egyik húsos keze felemelkedett. Letépte
nyakáról, kiszakította orrából a drágakövekkel díszített csövek
végét. Ha azt remélte, hogy ezzel könnyít a helyzetén, tévedett.
Egyre gyorsabban szedte a levegőt. A szívroham és a szélütés
majdnem ugyanabban a másodpercben következett be.
Egy egészen vékony lángcsóva suhant ki Ey'Lindi másik
gyűrűfegyveréből. A tűznyelv végignyalta a tiszt arcát, beégette
magát a húsa alá, és a torkán, a gégéjén keresztül lehatolva
szétperzselte a tüdejét.
A tiszt őrjöngve üvöltött a fájdalomtól.
Az egyik őr torkát könnyedén elmetszette a vékonyka lézersugár. A
fickó eltátotta a száját, vért köhögött fel.
Ey'Lindi ezek után elfelejthette digitális fegyvereit. A pici eszközök
csupán egyetlen töltet kilövésére voltak alkalmasak, további
használatuk előtt meg kellett volna tölteni a tárukat, új tűt, új adag
napalmot, új lézertöltetet kellett volna elhelyezni bennük.
Ey'Lindi a lézerrel elkövetett gyilkosság után előrevetődött.
Felrántotta karját, keze élével az egyik őr orrtőcsontjára csapott.
Könyöke halálos pontossággal ütötte szíven következő áldozatát.
Megpördült; a harmadik őrt egy köríves rúgással tette
ártalmatlanná. Sarka megreccsentette a fickó halántékát, a másik
keze pedig közben leütötte a negyedik katonát.
Az orgyilkos nő alig lélegzett gyorsabban a normálisnál.
A fogadócsarnokban hét hulla hevert. A katonáknak arra sem volt
idejük, hogy riadót kiáltsanak. A kormányzó fiatal ágyasai egymást
ölelve, egymáshoz bújva, tágra nyílt szemmel zokogtak. Számítani
lehetett rá, hogy hangoskodni kezdenek.
– Csak halkan, gyerekek – vicsorgott rájuk Zhord, és fenyegetőn
felemelte Ey'Lindi lézerpisztolyát. – Egy mukkanást se akarok
h a l l a n i !
A zömik nagybácsis stílusban förmedt rá a megszeppent kölykökre.
– Ezekkel mi legyen? – kérdezte halkan.
Petrov döbbenten végignézett a halottakon, azután az ágyasokra
p i l l a n t o t t .
– Nem érthették meg, amit mondtál – vetette oda Jaqnak. Nyelt
egyet. – Azt sem tudják, miről beszéltél. – Hangja olyan volt, mintha
a saját életéért könyörögne. – Én tudok néhány dolgot a hipertérről,
értem is egy kicsit. Időnként csápok nyúlnak ki belőle. Csápok,
amelyek az agyamat akarják körbeölelni... Viszont azokról még én
sem tudtam!
Azokról? Talán a Káosz isteneire gondol?
– Akkor most majd tudni fogsz róluk – vetette oda neki Zhord.
– Csak akkor – mondta Jaq –, ha elkerülhetetlen. Petrov folytatta a
r i m á n k o d á s t .
– Ezek a gyerekek, ezek a babák semmit sem értenek, és...
– Igen, babák! – kiáltotta Jaq. – Vagyis inkább bábok! Élő bábok.
Azt akarod, hogy a kéj szadista eszelősei elégítsék ki rajtuk
v á g y a i k a t ?
Petrov száraz torokkal nyelt egyet.
– Könyörületesnek kellene lennünk hozzájuk...
– Ez igaz. Ez való igaz. Kellene.
– Majd én megcsinálom – jelentkezett Ey'Lindi.
Egyetlen szökkenéssel a halott kormányzó élő játékszerei között
termett. Lecsapott kemény karommá feszített ujjaival, megszorított
egy-egy ideggócot, belebökött egy-egy nyakba. Villámgyorsan
dolgozott. Könyörületesen. A megmérgezett kormányzó körül
csakhamar ernyedt testecskék hevertek. Újra felkerült néhány
bejegyzés arra a listára, amelyen a beteg galaxis által az
Istencsászárnak bemutatott áldozatok neve szerepelt.
Ey'Lindi ezután a falhoz lépett, és vizsgálgatni kezdte a csempékből
kialakított arabeszkeket.
– Négy szinttel alattunk... – mormolta maga elé. Ujjai
fáradhatatlanul tapogatóztak.
Egy olyan kövér embernek, mint Lagnost volt, minden bizonnyal
nagy megerőltetést jelentett volna gyalog lemenni négy szint
mélységbe. Kellett tehát lennie valamilyen eszköznek – mondjuk
egy lebegőszéknek –, amelynek segítségével a kormányzó
lejuthatott asztropatája búvóhelyére. Ey'Lindi azokat a nyomokat
kereste a falon, amelyek elárulhatták, hol rejtették el ezt az eszközt.
– Ah!...
Az egyik faldísznek látszó fajanszgomb elfordult a keze érintésére.
A fal egyik jókora panelje hátracsúszott, azután felemelkedett.
Mögötte egy szűk helyiség volt, melynek falain frissen felfestett
rúnák sötétlettek.
Egy lift...
A rúnák mindegyike a hit szimbóluma volt. A kormányzó –
legalábbis ami szexuális szokásait illeti – eltorzult lelkű ember
lehetett, de azt senki sem foghatta rá, hogy nem tartotta tiszteletben
az Istencsászárt és a hozzá kapcsolódó eszméket. Lagnost minden
romlottsága ellenére a hitet védelmező bástya szerepét töltötte be a
Luxus Primeren. Vagy lehet, hogy a nemrég kinevezett pontifex
mundi ösztönzésére lett ennyire vallásos? Lehet, hogy Slaanesh
kultuszának szektásai, ismervén és kihasználván pederaszta
hajlamait, megpróbálták maguk mellé állítani? Talán az azóta már
meggyilkolt főpap volt az, aki visszatartotta Lagnostot a Káosz
i m á d a t á t ó l .
Lagnost hite nem lehetett szilárd, lelke nem lehetett makulátlanul
tiszta, hiszen ellenkezni próbált a inkvizítorral – nem teljesítette
rögtön a kérést, amikor Jaq közölte, hogy találkozni kíván a
kormányzói asztropatával.
Ellenkezni egy inkvizitorral! Hogy lehetett kormányzó egy ilyen
ostoba ember?
Ey'Lindi belépett a liftbe. Teste összeolvadt az árnyakkal. Zhord
mozdult, hogy kövesse, hogy ugyanúgy vele tartson, ahogy annak
idején a Sztálindrómon, abban a Vaszilarjov nevezetű városban.
Jaq visszatartotta a zömiket.
– Mi itt maradunk, Zhord. Ey'Lindi egyedül is képes megtalálni az
a s z t r o p a t á t .
Az igazat megvallva, nélkülünk jobban elboldogul.
A falpanel újra megmozdult, lejjebb ereszkedett.
– Mi a csoda ez a nő? – zihálta Petrov.
– Birodalmi orgyilkos – felelte Jaq könnyedén.
Birodalmi – vagy renegát? Vajon melyik? Ezekben az őrült időkben
a renegátig talán egyet jelentett a valódi hithűséggel.
Várakozás közben Jaq végrehajtott egy néma szertartást:
ajándékként az Istencsászárnak ajánlotta a kormányzó fiatal
ágyasainak halálát. Hogy életben tartsak és táplálják a soha véget
nem érő pszichikai őrszolgálatot teljesítő Császár lelkét, minden
egyes nap fiatal pszik ezrei áldozták fel magukat, vitális
esszenciájukat és életüket.
Azoknak a testét, akik vállalták ezt az áldozatot, a felszentelt papok
által működtetett szertartási kemencékben égették el. A szétégő
hús, a pernyévé váló csontok és szövetek sűrű, zsíros füstje
beleolvadt a Föld elviselhetetlenül szennyezett atmoszférájába; az
elhamvasztott testekből felszálló füst volt az, amely émelyítően
édeskéssé változtatta a kénes-savas levegőt.
Ezek a testek, amelyek Lagnost körül a selyemlepedőkön, szatén
vánkosokon hevertek, nem juthattak el a szent krematóriumba.
Addig fognak a fogadócsarnokban maradni, míg valamelyik alantas
szolga ki nem vonszolja őket. Halálukról, áldozatukról senki sem fog
tudomást szerezni, hacsak...
Hacsak Jaq őszinte, szívből fakadó imája, amelyben megemlékezett
róluk, nem hatol keresztül a téren, s nem jut el a Császárhoz. Vajon
ha a holtak dicsérete célba ér, kicsordul-e majd egy parányi
könnycsepp a Birodalom urának ráncredőkkel körülvett szeméből?
Vajon a Császár érez-e majd valami sajnálatfélét a gyermek
ágyasok iránt?
A szentimentalizmus, gondolta Jaq, a józan ész galád ellensége.
Odakint a sötétségbe burkolózó városban egyre kisebb
időközönként követték egymást a robbanások. A világítógömbök
fénye megremegett, elhalványult, majd folytatta a félhomállyal vívott
harcát.
Egy tiszt rontott be a fogadócsarnokba. A rossz világítás miatt csak
akkor vette észre, mi történt a kormányzóval, amikor már becsukta
maga mögött az ajtót, és előrébb lépett.
Az első percben értetlenül bámult a szakadt öltözetű inkvizítorra, a
kísérteties külsejű navigátorra, a lézerpisztolyt markoló zömikre meg
a testekre, a fiatal ágyasokra, akik úgy hevertek a dívány körül,
mintha hirtelen elnyomta volna őket az álom.
Azután meglátta a kiontott vért – nem volt sok belőle – meg az
ernyedten fekvő kormányzót, akinek az arcáról félig levált a
megszokott lélegeztető berendezés...
Zhord már éppen felemelte a pisztolyát, hogy lelője, amikor a tiszt
térdre roskadt.
Letérdelt és sírni kezdett. A fájdalom, a keserűség könnyei folytak a
szeméből. Abban a pillanatban meglátta a jövőt – amelyben nyoma
sem volt reménynek. Lagnost halálával odaveszett a reménység,
elveszett a város, és el az egész bolygó...
A férfi Jaq felé fordult, könnyei prizmáján át ránézett, és szánalomra
méltóan eltátotta a száját. Megértette, közvetve éppen a Császár
inkvizítora mondta ki a Luxus Primerre a halálos ítéletet.
– Megértelek – szólt hozzá Jaq már-már kedves hangon. –
Megértem, mit érzel. A helyedben én is sírnék.
– De... miért? – nyöszörgött a tiszt.
– Ezt te sohasem érthetnéd meg. Abban a pillanatban, amikor
világossá válnak előtted az okok, meg kellene halnod.
Így talán '6Eem kell meghalnia? Nem kell együtt pusztulnia a
várossal, szülőbolygójával? A tiszt megértette, hiába küzdene,
hiába védekezne. A sorsa elől senki sem térhet ki.
– Legalább azt engedd meg, hogy végezzek magammal – kérlelte
az inkvizítort.
Jaq szelíden, szinte kedvesen megrázta a fejét. A tiszt már így is
éppen elég kegyben részesült, és különben sem hagyhatja, hogy
előhúzza a fegyverét.
– Zhord... – szólt oda halkan a zömiknek.
Zhord a lézerpisztolyával keresztüllőtte a tiszt szemét, A forró sugár
felszárította a könnyeket, örökre eltüntette a férfi fájdalmait.
Amikor Ey'Lindi visszatért, egy zöld köntösbe öltözött ernyedt testet
cipelt a vállán.
Fennix természetesen vak volt. (Az asztropatáknak, amikor
lélekforrasztással a Császárhoz csatlakoztatják őket, opálossá válik,
keményre fő a szemgolyójuk.)
Ey'Lindi ennek ellenére vezethette volna karon fogva is. Vagy talán
azért volt szükség arra, hogy a vállára vegye, mert Fennix
valamilyen fogyatékossága miatt nehezen mozog?
Persze lehet, hogy szó sincs ilyesmiről; lehet, hogy az asztropata ki
sem akart mozdulni a búvóhelyéről. Ha így állt a dolog, Ey'Lindi
egyszerűen és elegánsan megoldotta a problémát: felnyalábolta, és
a vállára vetette.
Fennix, az alakjából ítélve, nem lehetett nehéz. Vékony, már-már
vézna volt. Ey'Lindi olyan könnyedén tartotta a vállán, mint egy erős
felnőtt a porontyát. Az asztropata arcát csuklya takarta, de az idő
nem volt alkalmas arra, hogy szemügyre vegyék. Indulniuk kellett,
muszáj volt elhagyniuk a kormányzó palotáját. Ey'Lindi úgy mozgott,
mint valami ébenfekete robot, annyira sem érdekelte a vállára vetett
ember, mint az agymosott hordárt a gondjára bízott poggyász.
Jaq lelkét megtisztította a meditáció, elméjét tisztára söpörték a
Császár könnycseppjeivel kapcsolatos gondolatok. Érezte, ura saját
pszierejének – annak az erőnek, amelynek köszönhetően már
többtucatnyi világon győzelmet aratott a démonok fölött, mielőtt a
Harlekin-ember és a hidra felbukkanásának köszönhetően
bonyolultabbá vált az élete. A testére tetovált ábrák bizonyították a
harcokban elért sikereit. (Vereségeinek senki sem állíthatott volna
emléket; ha egyszer is kudarcot vallott volna a harcai során, már
nem élne, s nem lenne ép a lelke sem.)
Mielőtt elindultak a palotából, össze kellett szednie démonűző
psziereje utolsó cseppjét is. Az ember sohasem tudhatja, kivel,
mivel találkozik össze útközben... Létre kellett hoznia a
meggyőződés auráját, el kellett hitetnie a társaival és önmagával is,
hogy amit tesznek, amit tenni készülnek, helyes és jó.
Félő volt, hogy a kormányzó emberein, ha megtudják, ha megsejtik,
mi történt a fogadócsarnokban, ha megérzik, hogy Lagnost már
nem él, éppen olyan iszonyatos csüggedtség és reményvesztettség
vesz erőt, mint a Zhord által meggyilkolt tiszten. Ebben az esetben
kártyavárként omlana össze Jaq minden terve. A hithű katonák
felhagynának az ellenállással, nem próbálnák visszaverni az
űrkikötőt ostromló szektások rohamait, ilyen körülmények között
pedig a Tormentum Malorum nem hagyhatná el a bolygót.
Ha idő előtt kiszivárog, hogy Lagnost nem él, mindennek vége...
Nem tűnt valószínűnek, hogy Lagnostnak van olyan gyermeke, aki
átvehetné tőle a kormányzói címet és feladatokat. Örököséül a
bolygótanács valószínűleg valamelyik unokaöccsét vagy más
rokonát jelölné ki, esetleg kinevezne egy régenst, aki képes
megfékezni a polgárháborút. De vajon van-e idő és lehetőség
ebben a helyzetben egy új kormányzó beiktatására?
A legcsekélyebb mértékig sem volt fontos, hogy Jaq távozása után
mi történik a Luxus Primeren. Ennek a bolygónak a sorsa a Nagy
Tervhez képest annyit sem számított, mint egy tollpihe súlya a
tonnányi acéllal megrakott mérlegen. Jaq azonkívül, hogy előre
meggyászolja, semmit sem tehetett ezért a világért.
A Sztálindrómot látogatása után nem sokkal elpusztították. A
bolygón, annak az átkozott, az exterminatust elrendelő üzenetnek
köszönhetően, az élet minden formája megsemmisült...
Lehet, hogy Jaq a világok elpusztítójává vált? Vajon akkor, amikor a
Luxus-epizód és a kormányzó meggyilkolásának híre eljut a Földre
(mert előbb-utóbb minden hír eljut a Földre!), az Inkvizíció
másodszor is kiátkozza egykori titkos inkvizítorát?
Jaq a maga módján részt vett a Császár agóniájában. Ez a
részvétel – ez a keserű áldozat – erőt adott neki még akkor is, ha az
a bizonyos ragyogó ösvény már régen eltűnt a szeme elől.
Össze kellett szednie az erejét, nem hagyhatta, hogy a közelben
ólálkodó démonok megérezzék, kétségek gyötrik a lelkét. A kétség
gyengít, a gyengék pedig vonzzák magukhoz a támadókat...
Kivonultak a néhai Lagnost fogadócsarnokából, és beleütköztek a
hithű katonák és felfegyverkezett polgárok egy csoportjába. A
kormányzói palota védői furcsálló pillantásokkal mérték végig őket.
Egy elrongyolódott ruhát viselő inkvizítor. Egy mogorva zömik. Egy
reszkető navigátor. Egy fekete gépasszony, a vállán egy
eszméletlen asztropatával.
Jaq felemelte a kezét, megjelenítette a tetoválását, és rákiáltott a
f e g y v e r e s e k r e .
– Lord Lagnost kapcsolatba lépett őfelségével, az Istencsászárral! –
Ez bizonyos értelemben igaz volt, feltéve, hogy Lagnost lelke nem
az elkárhozottak közé került.
– Ebben a szent percben senki sem zavarhatja meg Lord Lagnost
imádkozik a Mindenek Urához, és azon dolgozik, hogy elkészítse a
győzelmet eredményező haditervet. Az asztropatáját, miközben
megnyitotta a kapcsolat csatornáját a kormányzó és a Császár
között, sajnálatos módon baleset érte. Fel kell vinnünk őt a
hajónkra, hogy különleges ápolásban részesíthessük, és
visszahozhassuk az életbe. Lord Lagnost majd szól, amikor
elbúcsúzott Istenünktől...
Az ostobák! Minden szót igaznak hittek.
A fegyveresek áldó jeleket vetettek magukra, megcsókolták
amulettjüket. Álmukban sem jutott volna eszükbe, hogy egy
inkvizítor hajlandó lehet az Istencsászár káromlására, hogy a
Mindenek Urának nevét használja hazugságai elleplezésére.
– Terjesszétek el a hírt! A Császár hatalmas lelke, hála illesse ezért,
hajlandó volt kapcsolatba lépni Lord Lagnosttal! A megváltás már
nem késik sokáig... – Jaq inkább fanatikus gyóntatónak, és nem
ravasz inkvizítornak érezte magát.
Ha hazudnod kell, csuda dolgokat mondj, és senki sem fog
kételkedni szavaidban!
* * *
A Tormentum Malorum lüktetve kilépett az űrbe, örökre maga
mögött hagyva a halálra ítélt világot.
Az üzemanyagnak – amit egy évszázaddal korábban a Bendercoot
nevű vörös törpecsillag negyedik bolygója körül orbitális pályán
keringő állomáson pumpáltak bele a tartályokba – már csak a
kétötöd része volt meg. Ha nem akarták elhasználni a biztonsági
tartalékot, a hajó az ugrási övezet elérése után csupán néhány
rövidebb hiperugrást hajthatott végre, vagy egyetlen közepes
nagyságút. A Luxus primeren nem lehetett tankolni, és az sem tűnt
valószínűnek, hogy a rendszer iparholdján vagy bányabolygóján
hozzá lehet jutni a megfelelő üzemanyaghoz.
Sürgősen csak egyetlen rövid ugrást kellett végrehajtani: át a
semmibe, a végtelen semmi egy másik részébe.
Oda, ahol Fennix nyugodtan belemerülhet az asztrális üzenetek
özönébe, ahol fáradságot és időt nem sajnálva elő tudja halászni az
információtengerből a Jaqot érdeklő adatot.
Azt az adatot, amely alapján el lehet majd dönteni, hogyan legyen
t o v á b b .
A feladat fontos volt, az idő nem számított. A Tormentum Malorum
fedélzetén elegendő élelem és elegendő sztázistartály volt.
Ahogy a karcsú, gyászfekete hajó elindult kifelé, Jaq tartózkodott
attól, hogy bele hallgasson a rádióadásokba, amelyek a
Luxus-rendszer kormányzatának pusztulásáról adtak hírt.
Fennix tartózkodott attól, hogy akár véletlenül is kapcsolatba lépjen
az ostrom alatt lévő kormányzói palotában maradt asztropatákkal,
egykori társaival.
A vak Fennix aszott, alacsony férfi volt, inkább majomra hasonlított,
mint emberre. Hosszúkás, hegyes füle a denevérére emlékeztetett,
hallása olyan éles volt, hogy a hangos zajok komoly fizikai fájdalmat
okoztak neki. Kivételes hallásának legfeljebb csak annyi köze volt a
telepatikus képességekhez, hogy ha nem tömi tele, a fülét vattával,
a zajok úgy elterelik a figyelmét, hogy semmit sem foghat fel a pszi
a d á s o k b ó l .
Figyelembe véve, hogy Fennixnek ilyen sok bajt okoztak érzékeny
fülei, és tekintettel vakságára, nem tűnt embertelennek, hogy
Lagnost – mint Ey'Lindi lakonikusan jelentette – egy aprócska,
hangszigetelt, sötét, földmélyi cellában tartotta. Fennix
biztonságban érezhette magát odalent, és minden zavaró
körülmény kizárásával folytathatta mestersége gyakorlását.
Abban semmi furcsaság sem volt, hogy a lélekforrasztás, a
Császárral való összekapcsolódás során, amikor megvakult, nem
vesztette el a hallását is. Senki sem vehetné hasznát az
asztropatáknak, ha nem hallanák meg a parancsokat, és nem
tudnák, milyen üzeneteket küldjenek. (Az efféle instrukciók
majdnem mindig olyan bonyolultak voltak, hogy az asztropaták
képtelenek lettek volna felfogni tartalmukat, ha pusztán a
tapintó-érzékükre kell hagyatkozniuk.) A telepatikus képesség és az
ilyen éles hallás együtt azonban inkább átok volt, mint áldás.
Fennix végtagjai véznának és gyengének látszottak ugyan, de ha
akart, mégis fürgén mozgott. Testén nem lehetett találni egyetlen
milligramm fölösleget sem; az egész emberke keményre aszalódott
izmokból és inakból állt.
Mint hamarosan kiderült, elég furcsa és rejtélyes szerzet volt.
Fennix hitte, hogy az útjukra bocsátott telepatikus üzenetek
sohasem vesztik el erejüket, örökké léteznek. Elképzelése szerint a
múlt, a jelen és a jövő valamennyi telepatikus üzenete kapcsolatban
áll az összes többivel, és néma hálót – ő „fészeknek” nevezte –,
észrevehetetlen szubmatériát alkot. Fennix biztosra vette, hogy a
halála pillanatában képes lesz teljes egészében felfogni ezt az
üzenethálót, s belemerül ebbe a végtelen, telepatikus Bábelbe.
Biztos volt abban, hogy a megsemmisülés másodperce számára
azonos lesz a megvilágosodás, a „mindent megértés” pillanatával.
Hitte, hogy a tér és a távolság egyetlen üzenetnek sem szabhat
határt. Szerinte az üzenetek – valamennyi üzenet! – szellemei
leválnak az eredetiről, és behatolnak a tér és az idő valamennyi
szeletébe. Szerinte a Császár Astronomicanja hatást gyakorolt az
üzenetekre, látszólagos határokat teremtett köréjük, így az emberek
úgy érezhették, a telepatikus kommunikációnak időtartama és
iránya van.
Lehet, hogy Fennix könnyű préda lenne a démonok számára?
Könnyű lenne őt letéríteni a hit ösvényéről? Elképzelhető, hogy
azok a bizonyos múltbeli és jövőbeli üzenetek, amelyeket állítása
szerint néha sikerült elcsípnie, valójában démoni hangok voltak?
Géniusz ő, vagy olyan gyenge bástya, amelyet a káoszlények
könnyen elfoglalhatnak és hídfőállásukká változtathatnak?
Az utazás negyedik napján Jaq meglátogatta Fennixet, akit Azul
Petrovval együtt abban az obszidián falú helyiségben szállásoltak
el, ahol a sztázistartályokat tárolták.
Jaq, ahogy belépett, azonnal visszahőkölt.
Petrov levette a fejéről a hiperszemét takaró fejkendőt!
A navigátorok erős esküvel fogadják, hogy csak akkor fedik fel
hiperszemüket, ha életveszélybe kerülnek, és más eszközzel nem
tudják megvédeni magukat. Petrovot a jelek szerint semmiféle
veszély nem fenyegette...
Fennix olyan közel ült hozzá, hogy szinte összeért az arcuk. A vak
asztropata egyenesen a navigátor ráncos homlokára meresztette
opálfehér szemét.
Jaq elfordította a fejét, hogy még véletlenül se láthassa meg azt,
amit Fennix vak szeme nem érzékelhetett.
Miféle hátborzongató kapcsolat jött létre Petrov és Fennix között?
Mit művelhetnek?
* * *
Fennixnek természetesen szüksége volt motivációra és
magyarázatra. Petrov oda vitte a hajót, ahová Jaq kívánta,
Fennixnek azonban értenie kellett annak az asztrális küldetésnek a
lényegét, amelynek részesévé vált. Tudnia kellett, hogy pontosan
mit kell keresnie, hogy a telepatikus üzenetóceánban melyek azok
az információk, amelyek fontosak lehetnek az inkvizítor számára.
– Köszönöm, hogy elraboltatok – mondta Jaqnak.
Az asztropata telepatikus érzékszerve segítségével képes volt
felfogni a körülötte lévők auráját. Meg tudta különböztetni egymástól
Jaq, Zhord és Ey'Lindi sziluettjét. (Ha Ey'Lindi a közelében
tartózkodott, azonnal reszketni kezdett, mintha erős izgalmi
állapotba került volna.)
– Aura az aurában – mondta. – Szörny a hölgyben.
Ezzel a megállapítással nem pusztán arra utalt, hogy Ey'Lindi
gyönyörű külseje veszedelmes gyilkost takar. Főként az ejtette
ámulatba, amikor felfedezte, hogy a nő testében milyen iszonyatos
implantok rejtőznek.
Implantok és még valami más is...
Azul Petrov természetesen egészen másnak látta Ey'Lindit. Nem
sokkal azután, hogy a Tormentum Malorum elhagyta a Luxus
Primert, Ey'Lindi visszavonult a hálófülkéjébe. Amikor ismét
megjelent, mintha kicserélték volna: bőre elefántcsont fehér volt,
irizáló selyemruhát viselt, amelyre hideg zöld fénnyel szikrázó
brossokat tűzött, lábára pedig kunkori orrú papucsot húzott. A
megszólalásig olyan volt, mint a legelegánsabb kurtizánok.
Petrov nem értette a dolgot. Ki lehet ez a nő? Ki ez a magas és
csinos (de még milyen csinos!) lány? Két Ey'Lindi utazik a hajón?
Két teljesen különböző nő, akik csupán abban hasonlítanak
egymásra, hogy ugyanolyan aranyló a szemük, és ugyanolyan piros
övsálat hordanak?
Ey'Lindi, miután leoldotta magáról a szintetikus bőrt, úgy döntött,
nem a testhez simuló orgyilkos dresszét, hanem inkább ezt a
kurtizánálcát veszi magára.
Külseje megváltozott, belül azonban az maradt, aki volt. Orgyilkos,
akinek a gégéjét egy hússzínű szelep helyettesíti...
Hosszú imádkozás és meditálás után Jaq – mintha forró parazsat
szórt volna a lelkére – elmondott Fennixnek és Petrovnak néhány
dolgot. Elmagyarázta Ey'Lindi dupla aurájának okát. (A nő
rezzenéstelen arccal hallgatta végig leleplezését.) Megemlítette az
agyakba fészkelődő hidrát. Elmondta, hogy néhány titkos inkvizítor
belekeveredett egy összeesküvésbe. Szót ejtett a
Harlekin-emberről. Bevallotta, hogy behatolt a császári palotába.
Kiejtette az Ordo Malleus, Baal Firenze és... Slaanesh nevét.
Az asztropata és a hemofíliás navigátor az eligazítás alatt és után
úgy reszketett, mintha a jeges űr költözött volna csontjaikba, a velő
helyére. Együtt imádkoztak Jaqkal. Ey'Lindi is imádkozott, bár ő
nem a Császárhoz, hanem a Callidus Szentélyhez intézte fohászát.
Egyedül Zhord nem érezte szükségét az imának. Ő ehelyett inkább
leköpdöste és tisztára törölgette a hajtóműveket.
A Tormentwn Malorum végrehajtotta az ugrást – átjutott a semmi
közepébe, az űrnek abba a részébe, amelynek nem volt
középpontja és határa. A csillagok csúf ékkövekként, iszonyatos
távolságban sodródtak a végtelen semmiben; hiába erőlködtek,
gyengécske fényükkel képtelenek voltak sebet ejteni a sötétség
testén. A csillagködök innen tejfehér vérsejteknek látszottak a
Semmi szörny véráramában.
Az ablakokat eltakaró, démonfejeket formázó spaletták távoli,
patetikus lámpásaival és fényesen ködlő fátylaival együtt a hajón
kívülre rekesztették a túlvilági áradatot.
A Tormentum Malorum öt utasa tort ült. Aszpikos grox nyelvet ettek,
és arctui kaviárt – az édes gyümölcsszószban megforgatott áttetsző
halpeték belsejében angolnaembriók voltak – meg bálnacsemetéből
készített sztéket. Az egészet dicsbogyó lével öblítették le.
A hajó fedélzetén megszokottnak számított az efféle gazdag menü,
ezúttal azonban a lakomának szertartási és áldozati jellege is volt.
Jaq a Császár tiszteletére rendezte a tort, akitől erőt akart kapni az
előtte álló feladat elvégzéséhez. Ilyen helyzetben nem lehetett
figyelembe venni a puritanitást előíró szabályokat. Jaq a lakoma
előtt újra cserélte a Luxus Primeren átélt csetepaték során
elrongyolódott ruháját. Zhord repesett a boldogságtól, hogy végre
istenigazából megtömheti a hasát. Ey'Lindi elegánsan, de
közömbösen evett; az ő számára egy patkány éppen olyan kiváló
proteinforrás volt, mint a legfinomabb ragu.
A tor után Fennix bevonult a hajó obszidián falú éjfekete
kápolnájába, és nekilátott, hogy a telepatikus üzenettengerből
kihalássza a Jaqot érdeklő információkat.
Hetedik fejezet
Kinyilatkoztatások
Majdnem három hónapba tellett, mire Fennix elvégezte a rábízott
feladatot. Ez idő alatt minden áldott nap kiélezte telepatikus
érzékszerveit, és addig kutakodott, addig „fülelt”, míg összeroskadt
a fáradtságtól.
A gondolatok végtelen számú hullámhosszán felfoghatatlanul sok
üzenet keringett az űrben, melyre rá lehetett hangolódni. Egyik
információhullám a másik után... Kereskedelmi üzenetek, katonai és
hivatali híradások, teológiai értekezések és viták. Adatáramlat.
Kérések, parancsok. Jóváhagyások, elutasítások. Üzenetek,
amelyeket a remény, a félelem vagy a kétségbeesés szült...
Olyan volt ez az egész – ahogy Fennix megfogalmazta –, mintha
minden egyes másodpercben több millió lámpa villanna bele egy
hatalmas tükörbe; mintha minden pillanatban kavicsok milliói
hullanának bele egy feneketlen tóba, végtelen számú fodrot és
hullámot gerjesztve a víz felszínén.
Egy bizonyos üzenet elküldése vagy felfogása, az egymástól
irdatlan távolságban lévő elmék közötti kapcsolat létrehozatala
gyerekjáték volt ehhez az áttekintéshez képest, amelyet Fennixnek
el kellett végeznie.
Tizenkét hét – nevetségesen kis szelete az időnek. Ennyi idő alatt
lehetetlen volt végrehajtani azt, amivel az asztrális telepátiáról
egyénien ezoterikus módon vélekedő asztropata megpróbálkozott.
Ezt a feladatot képtelenség volt kielégítően elvégezni; ezt csak
abbahagyni lehetett. Abbahagyni, és örülni az eredménynek, amikor
néhány tucat morzsa előcsillant a tömegből, és egymáshoz
illeszkedőnek bizonyult.
Fennix nem hasonlított az Administratum sifrírozóira, akik képesek
rá, hogy a szavak és jelek mechanikus ismételgetésével
megjegyezzenek és feldolgozzanak egy olyan adatsort, amelynek
értelméről fogalmuk sincs. Neki értenie kellett, hogy mit csinál. Nem
tudta volna meghatározni, mely információk lehetnek érdekesek, s
melyek nem, ha nem ismeri azt a hieratikus nyelvezetet, amelyen a
legfontosabb inkvizítor üzeneteket általában megfogalmazták...
Üzenet. Sürgős parancs, mely előírja, hogy az egyik inkvizítort – aki
éppen olyan világon tartózkodott, amelyről a hajó utasai közül még
senki sem hallott – haladéktalanul meg kell ölni...
Üzenet. Parancs egy hasonló orgyilkosság elkövetésére. A jelek
szerint az Inkvizíción belül felütötte fejét a gyanakvás...
Lehet, hogy az Inkvizíció háborút visel önmaga ellen? Lehetséges
volna, hogy a Megnevezetlen Rend (Jaq tudta egyedül, hogy az
Ordo Mallelusról van szó) ellentétbe kerültek a közönséges
inkvizítorok széles táborával? Hogy az Inkvizíció titkos része
háborúban áll a közismerttel? (Természetesen ez a közismertség
nem azt jelentette, hogy mindenki tudta, kik állnak az Inkvizíció
szolgálatában. Ez csupán annyit jelentett, hogy a Birodalom
polgárai tudtak az inkvizítorok létezéséről.)
Üzenet. Sztálindróm...
Űrben sodródó szikláknak álcázott robothírszerzők a bolygó körül. A
feladatuk az exterminatusszal elpusztított világ megfigyelése. A
robotok jelentése szerint a Sztálindróm közelében idegen hajók
jelentek meg. Elda űrbárkák.
Ha hinni lehet annak a Petrovtól hallott pletykának, annak a
feltételezésnek, amelyről a navigátorok pletykáltak... Lehetséges
lenne, hogy az elda Hiperháló egyik alagútjának kijárata éppen a
Sztálindróm rendszerében van? Elképzelhető, hogy ez a ki- és
bejárat elég nagy ahhoz, hogy átférjenek rajtuk az idegenek hajói?
A kijáratot már eónok óta nem használták. Rejtve maradt az
évezredek során, miközben emberek éltek a Sztálindrómon.
Hogyan lehetséges ez? Képtelenség lenne? Az eldák bukásuk és
eltűnésük előtt a galaxis urai voltak...
A halott Sztálindróm orbitális pályáján az eldák hatalmas
építkezésbe fogtak.
Miért éppen ott? Mi vonzotta az eldákat egy szétrombolt világhoz?
Mi vonzotta őket egy olyan bolygó közelébe, amelynek légköre
elégett a felszínét szétrágó tűzvihar során? És ez a tűzvihar sem
volt éppen hétköznapi. Hullák, szerves maradványok
öngyulladásából keletkezett, olyan állatok és emberek hulláiból,
akikkel az életfaló vírus végzett.
Üzenet. Egy bizonyos Baal Firenze expedíciós csapatot szervez
önként jelentkező űrgárdistákból. Az akció célja: a Sztálindróm
melletti űrállomás megtámadása, az idegenek hitellenes
cselekedeteinek megakadályozása...
Baal Firenze! Lehet, hogy két ember szolgálja e név alatt az
Inkvizíciót? Ha nem névazonosságról van szó, akkor ez a férfi nem
más, mint az a Firenze, aki bevezette Jaqot az Ordo Malleusba.
Jaq páholyának alpriorja. Jaq felettese. Az, aki a Sztálindrómra
küldte őt. A hidra-összesküvés tagja. Ha még él, ha még mindig
aktív, akkor minden bizonnyal megfiatalították. Legalább egyszer.
Megfiatalítás? Hiszen akkor ez a Firenze, ez az új Firenze semmit
sem tud az összeesküvésről! Csak akkor lehet tudomása a hidráról,
ha az összeesküvők mélyen belevájták karmukat Jaq rendjének
h ú s á b a .
Vagy akkor, ha Jaq Liber Secretoruma célhoz ért...
Firenze tehát aktív. Ez értékes információ.
Az eldák mozgolódni kezdtek a Sztálindróm körül. Firenze
megpróbál közbeavatkozni...
Firenze a reguláris űrgárdisták közül szedi össze a csapatát. (Hogy
lehet ilyen harcosokat közönségesnek nevezni?) A jelek szerint nem
fogja bevetni a Szürke Lovagokat, nem teszi azt, amit Jaq tett a
Zeus V.-nél. Talán Firenzének nem sikerült megszereznie az Ordo
elit lovagjait? Nem, nem erről van szó. A Szürke Lovagok általában
nem harcolnak közönséges idegenekkel. Őket a démonok ellen
szokás bevetni. Démonirtók. Lehet, hogy galaxis-szerte támadást
indítottak a démonok, és a Szürke Lovagoknak a Sztálindróm
mellett gyülekező eldák nélkül is éppen elég dolguk van. Firenze
küldetése talán jelentéktelennek számít a többi, valóban
nagyszabású akció mellett.
Jaqnak az ösztönei azt súgták, ez nem így van.
Azok a bizonyos parancsok, amelyekben inkvizítorok megölését
rendelték el...
Ezeket a gyilkosságokat biztos nem birodalmi orgyilkosok követték
e l !
Fennix talált egy érthetetlen nyelvű üzenetet, amely olyan
vehemens volt, hogy minden bizonnyal nagyon fontos lehetett. Az
üzenetet újra és újra közölték, így Fennix – bár nem volt sifrírozó –
képes volt elismételni belőle néhány részletet...
Ey'Lindi mozdulatlanná dermedt, amikor meghallotta ezeket a
t ö r e d é k e k e t .
Az üzenetet – amit Ey'Lindi lefordított – a Callidus kódjára lefordítva
küldték ki a telepatikus éterbe.
Előbbi jelentés nyugtázva: a pártütő Tarik Ziz az Örvénycsillag
harmadik bolygóján rejtőzik. Darvash bolygó. Előbbi jelentés
nyugtázva: az eretnek sebészek...
Ziz volt annak az orgyilkosszentélynek a Director Secundusa,
vagyis igazgató helyettese, amelyhez Ey'Lindi tartozott. Hogyan
válhatott Ziz pártütővé? Hogy szeghette meg esküjét? Lehet, hogy
az Officio Assassinorumon belül is éppen úgy háború dúl, mint az
Inkvizíción belül?
Ziz még életben volt. A magas rangú tisztségviselők ritkán
ismerhetik meg a halál nyugalmát. Firenzéhez hasonlóan
valószínűleg ő is keresztülment valamilyen megfiatalítási
p r o c e d ú r á n .
Ziz volt az, aki elrendelte, hogy Ey'Lindin hajtsák végre a kísérleti
jellegű műtéteket.
Lehet, hogy Ziz ezzel valami olyasmit tett, amit a Callidus vezetője
nem hagyott jóvá, amiről sejtelme sem volt? Lehet, hogy az
igazgató felfedezte ezt, és nem volt kedvére a dolog? Elképzelhető,
hogy Ziznek megtetszett egy bizonyos technika, és a gyakorlatban
is ki akarta próbálni. Talán az az implantáció, amelyet Ey'Lindin
elvégeztek, ellenkezett valamilyen szabállyal. Talán eretnekségnek
m i n ő s ü l t .
Az az implantáció, amely hatékonyabbá tette az orgyilkos
működését. Az emberi test a beléje ültetett műszerek és anyagok
segítségével pillanatok alatt szörnyalakká változhatott. Génorzóvá.
Démonná. Bármivé. Átváltozhatott, és közben megőrizte
m o z g é k o n y s á g á t .
Mi történne akkor, ha valaki becsempészne néhány ilyen alakváltó
orgyilkost a császári palotába? Mi lenne, ha ezek az orgyilkosok
hirtelen átváltoznának génorzóvá vagy tyranidává?
Kitörne a pánik.
Egy bizonyos orgyilkos – Ey'Lindi – a két dolog közül az egyiket már
megtette. Belépett a Császár tróntermébe, mégpedig úgy, hogy
teste belsejében ott rejtőzött egy génorzó hibrid alakja.
Tarik Ziz kegyvesztetté vált. Pártütőnek bélyegezték. Kitaszították.
Vagyis... sokkal valószínűbb, hogy elmenekült.
Három hónapig tartó asztropatikus nyomozás után ennyi információt
sikerült összegyűjteniük. Néhány kósza hírfonál a vastag szövetből.
– A Sztálindróm – mondta Jaq lassan Ey'Lindinek. – Az az elda
építmény az orbitálisán. Ennek biztos van valami jelentősége...
– Olyan nincs, hogy én betegyem a lábam egy olyan helyre! –
morgott Zhord. – Huh! Hülye eldák! Sznobok!
Az elegáns eldák és a faragatlan törpék között ősi volt az ellentét.
Zhordot talán arra sem lehetne rávenni, hogy közel menjen egy elda
é p í t m é n y h e z . . .
A zömik megvakarta a fejét. A haja időközben megnőtt, koponyája
most rövid szőrű festőecsetre emlékeztetett. A fejvakarása olyan
volt, mintha az agyát akarná megmasszírozni.
– A Harlekinek, hmm? Őrült fickók, akik hosszú és unalmas
előadásokat rendeznek, énekelnek meg táncolnak...
– Tulajdonképpen mit tudsz a Harlekinekről? – kérdezte Jaq.
– Nos, most el tudnám mondani nektek azt a rövidebb balladánkat,
amely éppen róluk szól... El tudnám mondani, de... Most nem jut
eszembe. Százezer szó.
Baal Firenze elindult – vagy nemsokára el fog indulni – a
Sztálindróm felé, hogy félbeszakítsa az eldák ceremóniáját. Amit
pedig Baal Firenze tett, az összefüggésben volt Jaq hosszúra nyúló
küldetésével.
Jaq a köntöse alá nyúlt, és elővette a Tarotját. Megsimogatta a
cserzett mutánsbőrt, amiben a paklit tartotta, de nem nyitotta szét.
Ebben a pillanatban sok minden megvilágosodott előtte – kivéve
talán egyetlen dolgot, de azzal kapcsolatban később is ráér
kifaggatni a Tarotot.
Az Inkvizíció tényelemzői a hitre veszélyt jelentő cselekedetnek
minősítették az eldák Sztálindróm melletti tevékenységét. Az
analitikusok szerint gyakorlatilag minden olyan esemény veszélyt
jelentett a hitre, amelynek során bizonyos idegen lények behatoltak
a kozmosznak abba a szegletébe, amely valamikor – esetleg nem is
oly régen – még a Birodalom alattvalói, az emberek lakhelyének
számított. Ennél nagyobb hitgyalázás már csak az lehetett, amire az
eldák a jelek szerint készültek. Nevezetesen: előre megfontolt
szándékkal végrehajtanak az érintett körzetben egy számukra szent
szertartást, mégpedig ama célzattal, hogy felhívják a figyelmet arra
a katasztrófára, amelyet a Sztálindróm kénytelen volt elszenvedni.
A múltban az eldák faji kataklizmát éltek át. Otthonvilágaik
mindegyike megsemmisült. A Sztálindróm a pusztulás olyan jelképe
volt, amely mellett az eldák meg mertek jelenni.
Az elda Harlekinek arra készültek, hogy végrehajtsanak egy
szertartást, amely valamilyen kapcsolatban van egy teljes bolygó
p u s z t u l á s á v a l . . .
Az eldák titkai és az emberi faj kínjai a jelek szerint olyan utak
voltak, amelyek éppen itt, a Sztálindróm mellett futottak össze.
Firenze, a hidra apostola, arra készült, hogy megakadályozza ezt a
szertartást. Az összeesküvésben résztvevők megfogalmazták, hogy
azt szeretnék, ha egy nap a galaxis egy pszichikai cunami, vagyis
egy elmetűz-szökőár során megszabadulna az idegen fajoktól és a
k á o s z l é n y e k t ő l .
De vajon magán Jaqon kívül kit lehet felelőssé tenni a Sztálindróm
p u s z t u l á s á é r t ?
– Amikor Firenze és harcosai megtámadják azt az orbitális
építményt – mondta Jaq óvatosan –, nagy lesz a felfordulás.
Megpróbálhatnánk bejutni a telep belsejébe. Mondjuk úgy, hogy egy
elda foglyainak álcázzuk magunkat...
– Egy elda Maszk-harcos foglyainak? – nyögött fel Zhord. – Ó,
szent őseim!
– Vagy ha az eldák kollaboránsainak adjuk ki magunkat. – Az
inkvizítor jelentőségteljesen Ey'Lindire nézett. – Ha sikerrel akarunk
járni, szükségünk van valakire, aki képes utánozni egy eldát.
Ey'Lindi ezt egyszer már megtette; a polimorfin használatával
átalakította a testét. Meg tudta csinálni – de csak mielőtt Tarik Ziz
parancsára implantként beépítették testébe a szénszálas rostokkal
megerősített, teleszkópos, formaemlékező szöveteket és a
rugalmas porcrendszert, amely kitinkeménységűre tudott
merevedni. Olyan különleges mirigyeket is kapott, amelyek képesek
voltak hosszú időn át tárolni és szükség esetén nagy gyorsasággal
kiválasztani a szomatotróf növekedési hormonokat, és voltak
mirigyei a folyamat visszafordítására is. Az implantok beültetése
után azonban még a polimorfin segítségével sem volt képes arra,
hogy eldaszerűvé változtassa magát.
A megoldás szinte felkínálta önmagát, hiszen már tudták, hogy
Tarik Ziz és eretnek sebészei hol tartózkodnak.
– Téged szolgállak – jelentette ki Ey'Lindi egyszerűen. Arca nem
árulta el, hogy mit érez. – Annak a napnak Örvénycsillag a neve. A
világé Darvash.
Korábban hasonló helyzetben mindig azt mondta Jaqnak: szolgálok.
Most viszont ezt: téged szolgállak.
Jaq eddig visszafojtotta lélegzetét, de most kifújta a levegőt.
Megkönnyebbült, és sajnálta Ey'Lindit.
– Ó, ne! – kiáltott fel Zhord. – Ó, ne!
– De igen – mordult rá Ey'Lindi. – Meg akarok szabadulni ettől az
idegen dögtől, amely bennem van.
Talán arról álmodott, hogy megbosszulja magát Tarik Zizen, a
Director Secunduson, akinek már nem tartozott engedelmességgel?
Akihez már nem volt köteles hűségesnek lenni?
A Darvashon a jelek szerint élt néhány renegát sebész, akik
képesek voltak arra, hogy élve darabjaira szedjék Ey'Lindit, hogy
kivegyék belőle azt, amit egyszer beletettek. Ey'Lindi egy
alkalommal négyszemközt beszélt Jaqnak arról, hogy milyen
iszonyatos kínokat kellett kiállnia a műtét során. Most viszont arra
készült, hogy újra átélje a fájdalmakat, mégpedig kétes
körülmények között. Arra készült, hogy rávegye – vagy
rákényszerítse – Zizt, hajtsa vagy hajtassa végre rajta azt az
elképesztő szakmai hozzáértést, zsenialitást és brutalitást igénylő
beavatkozást, amelynek végén talán újra olyan lehet, mint egykor
v o l t .
– Szolgálok – mondta Ey'Lindi.
Szakított egyáltalán a szentélyével? Ha Ziz azt hiszi majd, hogy
Ey'Lindi még mindig a Callidust szolgálja, amelynek tagjai a vérét
kívánják, újabb problémával kell szembenézniük. Ey'Lindinek el kell
hitetnie vele, hogy Jaqnak dolgozik, nem pedig a halálosztó céhnek.
– Örvénycsillag – ismételte meg Ey'Lindi tompa hangon Azul
Petrovnak. – A Darvash bolygó.
A navigátor összevonta a szemöldökét. Soha életében nem hallott
erről a napról, erről a világról. Nem meglepő. Ha a hely közismert
lenne, Ziz valószínűleg nem ott próbál elrejtőzni.
Az egyik aranyszegélyes monitorra Petrov rákérte az Ismert Világok
Közlönyét. Ujja hegyével megbökte a megjelenő pici ikonokat, és
gyorsan végiglapozta a megjelenő információkat. Megtalálta a
koordinátákat, amelyeket remélhetőleg pontosan jegyeztek be.
Megtalálta a tájékoztató jellegű feljegyzéseket, amelyek
megkönnyíthették a navigálást.
– Khm! Te beszéled az eldák nyelvét, igaz? – kérdezte a zömik
E y ' L i n d i t ő l .
Ey'Lindi bólintott. Egyik korábbi megbízatása előtt kénytelen volt a
fejére húzni a hipnosisakot, hogy megtanulja ezt a dallamos nyelvet.
Az orgyilkosok soha nem töröltették ki fejükből a nyelveket,
amelyeket egyszer sikerült az agyukba plántálni. A nyelvtudás
fegyver. Potenciálisan minden fegyver.
– A Császár legyen velünk! – sóhajtott Jaq.
Már csak azért fohászkodott, hogy az Örvénycsillag ne sok ezer
fényév távolságban legyen. Ha messze van, még a hipertérben is
hetekig tart majd, míg odaérnek. Az időtorzulásnak köszönhetően
Firenze közben megérkezhet a Sztálindrómhoz, mégpedig jóval
azelőtt, hogy a Tormentum Malorum felbukkanna.
A távolság és az idő volt az egyik kérdés. Az üzemanyag a másik.
– Darvash – szólalt meg újra Petrov határozott hangon.
Nem, nincs messze. Azt a semmit, amelyben pillanatnyilag
lebegtek, csupán a végtelen egy töredéke választja el attól a
bolygótól.
Egy héttel később a Tormentum Malorum kecsesen beröppent az
Örvénycsillag rendszerébe. A vöröses narancsszínű nap olyan
gyorsan forgott, hogy nem gömbnek, inkább tojásdadnak látszott: a
sarkoknál benyomódott, derékban pedig kiterebélyesedett.
A Darvash bolygó is gyorsan mozgott. Egy napja csupán tíz
szabványóráig tartott. Sivatagvilág volt, rozsdaszínű és okkersárga;
bronzos sárgabarack, erodálódott kráterekkel teleszórt grépfrút.
Felszínén gyakoriak voltak a homokviharok, amelyek során eltűntek
a tereptárgyak, átalakult a táj. Érdekes, hogy egy ilyen bolygó meg
tudta tartani maga körül a légkörét. Levegője tiszta, belégzésre
alkalmas volt – már amikor nem volt tele fullasztó, kavargó
homokkal és porral. Ezen a világon mozdulni sem lehetett
szűrőmaszk és védőszemüveg nélkül. (Jaq örült ennek; a maszk és
a szemüveg elsőrangú álcázó eszköz.)
A közlönyben talált feljegyzések szerint az atmoszféra bizonyos
értelemben véve mesterséges volt: a homokban élő fotofagikus
mikrobák és nano organizmusok különös elem átalakítással oxigént
és nitrogént termeltek.
Valamikor a távoli múltban, mielőtt az emberi faj elözönlötte a
csillagmezőket, valami – vagy valaki – ellátogatott a poros-kráteres
Darvashra, és elszórta ezeket a parányi élőlényeket, hogy lássanak
munkához, tegyék lakhatóvá a bolygót.
A telepteremtő folyamat idejekorán abbamaradt. A bolygón itt-ott
hatalmas épületek terpeszkedtek. Belül boltívekkel és oszlopokkal
alátámasztott, molekuláris szinten össze tapasztott homokból
készített falaik keményebbek voltak az adamantiumnál. Ezeknek az
ősi építményeknek az árnyékában húzódtak meg a tükrökkel és
üvegkábelekkel megvilágított bolyszerű városkupolák, a
foszforeszkáló gombát és algát termő élelmiszerkertekkel körülvett
t e l e p e k .
A jelek szerint a Daxvash volt az a világ, amely otthont adott a
„ h o m o k t á n c o s o k n a k ” . . .
Csupán egyetlen űrkikötője volt, de amikor az ember tele akarja
tölteni a hajója üzemanyagtartályait, nincs is többre szüksége.
Landolás előtt két olyan probléma is akadt, amelyre Jaqnak
megoldást kellett találnia. Maga mellé szólította Ey'Lindit, és
behúzódott vele az alvófülkéjébe.
Amióta elhatározták, hogy megkeresik Taxik Zizt, Ey'Lindi alig
szólalt meg. Talán már nekilátott, hogy felkészítse lelkét a rá váró
megpróbáltatásra? (Tudta, hogy fájdalmas lesz a dolog, mégis
rettegett attól, hogy esetleg nem kerül rá sor.) Vagy talán azt
tervezgette, hogy hű marad a szentélyéhez, és végezni fog Zizzel,
miután kihasználta? Talán eszébe jutott, hogy Ziz a nyilvánvaló
megfiatalítása előtt omega danos harcmester volt? Ey'Lindi nem
beszélt arról, mi jár a fejében. Alig szólt, de közben önmagát
gyötörve végrehajtotta a teljesítő képességét szinten tartó
g y a k o r l a t o k a t .
– Ó, én bátor orgyilkosom! – mormolta Jaq, amikor egyedül
maradtak. – Mi a véleményed, hagyjuk életben az asztropatánkat
azután, hogy ennyi mindent meg tudott rólunk?
Fennix, ha akarta, a Birodalomban bárkinek eljuttathatta a rájuk
vonatkozó információkat. Nem tudták volna leleplezni. Jaq képtelen
volt megfeledkezni arról, hogy korábbi asztropatája, Parsheen
mama, becsapta.
Ey'Lindi elgondolkodott a válaszon. Még mindig csábos
selyemruháját és a kunkori orrú papucsot viselte. Teste, amely
egyszer – csupán egyetlenegyszer – élvezetben részesítette Jaqot,
csodálatos volt. Az inkvizítort kirázta a hideg, valahányszor arra
gondolt, hogy ezt a gyönyörűséget könyörtelenül darabokra kell
vagdosni ahhoz, hogy megszabadítsák a korábban a belsejébe
ültetett szörnytől.
Vajon mekkora az esélye annak, hogy a deimplantálás sikerül? Ha
el kellene válnia Ey'Linditől... Jaq erre még '67ondolni is alig mert.
– Van valami bizarr kapcsolat Fennix és Azul Petrov között –
mondta Ey'Lindi.
– Arra gondolsz, hogy szemezgetnek?
– Igen. A vak szem bámulja a hiperszemet.
Jaq is éppen erre gondolt. Fekete drágakő, buggyantott tojás...
– Nem egészséges ez a kapcsolat, Jaq. Perverz.
Lehet, hogy ugyanolyan, amilyen Jaq és Ey'Lindi között létrejött?
Olyan, de mégis más?
Mert Ey'Lindi és Jaq között létezett egy olyan kapcsolat, amelyet
egyikük sem tudott nyíltan kifejezésre juttatni. Ey'Lindi azért nem,
mert az volt, ami. Jaq azért nem, mert ő elvben semmi mással sem
foglalkozhatott, csak az emberiség megváltásával; ő senki iránt sem
rajonghatott, kivéve az Istencsászárt...
– A navigátorunkat nagyon megviselné Fennix halála – mondta
Ey'Lindi. – Egyébként Fennixnek egyre inkább szenvedélyévé válik
a mi igazság utáni hajszánk.
Jaq komoran bólintott.
– És nekünk bíznunk kell abban, hogy ez a szenvedély garantálja a
h ű s é g é t .
Ey'Lindi majdnem elmosolyodott. Majdnem.
– A szenvedély, bármilyen fajtájú legyen is, majdnem mindig
garantálja a hűséget.
Vajon ezzel arra a szenvedélyre utalt, melyet ő érzett Jaq iránt?
Ebben a hazugsággal, álnoksággal és csalással teletömött
univerzumban talán ez volt a legtöbb, amivel egy ember kifejezhette
egy másik ember iránti vonzalmát és hűségét.
– Egyébként, Jaq, lehetséges, hogy a jövőben még szükséged lesz
Fennixre. Lehet, hogy telepatikus üzeneteket kell küldened, és
akkor nem árt, ha kéznél van egy asztropata.
Üzenetet? Ugyan kinek? Talán a Császár gigantikus, skizoid
elmeszilánkjainak? Jaq felsóhajtott.
– A zömik ügyét is meg kellene beszélnünk.
Ó, igen, Zhord, aki olyan rejtélyes és kissé kétes körülmények
között bukkant fel a Luxus Primeren!
– Nem akartam idő előtt felhozni ezt a kényelmetlen kérdést.
Várnom kellett.
Meg kellett bizonyosodnom arról, hogy Petrov nem másnak
dolgozik. Hogy nem beépített ember. – Jaq egy kis lakozott,
rúnaberakásos ládikára mutatott. – Úgy terveztem, hogy beadom
Zhordnak a Veritast, és kifaggatom. Csak most fedeztem fel, hogy
eltűntek a megmaradt ampullák.
Ey'Lindi bólintott.
– Zhordra nincsenek hatással az ilyen védőrúnák.
– Ezek szerint valami más módon kell rábírnunk az igazság
b e v a l l á s á r a .
Lehet, hogy kénytelenek lesznek megkínozni a zömiket? Ha igen,
ezt neki és Ey'Lindinek kell végrehajtania. Jaq hordozható
hazugságvizsgálója, a könnyű rudakból összerakható kínpad ott
maradt a káoszvilágon, ám egy inkvizítor és egy orgyilkos ilyen
berendezés nélkül is célt érhetett.
– Ó, miért lopta el a maradék Veritast? Tudnia kellett, hogy gyanúba
keveredik, ha eltűnnek az ampullák! Tanultál kínvallatást a
szentélyedben, Ey'Lindi?
– Ismerem a fájdalmat – felelte a nő egyszerűen.
– Igen, a fájdalmat... és azt, hogyan kell legyőzni. Zhord ehhez nem
ért, hacsak az elmúlt száz év során nem tanította meg neki valaki.
Az Inkvizíciónkban – vallotta be Jaq – tanulmányozzuk a kínzások
történetét. Az emberi faj történelme valójában nem más, mint a
kínvallatás történelme. Mivel az Inkvizíció legfőbb célja az
eretnekség minden megnyilvánulási formájának gyors felszámolása,
ezért elismeri a fájdalom hatékonyságát, és javasolja a kínvallatás
használatát. A baj az, hogy a kínzások során eltorzulhat a valóság.
A megkínzott személyek ugyanis hajlamosak kitalálni bizonyos
hazugságokat, remélve, hogy ezek előadása hamar megszabadítja
őket a fizikai fájdalomtól. A kínzás sajnálatos módon kétessé
változtatja a megszerzett információkat.
– Zhordot a képzeletével kell megkínozni – mondta Ey'Lindi. – Azt
kell elérni valahogy, hogy a saját fantáziája okozzon neki
s z e n v e d é s t .
– Úgy gondolod?...
– Engem is kínoz a képzeletem, Jaq. Azt a szörnyfantomot, amely
bennem van, hamar ki kell vágni a testemből. Sohasem fogom
elfelejteni, mennyire megkínzott a gyönyör, amit Zephro Cornellan
keze alatt éreztem. Az a dolog... nem fejlesztettem ki magamban
azokat a képességeket, amelyek lehetővé teszik, hogy ellenálljak
ilyesminek. – Elhallgatott, és amikor folytatta, hangja suttogóvá
változott. – Te segítettél hozzá ahhoz, hogy megtisztuljak a
történtek után.
Jaq megremegett. Vajon Ey'Lindi ezzel most arra a példa nélküli
esetre céloz, amikor szeretkeztek? Vajon arra az eseményre
gondol, amelynek során lélekben megtisztult, miközben teste
megismerte az eksztázist?
– Biztos Zhord volt a tettes – mondta Jaq. – Nem hiszem, hogy
Petrov jött be ide, és ő vitte el a Veritast. Ugyan mi oka lett volna
r á ?
Petrovnak ahhoz, hogy ezt a tettet végrehajtsa, legelőször azt
kellett volna tudnia, hogy egyáltalán mi az a Veritas. Tudnia kellett
volna, hogy Jaq az igazságot tartotta azokban a kapszulákban,
amelyeket csakis az arra kijelölt ember – jelen esetben az inkvizítor
használhatott fel.
– És mi a helyzet velem? – kérdezte Ey'Lindi félénken.
Erről a kérdésről Jaqnak eszébe jutott egy örök bölcsesség. Az
ember soha senkit sem ismerhet meg igazán. Az épeszű emberben
mindig ott a kételkedés, amely talán hozzásegíti a hosszabb
élethez, ám ugyanakkor örök magányra kárhoztatja.
Az ember még önmagát sem ismerheti meg teljesen. Még a
Császár – áldott legyen az Ő neve – sem ismeri énje valamennyi
s z i l á n k j á t . . .
Zhord a hajtóműveknél tartózkodott, és miközben a gépeket
fényesítgette, egy zömik balladát dúdolgatott.
A hatalmas hordóra emlékeztető csarnok állott, felforrósodott
levegőjét nehézzé tette a felszentelt olaj és az ionizáció szaga. Az
elektro gyertyák sárgás, erőtlen fénysugarakat szórtak a
védőrúnákkal ékített turbinákra, a kondenzátorokra, az
akkumulátorokra. A berendezéseket Utáni pókok által szőtt hálóra
emlékeztető kábelkötegek kapcsolták a hatalmas hiper tárcsákhoz.
A díszes kapcsolókon és gombokon különböző ikonok ragyogtak.
Mivel a Tormentum Malorum a rendszeren belüli áramlatokat
kihasználva közeledett a célbolygóhoz, a főhajtóművek egészen
halkan, készenléti állapotban duruzsoltak, csak a folyamatosan
dolgozó gravitációgenerátor adott ki magából erősebb hangokat.
Jaq lezárta a hátuk mögött az adamantium zsilipkaput. A
navigátorhoz és az asztropatához egyetlen szó sem juthatott el a
b e s z é l g e t é s b ő l .
Az inkvizítor elkapta a zömiket. Zhord képtelen volt kiszabadulni a
bilincs kezek szorításából, erejéből csak arra tellett, hogy sarkával a
padlót rugdossa.
– Mi a baj? – nyögte. – Mi történt?
Ey'Lindi az övsálából elővett egy selyemkendőt, amivel gyorsan
bekötötte Zhord szemét. Ezután lerángatta róla a dzsekijét – ügyelt
rá, nehogy közben kicsúszhasson az inkvizítor kezéből –, majd az
overallját és szürke vászonból varrott alsóneműjét.
Zhord meztelenségét csak vörös szakálla és a köldöke alatti,
szintén vörös szőrfolt takarta.
– Ó, szent őseim!...
Ey'Lindi ujjai úgy mozogtak, akár egy mesterségéhez kiválóan értő
kurtizáné. Akár egy kéjt osztó kéjhölgyé...
A képzelet minden értelmes lény legádázabb ellensége.
Ey'Lindi szelíden megérintette Zhord egyik ideggócát. Ó, hogy
rikoltott a kis fickó! Hogy ömlött belőle a szó! Hamar bevallotta, hogy
ő vette el a Veritast, ő öntötte bele az egyik olajtartályba. A
mindenkit igazmondásra bíró szer azóta már ott kavargott valahol a
Tormentum Malorum berendezéseiben.
– Hát nem furcsa? – kérdezte Jaq. – Milyen hamar kiderül az
i g a z s á g !
Ey'Lindi sem az ujjaival, sem a nyelvével, sem a fogával nem
okozott fájdalmat Zhordnak. A saját képzelete volt az, ami a zömiket
megkínozta, ami ki kényszerítette belőle a vallomást.
Visongva, reszketve könyörgött kegyelemért.
– Hidd el, ha mondom, Jaq... főnök, hogy Cornellan keresett meg...
Nem, nem a Luxus-rendszerben, már korábban! És hidd el, ő
tényleg egy illuminát.
Mi a szent szél lehet az az „illuminát”?
– Cornellan valamikor pszi volt, csak megszállták a démonok –
folytatta Zhord kérés nélkül. – Sikerült neki megszabadulnia az
ártóktól. Elmulasztotta a meg szállottságát. Egyedül csinálta, az
akaraterejével meg néhány elda Harlekin segítségével...
– Aha!
– ...és persze a Numennek is rengeteget köszönhet! Illuminát lett.
Numen? Hát az meg mi lehet?
Zhord felvisított.
– A fénylő ösvény! A Numen jóságos és roppant nagy erő, ami
egyszer hatalomra fog jutni.
Egy újabb démonisten?
– Nem, egyszer majd a Numenből lesz a sugárzó Erő... Esküszöm,
főnök! De még egészen kicsi, embrió, amely most próbál megnőni.
Cornellan legalábbis ezt mondta róla. És ez éppen az ellenkezője
annak, ami akkor történne, ha a Homo sapiens befuccsolna. És
pontosan az ellenkezője annak is, ami akkor történt, amikor az
eldák eltűntek és megsemmisültek... Legalábbis azt hiszem. Persze
nem vagyok teljesen biztos ebben, de az eldák pusztulását és
bukását gyakorlatilag Slaanesh okozta, mert túlságosan gőgösek,
sznobok és felvágósak voltak, mert túlságosan fontosnak tartották
az élvezeteket, meg azért, mert rabjaivá váltak a kéjnek...
Zhord hatalmasat nyögött; úgy viselkedett, mintha irtózatos
fájdalmai lennének.
– Persze ez engem egyáltalán nem lep meg. Azoknak az átkozott
elda sznoboknak meg kellett bukniuk, és kész. A Harlekinjeik
szemmel tartják Slaanesht, mert Slaanesh olyan, hogy
valamennyiüket, még a megmaradtakat is felemésztené, ha alkalma
nyílna rá. Azt hiszem, a Harlekinek bizonyos helyzetekben
egyszerűen nem merik elvállalni ezt a megfigyelési feladatot, ezért
időnként felbérelnek vagy rávesznek bizonyos élőlényeket, hogy
végezzék el helyettük; kémleljék ki az olyan szektákat, mint amilyen
például a Luxus Primeren működő volt. Én is ezt csináltam azon a
bolygón. Kémkedtem nekik. Persze nem a sznob eldáknak, elvégre
én büszke zömik vagyok! Nem, nem az ő spionjuk voltam, hanem
Cornellané. Sikerült rábeszélnie a feladat elvégzésére, én pedig
annál is inkább vállaltam, mert tudtam, éppen abban a rendszerben
vagy legalábbis a közelségében fogtok felbukkanni... és Cornellan
volt az, aki irányított benneteket, mert a lator illuminátok azok, akik
irányítják ezt az egész hidra-marhaságot, és az inkvizítorok is
belekeveredtek, de szépen, ahogy azt már ti is tudjátok, és ezért a
fejükre kell koppintani, és...
Lator illuminátok? Hidramarhaság? Zhordból ömlött a szó. Lehet,
hogy direkt csinálja? Levegőt sem vesz, annyit beszél... Talán
öngyilkosságot akar elkövetni? A szavakkal kipréseli magából az
utolsó korty levegőt is?
– Igen, tudjátok meg, hogy az illuminátok immúnisak a hipertér
erőire, ezért képesek rá, hogy manipulálják a hipertér energiáját...
Így hozták létre a hidrát. Mert ők hozták létre, abban a reményben,
hogy egyszer majd sikerül a galaxisban élők, valamennyi ember
elméjét összeforrasztani, esetleg még a Káoszt is sikerül
megszelídíteni és rabszolgaságba kényszeríteni... De elszámították
magukat, mert ha ez sikerülne, akkor a Numen soha nem
születhetne meg, és a fénylő ösvény soha nem ragyoghatna fel,
és... akkor az történne, hogy az emberiség kínjából táplálkozva
feltámadna az ötödik nagy káoszisten, az, amelyiktől az eldák
rettegnek... Legalábbis Cornellan ezt mondta... És az eldák tudják,
ha erre sor kerülne, akkor ugyanaz történne, mint legutóbb, amikor
Slaanesh feltámadt, de ez most rosszabb lenne még annál is, ez
lenne a vég, mert akkor már nemcsak az Iszonyat Szeméből
csorogna káosz a galaxisba, hanem az egész galaxis az egyik
végétől a másikig maga lenne a Káosz... És az olyan illuminátok,
mint Cornellan, most azon munkálkodnak, hogy inkább a Numen
szülessen meg... Most persze megkérdezhetitek, hogy ez hogyan
fog lezajlani; hát úgy, hogy meg kell találni és meg kell védeni a
Császár fiait, azokat, akiket azelőtt nemzett, hogy tetemét bezárták
abba az arany trónprotézisbe...
– Tartózkodj az istenkáromlástól, zömik!
– ...mert ezek a fiúk halhatatlanok, de egyikük sem tudja, hogy ki
volt az apjuk, ó, szent őseim...
– Vigyázz a szádra!
– ...és most már az Istencsászár sem tud róluk, a fiairól... semmit
sem tud róluk, mert pszi szempontból „üresek”, és éppen ez az oka
annak, hogy olyan sokáig képesek voltak elrejtőzni...
Örökkévaló Kapitány. Vándorló Inkvizítor. Szájról szájra terjedő
mesék szólnak azokról a misztikus és rejtélyes alakokról, akik az
évezredek során fe lfelbukkantak... De ezek nem lehetnek egyebek,
mint a képzelet szüleményei! Vajon ezek a legendák bizonyítékul
szolgálhatnak mindarra, amiről Zhord locsog?
Jaq megszédült, elvesztette az egyensúlyát, és közben magával
húzta a zömiket. Ey'Lindi körme ugyanekkor belemélyedt Zhord
testének egyik érzékeny részébe. A kis fickó fájdalmasan felüvöltött
– most valóban érezhetett valami fizikai kínt.
Illuminátok. A Császár fiai... Jaq eddig még sohasem hallott róluk.
Elképzelhető, hogy az Ordo Malleus rendelkezik olyan
feljegyzésekkel, amelyek ezekre a személyekre vonatkoznak?
Lehetséges, hogy az eretnekség pecsétjével zárta el ezeket az
adatokat? Jaq nem tartotta valószínűnek.
– ...és még az általad oly szentnek tartott Inkvizíció is vadászik a
fiúkra, mert ti, inkvizítorok, mind ártalmas és gonosz mutánsoknak
tartjátok őket. Az igazat megvallva a Császár fiai ugyanezt hiszik
magukról, ám az illuminátok megkeresik őket, és elmondják nekik
az igazat, hogy a fiúk megváltoztassák véleményüket, és
csatlakozzanak egy különleges lovagrendhez. Az illuminátok ezeket
a kiokosított Császár fiakat Sensejnek nevezik. Ezek a Sensejek
valamennyien a Lovagi Őrszolgálat részévé válnak. Ez az
őrszolgálat akkor fog lépni, amikor a Császár egyszer majd
megsemmisül, és a Káosz beáramlik a Birodalomba. Azt hiszem, a
Császár halála után ezek a Sensejek fogják átvenni a hatalmat...
Ennek így kell történnie, hiszen bennük ott vannak az Ő génrúnái. A
Sensejek maguk terméketlenek, de az biztos, hogy a Császár
ivadékai, akiket Ő hagyott maga után, szerte a galaxisban.
Persze ez már nagyon régen volt, mert mint bizonyára ti is tudjátok,
amikor a Császár sok ezer évvel ezelőtt megküzdött a Káosz
armadáival, győzedelmeskedett ugyan de megsérült. Akkor
helyezték az arany trónprotézisbe. Életben maradt, de ki kellett
purgálnia magából minden gyengéd érzést, mindent, ami emberi
volt... És ezek az érzések kiözönlöttek a pszi-térbe... akarom
mondani: a hipertérbe... De a Császárból kiszakadt részek és
érzések, minden, ami egykor az övé volt, újra egyesülni akar, hogy
közösen megalkossák a Nument. Azt a Nument, amely fényes
ösvényt jelöl ki számunkra. A Sensej Lovagok, amikor a Császár
végképp kileheli a lelkét, ennek a Numennek a létrejöttét fogják
e l ő s e g í t e n i . . .
Sensej Lovagok!... Jaq összezavarodott. Lehet, hogy mielőtt az
Ordo Malleus tagja lett, ő maga is becserkészett és megsemmisített
egy ilyen lényt, a mindenható Istencsászár egyik gyermekét? Mi a
bizonyíték arra, hogy ez nem történt meg? Honnan, miről lehet
felismerni a lovagokat? Eddig soha, egyetlenegyszer sem hallott a
l é t e z é s ü k r ő l .
– ...a Császárnak sohasem szabad tudomást szereznie fiai. a
Sensej Lovagok létéről. Még így sem, hogy a lovagok nem pszik. A
Császár nem tudhatja meg, hogy léteznek, mert félő, hogy akkor
egy kis időre velük akar foglalkozni. Ha pedig velük foglalkozik,
akkor talán ellágyul. Az Ő ellágyulása pedig a pusztulását és a
Káosz térhódítását eredményezheti. A Sensej Lovagok pedig még
nem készültek fel egészen, és lehet, hogy így a Numen beleveszne
a Káosz örvényébe...
Illuminátok... Sensej Lovagok... Lehet, hogy az egészből egyetlen
szó sem igaz? Talán minden hazugság, ami csupán azért ilyen
bonyolult, hogy hihetőbb legyen?
– ...a lator illuminátok türelmetlenek. Annak ellenére azok, hogy
tervük, a hidra-terv megvalósulása évszázadokat vesz igénybe.
Tudjátok, az illuminátok egynémelyike meglehetősen fanatikus lett a
szenvedések után, amelyekben a Káosz karmai közt volt részük. A
többi illuminát, közöttük Zephro Cornellan, attól fél, hogy a
hidra-összeesküvés katasztrofálisan sikerül, és hogy amikor eléri
célját, akkor az őrszolgálat még nem fog készen állni a hatalom
átvételére. Ezért van az, hogy a „jó” illuminátok megpróbálják
elszabotálni a hidra-tervezetet, és megpróbálnak zavart kelteni. A
helyzeten még az is sokat ront, hogy titkos inkvizítorok is
belekeveredtek az összeesküvésbe. Ez volt az oka annak, hogy
Cornellan az orrodnál fogva vezetett téged, Jaq, és...
– Elég! – üvöltött rá Jaq.
Tegyük fel, hogy ezek az illuminátok valóban léteznek. Tegyük fel,
hogy kozmikus méretekben fanatikusak. Rendben. Ám ha ez mind
igaz, akkor miért higgyük el, hogy vannak „jó” illuminátok, olyanok,
akik azt az őrszolgálatot vigyázzák, amely egyszer majd átveszi a
Császár feladatait, amely egyszer majd az Isten helyébe lép?
Lehet, hogy ez az egész illuminát dolog egy olyan összeesküvés
része, amely még a hidra-tervezetnél is gonoszabb! Feltéve, ha
egyáltalán léteznek ilyen illuminátnak nevezett lények...
Mivel nem állt rendelkezésére egyetlen csöppnyi Veritas sem, Jaq
képtelen volt meghatározni, mennyi az igazság mindabban, amit
Zhordtól hallott. Lehet, hogy a zömik azért semmisítette meg a
szert, mert tudta, előbb-utóbb úgyis kihallgatják? Talán nem akarta,
hogy bebizonyosodjon, igazat mond-e, vagy hazudik.
Hogyan lehetne eldönteni, mennyi volt az igazság mindabban, amit
kifecsegett? Talán magát Zephro Cornellant kellene kikérdezni
minderről... Igen, ez az egyetlen jó megoldás, mert lehet, hogy
Zhord azt hiszi, igazat mond, közben – a legnagyobb jó szándéka
ellenére – hazugságokkal traktálja őket.
– Utoljára mikor találkoztál Cornellannal?
Jaqnak eszébe jutott, hogy Zhord erre a kérdésre korábban már
megfelelt. Találkoztak, mert Cornellant érdekelte, mennyire és
hogyan fertőzte meg Slaanesh a illuminátokat.
– Honnan tudnak az eldák a Luxus Primerről?
– Zephro azt mondta, az eldák egynémelylke képes belelátni a
j ö v ő b e . . .
Aha! Tehát a Harlekin ember Zhord számára már csupán „Zephro”!
Vajon hogy jöhetett létre közöttük ez a bensőséges kapcsolat?
Minden jel arra vallott, hogy Zhord szíves örömest segített az eldák
egyik ember ügynökének. Annak ellenére megtette, hogy a zömikek
sznobnak, gőgösnek, felfuvalkodott hólyagnak tartották az eldákat.
– Hogyan kommunikáltál Cornellannal?
Talán egy futár útján, aki történetesen ember volt?
– Tudtad, hogy mit terveznek az eldák a Sztálindrómnál? – folytatta
Jaq a faggatózást. (Ó, igen, az ő Sztálindrómjánál, annál a
bolygónál, amelyet az ő parancsára pusztítottak el. Annál a világnál,
amelynek megsemmisítését ő engedélyezte...)
– Nem, nem, nem, főnök! Tényleg nem! Őszintén!
Jaq, valahányszor a megérzéseire hagyatkozott, előbb-utóbb mindig
kiderített valamit, ami fontos volt, amiből még bonyolultabb
összefüggésekre és kapcsolatokra lehetett következtetni...
Ha Zhord mindent elmondott Cornellannak Jaqról, akkor a Veritas is
szóba kerülhetett. Jaq szinte hallotta a Harlekin-ember gúnyos
hangon kiadott parancsát:
– Ó, szabadulj meg annak a szernek a maradékától, kedves Zhord
p a j t á s o m !
Adjunk esélyt az igazság eme bajnokának, hogy ez egyszer a saját
józan esze segítségével derítse ki azt, amire kíváncsi!
Lehet, hogy Zhord még azt is elmondta Cornellannak, hogy Ey'Lindi
képes volt eldává változni? Hogy elég jól magára tudta ölteni az
idegen lények alakját ahhoz, hogy megtévessze az embereket?
Hiába a trükkös vallatás, Zhordból ennél már úgysem lehet többet
k i s z e d n i .
– Elég... – Jaq eleresztette a zömiket, és levette szeméről a kötést.
Zhord megtántorodott, majdnem elesett. Erős, de zsibbadt kezével
maga elé nyúlt, hogy eltakarja meztelenségét. Végignézett magán,
és meghökkenve nyugtázta, hogy nem esett baja.
Ey'Lindi prédára leső ragadozóként állt mellette.
– Huh! – kiáltott elégedetten a zömikre, aki már az orgyilkos nő
leheletétől is majdnem hanyatt vágódott.
Zhord az alsóneműje meg az overallja után kapott. Vacogott a foga.
– E...ez mind az...jó ügyért t...történt, főnök...
Jó ügyért?
Mi az, hogy jó?
– A fénylő ösvény, főnök... Jaq mélyet sóhajtott.
– Ó, te naiv kis fickó! Az egyetlen jóság, amely létezik, az az
Istencsászár! Mert ebben az univerzumban a jóság azonos egy
örökkön örökké haldokló skizoid Istennel.
Jaq már abban sem volt biztos, hogy ezt a gondolatot képes lesz
elfogadni. De a kétkedése, a szkepticizmusa adta meg hitének az
e r ő t .
Zhord egész teste úgy kivörösödött, mintha végigperzselték volna
egy lángszóróval. A félelem szinte szétvetette az idegeit, az izmait.
Rettenetesen izzadt. Amíg a kötés a szemén volt, valószínűleg azt
képzelte, faggatói élve fogják elégetni.
A zömik egyetlen karcolás nélkül megúszta a furcsa kihallgatást.
Ey'Lindi, aki a kínzás gyakorlati részét végezte, nem ejtett rajta
s e b e t .
Nem akarta bántani a zömiket; már csak arra vágyott, hogy őrajta
ejtsenek sebeket. Testét, ha egy kis szerencséje van, hamarosan
felnyitják, szétszaggatják, és... végre megszabadulhat attól a
fórtelemtől, amelyet beleültettek.
Nyolcadik fejezet
Orgyilkos
Apró tűnyilak zizzentek el a kuporgó trió mellett.
A húsnyíl kifejezés jobban illett volna rájuk, mert villámgyors repülés
után brutálisan belefúródtak a célpont húsába.
A banda, amely lesből rátámadott Jaqra, Ey'Lindire és Zhordra,
legalább húsz tagot számlált. A fickók az egyik gigantikus oszlop
tövénél tátongó kráterből ugrottak elő. Valamennyien nyílpuskát
használtak. Az eléggé elavultnak számító fegyvereket minden
egyes lövés után újra kellett tölteni; a műveletet a bandatagok a
lerombolt falak maradványai mögé húzódva hajtották végre.
Az egyik húsnyíl a hátán találta el Zhordot, és átütötte dzsekije
fémrostokkal átszőtt anyagát. A kemény szövet szerencsére felfogta
a lövedék erejét; a zömik nem sérült meg, de a nyíl szúrása így is
kellemetlen volt. Hátranyúlt a válla fölött, és megpróbálta kihúzni.
Csak az ujjai hegyével érte el a beékelődött nyílszárat, így nem
bírta kirántani. Mérgesen felmordult, de közben örült. Szerencséje
volt – már rég észrevette volna, ha a nyíl hegyén halált vagy
izombénulást okozó méreg van.
Zhord a másik kezével felemelte robbanótöltetes pisztolyát, és
kapásból rálőtt az egyik ledőlt falra. RAARKpopSWUSS!
A fegyver Jaq pisztolyának ikertestvére volt. Felületét ezüstrúnákkal
díszített csillogó titánium lemezek borították. A ravaszt védő ívelt
fémlemezbe ennek is belevésték a nevét: Császár Békéje. A
csövéből előböffenő robbanógolyók ugyanolyan elven működtek,
mint az inkvizítor fegyverének lövedékei.
Ez a pisztoly és a Császár Kegyelme – réges-régi, drága fegyver
mindkettő – minden bizonnyal az Adeptus Mechanicus valamelyik
istenfélő, jámbor tudósának mesterműve volt; valószínűleg a
Császár iránti mélységes mély tisztelet késztette arra, hogy éppen
ezeket a neveket rója rájuk.
Mielőtt kivette a Tormentum fegyvertárából és a megbízhatónak ítélt
Zhord kezébe adta a pisztolyt, Jaq figyelmeztette a mogorva és a
vallással kapcsolatban kissé nyers véleményen lévő zömiket, hogy
kellő tisztelettel bánjon a Császár Békéjével.
Egy húsnyíl átütötte Jaq hüllőbőrből készült kesztyűjét. A sebből vér
csurrant. Jaq automatikusan elsütötte a Császár Kegyelmét, melyet
a bal kezében tartott. Tudta jól, meggondolatlanul cselekedett; hiba
volt a fal széthasogatására pazarolni a robbanógolyókat.
RAARKpopSWUSS. A falról szilánkok pattantak le. Egy másik
húsnyíl dühös darázsként döngve zúgott el az inkvizítor füle mellett.
Ey'Lindi is találatot kapott; a húsnyíl a jobb karjába fúródott. Több
oka is volt annak, hogy most nem viselte a szintetikus bőrt.
Számítania kellett arra, hogy esetleg olyasvalaki látja meg, aki
tudja, kik szoktak hasonló testbevonatot magukra ölteni, és nem
akarta, hogy a külseje alapján előre megítéljék, milyen szándékkal
érkezett erre a világra. (Elképzelhető volt, hogy azt hiszik róla, a
Callidus egyik orgyilkosa, aki Tarik Zizt keresi, hogy végezzen vele.)
A másik ok az volt, hogy tudta, ha szerencséje lesz, hamarosan
szikék és pengék mélyednek a valódi bőrébe. A műtét előtt egyetlen
percet sem akart elvesztegetni azzal, hogy eltávolítja magáról a
fekete szinti bőrt.
Orgyilkos tunikája fölé hosszú szürke köpenyt terített – messziről
pontosan úgy festett, mint valami zarándok.
Az oszlop olyan hatalmas volt, hogy belsejében könnyedén elfért
volna a Tormentum Malorum, de talán egy jóval nagyobb hajó is.
Felülete érdes volt, a diffúz fényben kísértetiesen sötétnek látszott,
és minimum két kilométer magasra nyúlt, mielőtt a teteje egybeforrt
a boltívvel, amelyet alátámasztott. A boltív alatt tükrök csillogtak,
visszaverve a gigantikus épület külső részén elhelyezett optikai
csöveken keresztül beérkező napfényt.
A távolban még több hasonló oszlopkolosszus emelkedett. A
legtöbbnek csak a tetejét lehetett látni, ám a trió tagjai sejtették,
hogy mindegyik tövében fürtszerűen elrendezett lakótömbök állnak.
Az óriási, kagylóhéjra emlékeztető tető, melyet az oszlopok
tartottak, s amely alatt a város felépült, mintha egy isteni méretű
barlang mennyezete lett volna.
A héjmennyezet alatt örök félhomály uralkodott. Ha világosabb lett
volna, az oszlopok talán aranyfénnyel ragyognak, hiszen mindegyik
homokból készült. Igen, egyszerű homokból; a szemcséket
valamilyen ismeretlen természetű idegen energia tartotta össze
évezredek, évmilliók óta. (Hogy pontosan mióta, azt senki sem
t u d h a t t a . )
Az emberek által felépített várost – érthető módon –
„Lenyűgöző”-nek nevezték. Lakói parazitákként éltek ebben a
gigantikus, nem természetes eredetű barlangban. A Darvash
bolygón nem építettek olyan városokat, amelyeket nem védett
valamilyen tető, a homok-tornádók ugyanis pillanatok alatt
elpusztították volna a nyitott településeket. A Darvash lakói nem
ismerték azokat a technikai vívmányokat és Utániakat, amelyek
birtokában az emberek más bolygókon létrehozták a bolyvárosokat,
így nem maradt más választásuk: az idegenek által hátrahagyott
kolosszális építmények belsejében kellett helyet találniuk
m a g u k n a k .
Vajon a Darvash lakói számára mik voltak ezek a kolosszusok?
Szentélyek? Vagy inkább csapdák, amelyek egyszer talán az
életüket követelik? Homokerődítmények, amelyek – hiába léteztek
már végtelennek tetsző idő óta – egyik pillanatról a másikra
összeomolhatnak, több ezer tonnányi homokká és törmelékké
v á l h a t n a k ? . . .
Némelyik oszlop tövében nem telepedtek meg a homokkő épületek
gombafürtjei. Az, amelyik mellett a támadás érte a triót, éppen ilyen
v o l t .
Jaq és társai egy másik hasonló oszlop tövében már láttak néhány
köntösös, taláros alakot; a fickók hangosan skandáltak valamit, és
közben késeikkel – a pengék körmeik meghosszabbításának tűntek
– kegyetlenül összehasogatták magukat és egymást. A
homok-táncosok a Császár nevében azért végezték el ezt a
szertartást, hogy kérjék a mindenható erőket, továbbra is tartsák
össze az oszlopokat és a fölöttük lévő héjtetőt; hogy könyörögjenek,
ne omoljon rájuk a homokvilág...
A Lenyűgöző nevet viselő városban furcsa fegyverbirtoklási
szabályok voltak érvényben. A húsnyilak ellen senki sem emelt
kifogást. Nyílpuskája, suriken pisztolya is lehetett bárkinek; az olyan
fegyverek viselését nem tiltotta a törvény, amelyekből nyilakat,
tűket, korongokat vagy különböző formájú pengéket lehetett kilőni.
A hangos, robbanótöltettel bíró fegyverek azonban tabunak
számítottak. Érthető, hiszen az erős hang- és rengéshullámok, a
durranások, az explóziók és az implóziók hatására könnyen
elpattanhattak az oszlopok és a héjtető homokszemcséit összekötő
e r ő t é r s z á l a k .
Jaq és Zhord is tisztában volt ezzel, de... Amikor az emberre
váratlanul ráront néhány haramia, önkéntelenül használja a
fegyverét. Ez volt az oka annak, hogy a Császár Kegyelme és a
Császár Békéje, dacára a józan ész minden parancsának, elsült.
Milyen törvények lehetnek érvényben a Darvashon? Lehet, hogy
minden látogató szabad prédának számít? Vagy a támadók talán
csak a hangos fegyvereket akarták elvenni az ismeretlenektől? A
bandához újabb, maszkos alakok csatlakoztak. A fickók ügyesen
mozogtak a törmelék- és romhalmok mögött.
A maszkok emberarc nagyságú ajakrésze előretüremkedett, a
szemlencsék csillogó rovarszemekre emlékeztettek, az orr helyén
rácsos légzőnyílás volt.
Ey'Lindi kitépte karjából a húsnyilat. A sebből vörösen buggyant elő
a vér. Ey'Lindi, miközben megvizsgálta magát, elmormolta a
véralvadást és a hegedést elősegítő imákat. Zhordhoz lépett, s
kirántotta hátából a másik nyilat. A zömik dzsekijén óriási lyuk
maradt. Ey'Lindi, amikor az egyik maszkos kidugta fejét a
fedezékből, megeresztett egy mérgezett tűt. A parányi lövedék
éppen a hatalmas ajkak közé vágódott be. A fickó eszét vesztve
felegyenesedett, és forogni kezdett, mintha megveszett volna.
Karját a héjtető felé lendítette, pördült még néhányat, azután
ö s s z e r o s k a d t .
Jaq fejében még mindig ott zümmögtek a furcsa, ismeretlen,
félelmetesen hangzó nevek.
Illuminátok. Sensej Lovagok. A Numen...
Most ne ezzel foglalkozz, inkvizítor!
Felejtsd el a kínzó kérdéseket, mert ha nem teszed, áldozatul esel
ezeknek a darvashi gazfickóknak, akik annak ellenére, hogy
ugyanabban az istenben hisznek, mint te, pillanatok alatt
megfoszthatnak az életedtől!
A kolosszus melletti sivatag egyik kődombjának tetején lévő lapos
területen alakították ki a landolópályákat. A fennsík
sziklapadozatába hatalmas lyukakat vágtak, ezekbe ereszkedtek
bele az érkező űrhajók. A gödröket nem emberkéz hozta létre: azok
hagyták itt maguk után, akik felépítették az oszlopgigászokkal
alátámasztott héjtetőt. Ha homokvihar közeledett, a dokk-krátereket
sziklalapokkal fedték be, hogy megvédjék a bennük lévő hajókat. Az
üzemanyagtartályokat és a szervizcsarnokokat a gödrök körül
kígyózó alagutakban helyezték el.
Az orbitális pályáról való leereszkedés utolsó szakaszát erős, de
viharosnak még nem nevezhető, a Darvashon szelídnek számító
szélben kellett megtenniük. A landolás előtti pillanatban a
Tormentmm Malorum utasai látták, hogy a dokk kráterek közül
csupán az egyik foglalt – egy szállítóhajó állt benne. Egy másik
gödörben egy ősréginek tűnő hajóroncsot fedeztek fel.
Miután kiszállt a hajóból, Jaq a Császár nevében üzemanyagot kért
a kiszolgáló személyzettől. Az űrkikötő vezetői készségesnek
mutatkoztak. (A Darvashon nem volt hiány üzemanyagban; a
kráterek némelyikében felszín alatti olajkutak és finomítók
helyezkedtek el.)
Petrov és Fennix a Tormentum Malorum fedélzetén maradt.
Miközben Jaq és két társa a haramiákkal küzdött, ők ketten talán
újra egymás szemét bámulták. Vak szembe meredő hiperszem,
hiperszemet figyelő vak szem... Talán éppen a telepatikus
üzenetekről beszélgettek, vagy arról, hogy a hiperszemek valóban
magukban rejtik-e az egész galaxist.
Ha egy közönséges ember belenéz egy hiperszembe, azonnal az
életével kell fizetnie kíváncsiságáért. Vajon magára Petrovra is
érvényes ez a szabály? Vagy igaz az, amit állított? Igaz, hogy
immúnis a saját pillantására? Tényleg nem tudna öngyilkos lenni
úgy, hogy tükörben a saját hiperszemébe néz?
Nem, valószínűleg nem. És hiába bámulná a homlokán csillogó
végtelent, semmit sem tudna meg belőle.
De mi történne akkor, ha egy másik navigátor hiperszemébe nézne
v e l e ?
Jaq már ezt a kérdést is feltette neki, ám Petrov nem válaszolt. Ez
olyasmi volt, amire egyedül a navigátorok tudhatták a feleletet.
Különös népség! Egy kicsit mindegyik navigátor bolond... Itt van
például ez az Azul Petrov. Az a rögeszméje, hogy az ő hiperszeme
egészen különleges, és valami kivételes erő lappang a mélyén.
A trió – Jaq, Ey'Lindi és Zhord – a landolás után felszállt egy
hernyótalpas szállító járműre, amely éppen akkor indult el
Lenyűgöző felé. Útközben kénytelenek voltak szűrőmaszkot ölteni
és védőszemüveget használni. A kikötői személyzet egyik tagja
biztosította őket, hogy a városban már nem lesz szükségük ilyen
segédeszközökre. Ennek ellenére az itt élők többsége mégis hordta
a groteszk, hatalmas ajkú maszkot.
Hogyan tudhatnák meg, hogy az egyik maszk mögött nem Tarik Ziz
rejtőzik-e? Hogyan tudhatnák meg, hogy nem éppen a renegát
orgyilkos kerül-e az útjukba, aki így. álarc mögé bújva akarja
kideríteni, kik érkeztek a Darvashra? Habár Tarik Ziz esetében
ennek a maszknak sincs túl nagy jelentősége, hiszen azok, akik
egykor a tanítványai voltak, valamennyien az álcázás mesterének
számítottak. A mesterek mestere pedig mindig megtalálja a módját,
hogyan bújjon el...
A város közelébe érve Jaq elrendelte a szűrőmaszkok és a
védőszemüvegek levételét. Ezek itt a Darvashon nem az álcázást
szolgálták, inkább felhívták a helybeliek figyelmét arra, hogy
idegenek vannak közöttük.
Vajon ki informálta az Officio Assassinorumot Ziz hollétéről? Valaki,
aki itt, az egyik nagy ajkú maszk mögött rejtőzik? Valaki, aki még
jobban ért az inkognitó megőrzéséhez, mint Ziz és ügynökei?
Vajon Ziz tudja, hogy a Callidus Szentély feltételezi: éppen itt, a
Darvashon bújt meg? Jaqnak abból a feltételezésből kellett
kiindulnia, hogy az egykori Director Secundus nem is sejti, hogy
felfedték tartózkodási helyét.
– Ha valamelyik orgyilkosnőnk itt őrködik – jegyezte meg Ey'Lindi –,
bizonyára olyan ügyesen álcázza magát, hogy semmiképpen nem
fedezhetjük fel.
Ey'Lindi már régen nem találkozott hozzá hasonlókkal. Túlságosan
régóta állt Jaq szolgálatában, és a sztázisban eltöltött száz év
hordaléka is lerakódott rá. Nem volt valószínű, hogy képes időben
felfedezni az azóta már minden bizonnyal még fejlettebb álcázási
technika segítségével elrejtőző orgyilkost.
A Lenyűgöző nevet viselő, de korántsem lenyűgöző város komor
piacterein, boltjaiban és műhelyeiben, gombakertészeteiben
próbáltak kérdezősködni. Miközben bejárták az idegenek által
létrehozott barlang aljának több rétegét, nyitva tartották a szemüket.
A Darvashon is a birodalmi gótot beszélték, ám ez a dialektus szinte
teljesen száműzte a magánhangzókat. A szavak
mássalhangzó-áradatnak tűntek; a beszédet folyékonnyá változtató
magánhangzók mintha halottá aszalódtak volna a száraz
homokvilágon. Tarik Ziz nevét itt „Trk Zz”-nek ejtették volna, ha
kiejtik egyáltalán. (Jaq és Ey'Lindi persze nem mondta ki ezt a
nevet; a hitehagyott a Darvashon valószínűleg úgyis másikat
használt.) A „birodalom” szóból itt „brdlm” lett. Még Ey'Lindinek is
beletelt egy kis időbe, mire kellőképpen elsajátította ezt a
komprimált beszédmódot, Jaq pedig egyszerűen képtelen volt rá.
(Az űrkikötőben, ahogy kiadta a parancsait, szerencsére
alkalmaztak néhány bolygón kívüli nyelvjárást ismerő tolmácsot.) A
darvashiak beszéde leginkább a száraz rőzse ropogására
emlékeztetett; hangjaik olyanok voltak, mintha vékony pálcákkal
pengették volna hangszálaikat.
A trió túlságosan sokáig kószált Lenyűgözőben. A húsnyilakkal
végrehajtott támadás legalábbis azt bizonyította, hogy sokaknak
feltűnt a jelenlétük.
RAARKpopSWUSS – jelentette ki Zhord fegyvere.
. . . p u f f B A M M .
Az egyik támadó feje szétrobbant; a nagy ajkú maszkból kiömlő
agyvelő szürkés gombatelepre emlékeztetett.
A zömik nem sokat ért el a pontos találattal. Egyre több haramia
érkezett a többi megsegítésére.
Az oszlop tövénél végigfutó kavicsos árok nem volt valami mély, alig
lehetett elrejtőzni benne. Ha a maszkosok előrehoztak volna egy
lángszórót, Jaqot és társait semmi sem mentette volna meg attól,
hogy ropogósra süljenek.
Szerencsére a támadók betartották a különösnek tűnő
fegyverhasználati törvényeket, azokat a szabályokat, amelyeket Jaq
és Zhord már többször megszegett.
Jaq közelebb kúszott Ey'Lindihez.
– Kiáltsd oda nekik, hogy ha nem vonulnak vissza, szétlőjük a
mögöttünk lévő oszlopot!
– Hé, főnök! – tiltakozott Zhord. – Ez tényleg összedől, ha
rányomjuk a robbanógolyókat!
Ey'Lindi felkiáltott, és a furcsa, recsegő nyelven közvetítette Jaq
u l t i m á t u m á t .
– ...rbbntjk z szlpt!
– Mi? – kérdezte Zhord.
– Szétrobbantjuk az oszlopot – ismételte Ey'Lindi érthetőbben.
A maszkosok riadt, ugyanakkor vad üvöltéssel válaszoltak.
Jaq egy kicsit felemelkedett, és a gigantikus oszlopra emelte a
Császár Kegyelmét. Lehunyta a szemét. Meghúzta a ravaszt, de
ügyelt rá, hogy csak egyetlen golyó röppenjen ki a csőből.
. . . p u f f B A M M .
A robbanás ereje, a lökéshullám ötven méternél is magasabbra
kúszott az energiaszálakkal megkötött homokszemcsékből álló
oszlopon. A levegő megremegett, és mintha felhólyagosodott volna
az az alig látható hártya is, amelyet a szálak alkottak.
A támadók iszonyodva felüvöltöttek. A maszkos alakok – ekkor már
negyvennél is többen voltak – félelmükben kiugrottak fedezékükből,
és eszelős rohamot indítottak a sekély árokban lapuló trió ellen.
Futás közben elhajították nyílpuskáikat, és hosszú, karomra
emlékeztető heggyel ellátott nyílvesszőket rántottak elő.
Rohantak, és közben őrültek módjára bömböltek:
– STN LB, LGY RS! STN LB, LGY RS!
Isten lába, légy erős!...
Az oszlop nem omolhat össze! Ezt nem hagyhatják! Az oszlopnak a
helyén kell maradnia!
Roham közben úgy üvöltöttek az oszlopra, olyan könyörgőn kérték,
hogy tartson ki, mintha nem is egy homokszemcsékből össze
tapasztott tömb, hanem valami elefántistenség lába volna – azé az
istené, amelynek árnyékában leélték eddigi életüket.
Jaq, Zhord és Ey'Lindi újra meg újra az esze ment bandára
eresztette a robbanógolyókat, a lézersugarakat, a mérgezett
t ű l ö v e d é k e k e t .
A maszkosok a levegőbe ugrottak, felrikoltottak... azután a
törmelékre zuhantak.
Halottak és sebesültek. Tizenöt. Húsz.
Még öt.
Még három.
Féltucatnyi maszkos bevetődött az árokba. Lábuk még le sem ért a
földre, amikor már előreszúrtak karomhegyű nyilaikkal. Vékony
pengék döfődtek Jaq vállába. Az acélkarmok megszaggatták a
köpenyét, megmerevítették hálópáncélját. Az egyik alig valamivel a
nyaka alatt találta el. Nyilak vágódtak Zhord fémszálas dzsekijébe.
Ey'Lindi félrelökte maga elől első támadóját – a mozdulatban annyi
erő volt, hogy a fickó kitörte a nyakát. Az egyik támadó rávetődött a
Császár Kegyelmére. Jaq meghúzta a ravaszt. A detonáció
pillanatában ő is megremegett. Véreső zuhogott rá; támadója csak
az egyik lábát vesztette el. Zhord rozsdavörös, sörtés fejét
leszegve, a Császár Békéjével jobbra-balra csapkodva osztogatta
az ütéseket. Ey'Lindi elroppantott egy csuklót. Azután egy nyakat
i s . . .
A csend nehéz takaróként borult rá az árokra.
A nyugalmat és a békét csak a távolabb heverő sebesültek
nyögései zavarták meg.
Ezután egy magas, köpenybe burkolózó alak jelent meg az egyik
félig leomlott fal mögött. Felemelte a kezét, és letépte magáról az
á l a r c o t .
Jaq egy pillanatig azt hitte, Zephro Cornellan gúnyos arcát látja
maga előtt. Ez az áll, ez a kiugró orr, ez a mandulazselére
emlékeztető árnyalatú, jéghideg pillantású zöld szempár...
Annak ellenére, hogy még a vonásai is hasonlítottak a
Harlekin-emberéire, a férfi nem Cornellan volt. Barna haját egészen
rövidre nyíratta. Szeme nem is zöld, inkább szürke volt, pillantása
pedig nem jéghideg, inkább jellegtelen és közömbös.
A fickó felkiáltott. Szavai semmit sem jelentettek Jaq számára.
Ey'Lindi ugyanazon a kibogozhatatlan értelmű nyelven válaszolt.
A férfi és az orgyilkosnő váltott néhány szót. Jaq semmit sem értett
a rövid beszélgetésből. A férfi ezután előrébb lépett. Könnyedén, de
óvatosan mozgott.
– Ő is a Callidus orgyilkosa – mormolta Ey'Lindi alig hallható
h a n g o n .
Tehát az orgyilkosok titkos nyelvén beszélgettek...
Az ismeretlen közelebb ért, és átváltott a birodalmi gótra.
Nem árulta el a nevét, és Ey'Lindi sem mutatkozott be. A férfi a
beszélgetés során végig óvatos maradt, figyelme egyetlen pillanatra
sem lankadt. Ey'Lindinek azonban ennek ellenére sikerült
meggyőznie arról, hogy az a szentély küldte őt a Darvashra,
amelyhez mindketten tartoznak, méghozzá azzal a feladattal, hogy
találja meg Tarik Zizt.
Ey'Lindi számított arra, hogy esetleg nem minden hihető abból, amit
mond, ezért közölte, hogy a szentélye parancsára sztázisban töltött
egy bizonyos időt. Azt is elmondta, hogy ő egyike azoknak, akiken
Ziz végrehajtotta a kísérleti jellegű implantációt, azt a műveletsort,
melyet később istenkáromlásnak minősítettek. Elárulta, hogy
testében ott rejtőzik a képesség, hogy a polimorfin segítségével
génorzó hibriddé alakuljon...
A férfi minderre csak egy bólintással felelt, ám ez a kurta gesztus is
elárulta, mindent ért. A mozdulat azt is kifejezte – legalábbis
Ey'Lindi számára –, hogy nem hozza kapcsolatba Ziznek ezt az
önjelölt áldozatát egyetlen eltűntnek nyilvánított és talán a rossz
oldalra pártolt orgyilkossal sem. Ey'Lindi gyanúja, hogy Ziz minden
rá vonatkozó feljegyzést megsemmisített, igaznak bizonyult. Az
Officio Assassinorum archívumai az Inkvizíció irattáraihoz
hasonlóan titkosak voltak, az ott tárolt adatokhoz csak bonyolult
engedélyeztetési és felhatalmazási eljárás révén lehetett hozzáférni.
Ey'Lindi tehát azt próbálta elhitetni az ügynökkel, hogy a Callidus
Szentély kegyességének köszönhetően az övé lett az a
megtiszteltetés, hogy megölheti Zizt. Azt Próbálta bemesélni, hogy
titkos formáját felöltve, génorzóhibriddé alakulva akar bosszút állni
azon a személyen, aki szörnyeteggé változtatta.
Jaq teljes mértékben elhitte, amit Ey'Lindi mondott. Nem volt ebben
az egészben semmi olyan, ami valószínűtlenül hatott volna. Talán
tényleg igaz volt, hogy Ey'Lindi megpróbál majd végezni Zizzel – de
természetesen csak azután, hogy végrehajtották rajta a
visszaalakítási műtétet. Senki sem ítélhette el azért, mert ezt
tervezte, még a szentélye sem, hiszen Ziz már hitehagyottnak
számított. Sőt mi több: ha Ey'Lindi végrehajtja a gyilkosságot, azzal
szentélye iránti hűségét bizonyítja be. Az egész mese olyan
hihetően hangzott, hogy Jaqnak gondolatban újra és új. ra el kellett
ismételnie: hazugságot hall.
Ey'Lindi meséje szerint a szentélyétől arra kapott parancsot, hogy
renegát orgyilkosnak mutassa magát, aki egy hosszú, sztázisban
töltött idő után megszökött az állomáshelyéről, és azért kereste fel
Zizt, hogy csinálja vissza azt, amit annak idején vele művelt. A
szentély – hazudta Ey'Lindi – biztos abban, hogy Ziz vállalni fogja a
munkát. Ha másért nem, hát azért, mert érdekes kísérletnek tartja a
dolgot. Ey'Lindi azt állította, hogy a szentélyben hosszan ható
metakurárumot fecskendeztek a testébe, amely megakadályozza,
hogy az operáció során – bármilyen szerrel altatják vagy
érzéstelenítik – elveszítse éberségét és cselekvőkészségét.
Számítani lehetett arra, hogy Ziz egészen közelről fogja végignézni
a műtétet. Ey'Lindi – a nem létező terv szerint – akaratereje
megfeszítésével legyűri majd a fájdalmat, és abban a sorsdöntő
pillanatban, amikor testét félig már szétvágták, s amikor Ziz a
legkevésbé sem számít támadásra, végrehajtja a merényletet.
Nincs ebben semmi hihetetlen, hiszen az orgyilkosok akkor is
képesek embert ölni, ha mindkét kezük és egyik lábuk
használhatatlanná vált. Nem kell hozzá más, csak hallatlan
erőfeszítés és iszonyatos erejű bosszúvágy. A Callidus elégedett
lesz.
Lehet, hogy Ey'Lindi egy kissé extravagáns volt, amikor előadta ezt
a félelmetes és ugyanakkor groteszk tervet? Az, amit állítólag végre
kellett hajtania, a fizikai teljesítőképesség határain túl volt.
A férfit azonban még ez sem zökkentette ki közömbösségéből.
Csak ennyit mondott:
– Biztosra vehetem, nővérem, hogy nem az Eversor Szentélynek
d o l g o z o l ?
Az Eversor orgyilkosai egy Immolationnak vagy „öngyilkos
drog”-nak nevezett szerrel tették képessé magukat arra, hogy
végrehajtsák az emberfeletti erőt, ügyességet és kitartást igénylő
f e l a d a t o k a t .
Ezután elmondta, hogy Tarik Ziz egy Homokház nevű
bolykolosszusban él. A jó háromszáz kilométer távolságban lévő
városhoz a sivatagon át vezetett az út. Az egykori orgyilkos mestert
itt Jared Khan néven ismerik. Gazdag ember. Nagyon gazdag.
(Lehet, hogy elsikkasztotta szentélye vagyonának egy részét?)
Nyilvánosan még sohasem mutatkozott.
Jaqra nézett, és mivel valószínűleg látta rajta, hogy micsoda,
m e g k é r d e z t e :
– Miért csatlakozik egy inkvizítor az angyalhoz, aki bosszút kíván
állni Zizen?
Zhord felemelte a kezét, amelyben a Császár Békéjét tartotta, de
végül csak a serkenő hajsörtéi között vöröslő sebhelyet vakarta meg
a fegyver csövével. Ey'Lindi bosszankodva fordult feléje, és
miközben ráförmedt, amiért ilyen tiszteletlenül viselkedik, kikapta a
kezéből a pisztolyt. Mielőtt Jaq felfoghatta volna, hogy mi történik, a
Császár Békéje háromszor elsült.
Mindhárom lövedék a Callidus-ügynök testébe csapódott. Hanyatt
vágódott a törmeléken. A robbanógolyók szétszaggatták. Köpenye
iszamós lett a friss, sűrű vértől.
Ey'Lindi óvatosan leguggolt mellé, és az arcához szorította a
pisztoly csövét.
– Bocsáss meg, fivérem – mondta.
A férfi arcát eltorzította az élet utolsó pillanatában ráfagyott kín.
Szája még megmozdult, ajka úgy rebbent meg, mintha válaszolni
akarna Ey'Lindinek. Csak egyetlen szót tudott kinyögni.
Ey'Lindi megfogta és felemelte a halott ökölbe szorított bal kezét, és
szétfeszítette a középső meg a gyűrűsujjat. Kidugta a nyelvét, és
megnyalta a bőrt a két ujja között. Úgy ráncolta össze a homlokát,
mintha azt próbálná megállapítani, pontosan milyen ízt érez.
Megmarkolta, és heves mozdulattal szétrántotta az ujjakat. Száját a
felhasadt bőrre szorította, fogát a húsba mélyesztette.
Amikor felnézett, a tenyerére köpte azt a húsdarabot, melyet
kiharapott a férfi tenyeréből. Megmutatta Jaqnak. Azon a
bőrcafaton, amely a két széttört ujj között volt, egy pici tetoválás
látszott, egy gótikusan cifra C betű – a közepéből egy szemgolyó
bámult a semmibe.
– A Callidus jele, a „Ravaszság Szeme”... – Nyála leáztatta a
bőrcafatról a vért, a tetoválás vonalai egészen tisztán látszottak. –
Majd megmutatom Ziznek, hogy bebizonyítsam, ártalmatlanná
tettem valakit, aki „véletlenül” tudomást szerzett a hollétéről.
– Mi volt az a szó, Ey'Lindi, amit ez a férfi utoljára kimondott?
Ey'Lindi összeráncolta a homlokát.
– Azt mondta: hiba. Ó, igen, valóban nagy hibát követett el. De...
olyan érzésem van, mintha figyelmeztetni akart volna valamire. Mint
egyik orgyilkos a másikat...
– Lehet, hogy Ziz még sincs Homokházban? Lehet, hogy nem Jared
Khan az aktuális neve?
– Ó, nem erről van szó! Biztosan ott van, és biztos, hogy így hívják.
Valami más volt az, amit a fickó elhallgatott előlem. Sajnos, meg
kellett ölnöm, mielőtt kiszedhettem volna belőle a titkát. Muszáj volt
megtennem, hiszen rólad kezdett kérdezősködni.
– Igen. Tényleg meg kellett tenned.
– Valahogy úgy vettem észre, nem nagyon tetszett neki az, amit
arról az állítólagos merényletről mondtam.
Mi lehet az a bizonyos valami? Valami olyasmi, aminek nagyon sok
köze van Zizhez... Valami, amire nem fognak rájönni, míg a
homoktölcséreket forgató hurrikánok között haladó vonaton
átmennek Homokházba. Nem fognak rájönni, mi az, pedig egy
teljes hétig tart az út...
Ezek a tomboló szelek csupán szelíd szellőnek számítottak a
Darvashon. A vonaton (amelynek irányításához legalább
ugyanannyi szükség volt a halált megvető bátorságra és a
litániaszerűen elismételt fohászokra, mint a radarra) még a védő
pajzsot sem aktiválták. Feleslegesnek tartották, hogy egy ilyen
„szelecske” miatt pazarolják az energiát.
A Darvash sivatagaiban egyetlen mutánsfalka sem garázdálkodott;
itt nem voltak elfajzottakból összeverbuválódott zsiványbandák,
mint oly sok más világon. Ez a kegyetlen bolygó, vagyis inkább a
könyörtelen nap még a legszívósabb mutáns testét is órák leforgása
alatt csontvázzá aszalta volna.
Zhord amiatt aggódott, hogy ha a vihar és a szél felerősödik,
esetleg hetekre, hónapokra Homokházban rekedhetnek.
Feleslegesen félt, úgyis több héten keresztül szándékoztak ott
maradni, hiszen számítani kellett rá, hogy Ey'Lindi a teste
visszaalakítása után Jó darabig nem bír majd talpra állni.
A zömik elhatározta, hogy megpróbál összebarátkozni ezekkel a
kerepelve beszelő emberekkel. Gyorsan megismerkedett a vonat
vezetőjével, és felajánlotta neki, hogy segít a hajtóművek
beállításában. A masiniszta, amikor Zhord az időjárás felől
kérdezősködött, felmutatott a szerelvény tetején lévő, védőrúnákkal
telerótt csontkézre. (A kéz valamikor egy bátor, de ostoba
felfedezőé volt, aki kimerészkedett a sivatagba. A forróság
természetesen neki sem kegyelmezett; a nap sugarai és a homok
szemcséi pillanatok alatt lerágták róla a húst. Valaki megtalálta a
csontjait, és amolyan rúnás szélkakast fabrikált a kezéből, amely
segítette a vonat mindenkori vezetőjét az időjárás megítélésében.)
A prognózis kedvező volt, a jelek arra vallottak, hogy az idő egy
darabig még nem változik meg.
Zhord ezután megpróbált Ziz felől kérdezősködni.
Jared Khan? Ó, igen, a masiniszta már hallott róla. Évekkel
korábban egy hatalmas szállítóhajón érkezett Homokvárosba.
Iszonyatosan gazdag, tele van rubinokkal. Nem, még senki sem
látta szemtől szemben. Az egyik gigászi méretű erődóriásba
fészkelte be magát, titokzatosnak tűnő társaival együtt.
Ó, igen, testőrei is vannak. Az igazat megvallva rengetegen
vigyáznak rá.
Jaq rengeteg időt töltött azzal, hogy végiggondolja, meditatív
állapotban átvizsgálja mindazt, amit Zhordból a vallatás során
sikerült kiszedniük.
Elég tapasztalt volt már ahhoz, hogy a rendelkezésére álló
információk alapján megpróbáljon kidolgozni egy racionális tervet.
Az inkvizítorok legfontosabb eszköze – természetesen a hit és a
fegyverek mellett – mindig is a szkeptikus analízis volt. A legtöbb
ember tévedésben, önáltatóan él, sokan pedig elvakultan hisznek
egy-egy elképzelésben. A józan gondolkodáshoz tiszta lélek
s z ü k s é g e l t e t i k . . .
A legfontosabb, amit az embernek, ha meg akarja őrizni a józan
eszét, meg kell értenie, hogy mindig kell maradnia néhány
megfejthetetlen rejtélynek, egy olyan magnak, melyet nem szabad
felderíteni. Mindig kell maradnia egy titoknak, amelyről nem szabad
fellebbenteni a fátylat. (Az Inkvizíció tagjai nyugodt szívvel
állíthatták magukról, hogy megértik, miért van erre szükség.)
Ha el lehet hinni azt, amit Zhord mondott (márpedig hinni lehet neki,
hiszen azokat a dolgokat nem elmondta, hanem bevallotta), akkor...
Akkor létezik a manőverezésnek és a machinációnak egy olyan
válfaja, amelynek fényében az univerzumban létező dolgok közül
több is egészen új értelmet nyer.
Tízezer éve, azelőtt, hogy Őszentsége, a pszi képességekkel
megáldott skizoid Császár olyan sebet kapott, amelybe kis híján
belehalt; azelőtt, hogy megcsonkított testét belehelyezték az életét
megőrző trónprotézisbe; abban a korban, amikor még fizikailag is
vándorolt a galaxisban, fiakat nemzett. Olyan halhatatlan
gyermekeket, akikről semmit sem tudott, akiknek a létezése is rejtve
maradt előtte. Olyan gyermekeket, akiket felnőtté válásuk után sem
ismert meg, mert ezeknek a fiúknak a létét pszi módszerekkel
egyszerűen nem lehetett érzékelni.
A fiúk sem tudtak semmit atyjukról – legalábbis az illuminátok
megérkezéséig. Ezek a titkos pszik, akik végigszenvedték a démoni
megszállottságot, akik megszabadították magukat a Káosz
porontyaitól; akik megvilágosodtak és mindent megértettek, akik
lelkük egészével gyűlölték a Káoszt; ezek az illuminátok
összegyűjtötték a fiúkat, hogy megszervezzék belőlük a Sensej
légiót. Amikor majd – remélhetőleg a minél távolabbi jövőben – a
Császár lelkének fényét elhomályosítja az elmúlás, amikor ezt
követően a hipertérből előözönlenek a sötétség armadái, a Sensej
Lovagok lesznek azok, akik erejüket egyesítve létrehozzák az új
védelmező istenséget, a Nument, a fénylő ösvényt.
Néhány lator illuminát túlságosan türelmetlen és fanatikus volt
ahhoz, hogy békében kivárja ennek bekövetkeztét. A Titkos
Inkvizíció legmagasabb rangú tisztségviselőivel összeszövetkezve,
erejüket és tudásukat latba vetve kivonták a hipertérből azt az
immatériumot, amelyből létrehozták a hidrát. Azt a hidrát, amelynek
azt a feladatot szánták, hogy telepedjen be az emberek (valamennyi
emberi lény!) elméjébe, és a tudatokat, a fizikai szempontból önálló
lényeket egyesítve hozzon létre egy olyan pszi fegyvert, amellyel le
lehet győzni a sötétség erőit. Sajnos, ez a fegyver visszafelé is
elsülhet. Ha ez történik, nem a Numen jelenik meg a valós
kozmoszban, hanem az ötödik káoszisten ölt formát. Ha pedig ő
megjelenik, a Káosz átveszi a hatalmat ebben a világegyetemben.
Az eldák – például az a trükkös szemfényvesztő, az a Cornellan –
az úgynevezett „jóindulatú” vagy „türelmes” illuminátokkal állnak
k a p c s o l a t b a n . . .
Bizonyos eldák, ha hinni lehet a róluk szerzett információknak,
képesek belenézni a jövőbe...
A Sztálindróm, vagyis inkább az ott végrehajtandó szertartás a
kozmikus méretű remény és félelem kifejezésének egyik módja.
Ártatlan dolog lenne, melyet valószínűleg a „jóindulatúak”
szerveznek. Sajnálatos módon Baal Firenze meg akarja
akadályozni a ceremónia végrehajtását. Ennek oka az, hogy a
hidra-összeesküvés tagjai (Firenze is közéjük tartozik) nem csupán
a Káosz veszedelmét, de valamennyi idegen életformát ki akarják
söpörni a galaxisból...
Vajon Baal Firenzének hogyan sikerült elérnie, hogy az Ordo
Malleus nagymestere újra bízzon benne?
Miközben a vonat keresztülhaladt a sivatagon, Jaq analizálta és újra
elemezte az információkat. Annyit gondolkodott, annyit töprengett,
hogy a végén már a lelke is belesajdult.
Kilencedik fejezet
Monstrum
A vonat vezetője nem túlzott, amikor az erőd méreteiről beszélt.
A hatalmas Homokház két kilométer magasan lévő héjteteje alatt
Jared Khan (más néven: Tarik Ziz) citadellája legalább ötszáz
méterre emelkedett a talaj fölé. Az építmény falai, az egyik
oszlopóriást gombatelepként körbefogó tornyai téglával borított
plasztacélból készültek. A függőleges felületekből szobrok és
vízköpők domborodtak ki, a legtöbb az agyaras orkokra emlékeztető
szörnyet ábrázolt. Az ork szobrok talán annak állítottak emléket,
hogy a zöld bőrű kalózok a távoli múltban megjelentek a Darvashon,
és feldúlták Homokházat? Lehet, hogy abban az időben ez a
citadella volt a bolygón élő emberek utolsó menedéke?
Az építmény döbbenetesen réginek látszott; némely részéről
leomlott a téglaborítás, s látni lehetett a dekoráció alatti vastag
fémtáblákat. Lehet, hogy a falak nem is plasztacélból, hanem
adamantiumból készültek? A fény olyan erőtlenül jutott be a ahéj
tető alá, hogy ezt nehéz volt bizton megállapítani. A csonka kúp
alakúan magasodó épülettömb valószínűleg még egy
ágyúössztűznek is ellenállt volna. (Persze a Darvash lakói még
álmukban sem gondoltak ilyen pusztító erejű fegyverek
használatára; eszükbe sem jutott, hogy ágyúzzanak az oszlopokkal
alátámasztott tetőkolosszus alatt, ahol parazitákként éltek.)
A citadella Homokház déli végében állt, távol a vasútállomástól.
Csak kétoszlopnyi távolság választotta el a héjtető lefelé hajló
o l d a l f a l á t ó l .
Jaq még akkor sem használhatott volna ágyúkat az építmény
bevételéhez, ha rendelkezésére állnak ilyen eszközök. Egyetlen
módon juthatott be: ravaszsággal. Csalnia kellett, fondorlathoz
folyamodnia – más választása nem lévén.
Hamarosan megtudták, mi az a „hiba”, amiről az Ey'Lindi által lelőtt
orgyilkos a halála előtt beszélni akart...
Jared Khan abban a kolosszális, recés kagylóhéjra emlékeztető
falú, elektrofáklyákkal megvilágított csarnokban fogadta látogatóit,
amely negyed kilométernyire a kapu fölött helyezkedett el.
Jaq közölte a kapuőrökkel, hogy olyan értékes információ van a
birtokában, amelyet Khannak mindenképpen ismernie kell, és
amelyet kizárólag neki mondhat el. Hogy még vonzóbbá és
rejtélyesebbé tegye a dolgot, megemlített egy nagy ajkú maszkot
viselő orgyilkost.
Jared Khan kíváncsiságát ezzel természetesen sikerült eléggé
felpiszkálni. Megüzente látogatóinak, hogy fogadja őket. Jaq és
társai akadály nélkül beléphettek a citadellába – miután megváltak
fegyvereiktől. Khan is tudta, az információ érték, s megtartása felér
egy testőrszakasszal. Úgy tervezte, a hír birtokosai sohasem
hagyhatják el erődítményét.
Az őrök bekísérték a triót a fogadócsarnokba, azután elvonultak. Mi
szükség lett volna rájuk? Ziz, akit itt Khanként ismertek, tudott
vigyázni magára.
Amikor Ey'Lindi legutoljára látta szentélye Director Secundusát, Ziz
alacsony, zömök, füstös képű férfi volt, körülbelül olyan magas, mint
Zhord. Halálos törpe. Akkor még rúnákkal díszített gyűrűket viselt
az ujjain, amelyek mindegyikében erős mérgeket, hallucinogén
anyagokat vagy bénító toxinokat tartott. Valódi fogai helyén
skarlátvörös és fekete agyarakat hordott. Apró termete miatt
sebezhetőnek tűnt, de hiba volt, ha valaki megfeledkezett arról,
hogy omega-danos mestere a harcművészeteknek. Senki sem
akadt, aki jobb lett volna nála, kivéve természetesen a Callidus
f ő i g a z g a t ó j á t .
Akkor ilyen volt Ziz – Jared Khan azonban, aki elé a kapuőrök
bevezették Jaqot, Ey'Lindit és Zhordot, tökéletes gyilkoló gépnek
l á t s z o t t .
Kétszer olyan magas volt, mint Ey'Lindi. A hatalmas szerkezet külső
burkolata keramitból készült. Felületén és a hajlatokban, a
mélyedésekben és a résekben sok száz, talán több ezer gonoszul
villogó pengét helyeztek el. A pengék többsége apró, körömnyinél
alig hosszabb, ősi stílusban készült kés volt, amelyek olyan sűrűn
meredeztek egymás mellett, mintha egy acélpáncél pikkelyei
l e n n é n e k .
A szörny egyik fémkarja energiaökölben végződött. Egy ilyen kézzel
könnyedén fel lehetett emelni egy embert, és addig lehetett
szorítani, míg a bordái, a szervei és a húsa száraz kígyóbőrként rá
nem tapadtak a gerincére. A másik mechanikus kar végén
gépfegyvert helyeztek el, amelynek hat forgócsövéből
másodpercenként több száz golyót lehetett kilőni.
Szemek helyett közömbös kristálylencsék meredtek a látogatókra. A
légszűrővel ellátott maszk mögül szintetikus hang hallatszott.
– Meglepődtetek? Megértem...
Ey'Lindi behajlította a lábát, és lótuszülésben letelepedett a
plasztacél padlóra. Nem nézett Khanra, lesütötte a szemét –
tisztelettudónak látszott, bár lehet, hogy éppen azt akarta eltitkolni,
mennyire nem tiszteli az egykori Director Secundust. Előírásszerűen
végrehajtotta az üdvözlés szertartását, és közben lopva szemügyre
vette az előtte álló páncéltömeget, amelyen egyetlen ember és
egyetlen telivér, halálos erejű karommal rendelkező génorzó sem
tudott volna sebet ejteni.
Jared Khan géptestét meg sem lehetne karcolni. Ha valaki
rátámadott volna, a pengék darabokra hasogatják az illetőt, mielőtt
a közelébe ér.
Ey'Lindi emlékezett rá, hogy Ziznek annak idején egy egész
gyűjteményre való pengéje és kése volt. Ezek egykor a Callidus
Szentélyben lévő lakosztálya falait díszítették, most viszont a
gépember burkolatán villogtak.
A kiborg mindkét hónalja alatt és körül korbácsvastag acélcsápok
kígyóztak. Látszott rajtuk, bármelyik pillanatban képesek önálló
életre kelni, hogy kiüssék a késsel vagy egyéb pengével támadó
vakmerő kezéből a fegyvert.
Jaq, ahogy körülnézett a teremben, a fémfalakon golyónyomokat
látott, de egyetlen szúráshelyet vagy ökölcsapásra utaló horpadást
sem fedezett fel. A jelek szerint a harci gép itt csak a célba lövést
gyakorolta, késeit és energiaöklét nem használta.
– Félelmetes lettem? – kérdezte a géphang.
– Mindig is az voltál, secundus – mondta Ey'Lindi anélkül, hogy
változtatott volna alázatos pózán.
– Secundus? Secundus? – Az energiaököl megmozgatta masszív
fémujjait. – Jared Khan vagyok!
– Tarik Ziz vagy – felelte Ey'Lindi.
Az energiaököl ujjai úgy feszültek meg, mintha ráfonódtak volna egy
láthatatlan áldozat testére.
– Biztos vagy benne? Honnan tudod, ki él ennek a szerkezetnek a
b e l s e j é b e n ?
Jaq ekkor jött rá, hogy valójában mit lát. Egy monstrum... Igen, a
Mars mérnökei készítettek ilyen gépezeteket az ősi tervrajzok és
elképzelések felhasználásával a Császár lovagjai számára.
– Valóban egy monstrum áll előttem – mondta Ey'Lindi. – De egy
olyan monstrum, amelyet Tarik Ziz pengegyűjteményének darabjai
díszítenek fel.
– Dísz? Szerinted ezek csak díszek? – Az egyik acélkorbács vége
lusta kígyóként felemelkedett, majd ráfonódott az egyik egészen
apró tőr pengéjére.
Lehet, hogy a csápkorbács kiemeli a tőrt a gép burkolatából? Talán
elhajítja, Ey'Lindire dobja? Vajon milyen méreg lehet a penge
h e g y é n ?
A csápkorbács könnyedén mozgott, a gép viszont nehézkes gigász
volt. A súlya? Több tonnát nyomhat. Csatamezőn senki és semmi
sem veheti fel vele a versenyt, ám itt, egy ilyen citadella
gyomrában? Falakkal határolt szűk terepen? Talán... Igen, itt talán
legyőzhető. Még akkor is, ha a csápjai úgy fickándoznak, akár a
legfürgébb kígyó farka.
De mégsem! Senki sem lehet olyan ostoba, hogy alábecsül egy
ilyen óriást! Ki tudja, milyen elme irányítja ezeket az acél
v é g t a g o k a t ?
– Még az űrgárdista-káptalanokban is ritkaságnak számítanak az
önálló akarattal bíró monstrumok – felelte a szintetikus hang a ki
sem mondott kérdésre. – Talán... Igen, elképzelhető, hogy egy
bizonyos secundus halandó teste használhatatlanná vált.
Elképzelhető, hogy az illető nem akart eltűnni ebből a világból, és
elakarta kerülni azt az amnéziát, amely a megfiatalítás
elkerülhetetlen velejárója. Talán nem is az emlékeit féltette, hanem
a tudását, a képességeit. Az is elképzelhető, hogy a Calltdus
hajlandó volt megadni ennek a bizonyos secundusnak a kiváltságot.
Az illető monstrummá változhatott...
Kis szünet következett, azután újra szétnyíltak az energiaököl ujjai.
– Ennek a monstrumnak a méhében egy tartósított test, egy
megcsonkított, magzati életet élő lény rejtőzik. A test megmaradt,
de én már nem vagyok azonos vele. Egy lettem a monstrummal. Én
vagyok a monstrum. Kemény lettem. Sebezhetetlen.
Legyőzhetetlen. Erősebb bármelyik omega-danosnál.
– Ez az eljárás a Callldusra vall – jegyezte meg Ey'Lindi. –
Bizonyára valamilyen hiper csalást hajtott végre annak érdekében,
hogy megszerezze valamelyik űrgárdista káptalantól ezt a kincset,
ezt a monstrumtestet.
– Lehetséges – felelte a géphang.
Vajon Ziz már felismerte Ey'Lindit? Rájött, hogy már Ey'Lindinek is
réges-régen meg kellett volna halnia, ha engedelmeskedik a
természet parancsának?
Még a legmegátalkodottabb gonosztevő életében is vannak olyan
pillanatok, amikor szeret eldicsekedni önnön gonoszságával.
Ilyenkor nem kell vallomásra kényszeríteni őket, beszélnek
m a g u k t ó l . . .
– Már a terv kidolgozása is évekig tartott, végrehajtása pedig
számos hű orgyilkos életébe került. Sajnos, olyan korban élünk,
amikor az Adeptus Mechanicusok közül egy sem tud ilyen tökéletes
monstrumot alkotni. Már az is felér egy kisebbfajta csodával, hogy a
legjobbak épségben maradtak. Persze vigyáztak rájuk, hiszen
azoknak a hős űrgárdistáknak akarták megőrizni őket, akiknek a
teste helyrehozhatatlan károsodást szenvedett, de tudatuk ép
maradt, és lelkük csak arra vágyik, hogy továbbra is szolgálhassa a
Császárt. A monstrumokat az olyan hősök számára őrizték meg,
akik egy ilyen élő gép belsejébe zártan talán még Őistenségét is
túlélik. – A hangban, annak ellenére hogy mechanikus volt, fel
lehetett fedezni a szenvedély nyomait.
– Nagy menet lehetett – mormolta Ey'Lindi.
– Igen. Nagy menet, nagy csalás, nagy akció. Az ilyesmi mindig
nagy áldozatokat követel. – A csápkorbács megsimogatott egy
másik pengét. A gépágyú csövei lassan, zümmögve forogni
kezdtek. A helyiségben fellobbant néhány elektrofáklya.
Úgy! Tehát Ziznek nem csupán a hitgyalázónak minősített implantok
miatt kellett száműzetésbe vonulnia. Nem csak azért kellett
elmenekülnie, mert engedély nélküli kísérleteket végzett. Elkövetett
még egy másik bűnt is: arra használta a Callidus Szentély eszközeit
és befolyását, hogy elrabolja az egyik űrgárdista káptalan féltve
őrzött kincsét. Arra használta a hatalmát, hogy megszerezze ezt a
szent, antik monstrumot.
Még belegondolni is iszonyú! A háború tüzében emésztődő
kozmosz egyik világán egy monstrumba zárt űrgárdista hős vívja
élethalálharcát a betolakodók, a Császár és az emberiség
ellenségeivel szemben. Egyszer csak felbukkan körülötte néhány
képzett orgyilkos, és addig mesterkedik, míg megszerzi a
gépcsodát. Nem törődve azzal, mi lesz a megkezdett csata
kimenetele, felviszik a hajójukra a monstrumot...
És mindezt csupán azért, mert Tarik Ziz parancsba adta!
Vajon mi lett a hős űrgárdista újjá kiónozott, magzati állapotban lévő
testével? Elpusztult? A rabló orgyilkosok felnyitották a monstrumot,
hogy megrohadjon a belsejében embrionális életet élő
e m b e r m a r a d v á n y ?
Istenkáromló, hitellenes tett...
Jaqnak ügyelnie kellett arra, nehogy hangosan is kimondja az
elméjébe toluló ima szavait.
Ziz megbízottai, akik megőrizték a testét és az emlékeit, súlyos
vétséget követtek el az egyik űrgárdista-káptalan ellen.
Valószínűleg megvesztegettek néhány techno papot, mert egyedül
nem állíthatták át a monstrum paramétereit úgy, hogy kiszolgálja Ziz
igényeit. A történtek után csoda, hogy a Callidus Szentély ilyen
türelmesen keresi a hitehagyott nyomát.
És megtalálták, rábukkantak, hiába rejtőzött el itt, a Darvash egyik
héjtetejű városa alatt...
Ziz, aki azért akart ebbe monstrumtestbe költözni, hogy életben
maradjon, kiborgként megalomán lett. Egy ilyen monstrum viselése,
a géppel való eggyé válás még azoknak az elméjét is megzavarná,
akiknek a lelke tisztább, mint az övé volt.
Tarik Ziz megőrült. Pszichopata és paranoiás lett. Ez utóbbi talán
nem minden ok nélkül...
– Mester – folytatta Ey'Lindi. Könnyedén, de lassan és
tisztelettudóan állt fel. Kezében azt a bőrdarabot tartotta, amelyet a
meggyilkolt orgyilkos kezéből harapott ki. A cafat időközben
megszáradt. Ey'Lindi megnyalta – nyála aktiválta a tetoválást _, és
felemelte a fölötte tornyosuló monstrum optikai kristályaihoz.
– Mester, Lenyűgözőben megöltem a Callidus egyik orgyilkosát.
Valahogy a fülébe jutott, hogy itt tartózkodsz. Téged akart
megtalálni. Követtem őt, mert... okom volt rá. Most már halott, nem
léphet fel ellened.
Halott, igen... Ey'Lindi könnyedén megölte szentélytársát. Megölte,
miután megtévesztette egy hazugsággal. A férfi élete utolsó
pillanatáig gyanakodott. Nem hitte el a mesét, hiszen tudta, hogy
egy monstrum ellen félig szétvagdalt testtel nem lehet merényletet
elkövetni. A halott orgyilkos megpróbálta kideríteni Ey'Lindi valódi
céljait, és hogy ezt az információt megszerezze a Callidus számára,
még arra is képes volt, hogy leleplezze magát.
A halott orgyilkos még élete utolsó pillanatában is hű maradt
szentélyéhez. Mert mi a hűség, ha nem az, hogy megpróbálta
figyelmeztetni szentélytársát – aki történetesen a gyilkosa volt –,
hogy hibát követ el. Hibát, amikor azt hiszi, hogy Tarik Ziz
ugyanolyan, mint egykor volt. Hibát, amikor abban reménykedik,
hogy sikeres merényletet hajthat végre a renegát secundus ellen.
Jaq eddig hallgatott, ám úgy érezte, elérkezett az a perc, amikor
közbe kell lépnie.
– Tarik Ziz! A hajónk fedélzetén van egy asztropata... Megbíztam,
hogy küldjön el egy üzenetet a szentélyedbe. Ráparancsoltam,
tudassa a Callidusszal, hogy itt vagy. Meg is teszi, ha negyven
szabványnapon belül nem térünk vissza hozzá. Ha valaki időközben
megpróbál feljutni a hajónkra, az asztropata el fogja küldeni az
i n f o r m á c i ó t .
Az optikai lencsék Jaq felé fordultak. Vajon a kristály is képes olyan
ravaszul, olyan eszelősen csillogni, ahogy egy emberi szem?
– Negyven szabványnap – ismételte a hang. – Mit akartok tőlem,
ami ilyen sokáig tarthat? Mi a biztosíték arra, hogy nem árultok el,
miután megkapjátok azt, amiért ide jöttetek?
– A szavam, Tarik Ziz. A Császár nevében tett fogadalmam. Mert
megesküszöm, ha kell, az Ő szent nevére! Semmi közünk sincs
ahhoz, milyen vitába keveredtél a szentélyeddel. Ennek az
ellentétnek annyi jelentősége sincs, mint egy növendékbolhának a
medve bundájában.
– Ezek szerint valami nagy horderejű feladatot kell elvégezned,
i n k v i z í t o r .
Jaq habozott, azután keserűen felnevetett.
– Olyan feladatot akarok elvégezni, Tarik Ziz, amivel senki sem
bízott meg. Én is éppen olyan renegát vagyok, mint te. Felelj egy
kérdésemre. Mi az, ami a galaxis hajtóművét mozgatja?
– A félelem és a halál – válaszolt Ziz. Talán arra gondolt, hogy a
haláltól való félelem..
– Igen – tette hozzá Jaq. – De a borzalom repedéseiben, ahogy a
medve bundájában a bolha, ott rejtőzik a szeretet. Vagy nevezzük
inkább megszállottságnak? Bevallom, szerelmes vagyok...
rögeszmésen szeretem ezt az orgyilkost, akit itt látsz magad előtt. –
A megfogalmazás nem volt éppen találó, de részben fedte az
igazságot. Mert így volt: az inkvizítor, akinek lelkében csak a
Császár iránt lehetne szeretet, vonzódott az orgyilkoshoz. És hogy
ezt a vonzalmát bebizonyítsa, hajlandó volt hozzásegíteni ahhoz,
hogy része legyen a kínok kínjában. Habár mégsem volt hitellenes
ez a szeretet, hiszen a sikeres műtét, Ey'Lindi visszaalakítása végül
is éppen az Istencsászár érdekeit szolgálta.
Ey'Lindi kifejezéstelen arccal bólintott, jelezve, ő is valami hasonlót
érez Jaq iránt.
– Ey'Lindi – dübörögte a géphang. Tarik Ziz végre felismerte a nőt.
– Én tehetséges kaméleonom... Látod, emlékszem rád. A
képességeim... azt hiszem, most már nyugodtan nevezhetjük
kapacitásnak... jobbak, mint valaha. Mindenre emlékszem, és
többre vagyok képes, mint régen.
Az ő kaméleonja... Milyen gunyoros volt ez a megszólítás, de
ugyanakkor mennyi igazság volt benne! Ziz volt a felelős azért, hogy
Ey'Lindi képes lett teste átalakítására, hogy külsőleg más tudott
lenni, mint ami valójában volt. Ziz volt az, aki felruházta azzal a
képességgel, mellyel talán senki más sem rendelkezett: azzal, hogy
képes legyen szörnnyé formálni magát.
– Még mindig jól tartod magad, Ey'Lindi – ismerte el a géphang nem
kevés irigységgel.
– Sztázisban volt – felelte Jaq. – Halld hát, mit kérek tőled a
szerelmemnek... Mit kell tenned azért, hogy ne áruljunk el. Vedd ki
az implantokat Ey'Lindi testéből. Azt szeretném, ha polimorfin
segítségével más alakot, más, gyönyörű és kívánatos alakot
ö l t h e t n e .
Zhord halkan felnyögött.
– Ez már tényleg szerelem – mondta Ziz. – Legendás lehet a
kapcsolatotok, inkvizítor. – Mindkét csápkorbács a borotvaéles
pengéket cirógatta. – Szerencsétek, hogy nem hagytam fel kedvenc
szórakozásommal, hogy folytattam a kísérleti operációkat. Az ilyen
beágyazott, organikusan fuzionált implantok kiemelése valóban
komoly kihívást jelent egy szakember számára...
Talán ő akarja végrehajtani az operációt? Az acélcsápjaival és a
késeivel? Mészárlás lenne, ha megkísérelné, nem pedig műtét.
Amikor beültették Ey'Lindi testébe az implantokat, tucatnyi
specialista dolgozott rajta, akik számtalan olyan bonyolult,
különleges litániák ismeretét igénylő eszközt használtak, amelyeket
egy ilyen monstrum képtelen lenne működtetni. A beavatkozást
végző csapathoz többek között hozzátartozott egy
radiográfadeptus, egy kibersebész, egy gépész implantológus, egy
organikus sebész...
– Kihívás a kibersebészeid számára – mondta Jaq, külön
kihangsúlyozva minden szót.
A monstrum gurgulázó, nevetésre emlékeztető hangot bocsátott ki
m a g á b ó l .
– Ne aggódj, a kedvenc játékszereimet is magammal hoztam, és a
kezelőiket sem felejtettem odahaza!
Tehát azok a mocskos kollaboránsok is itt rejtőznek
H o m o k h á z b a n . . .
– De azt hiszem, én is asszisztálni fogok a műtétnél – tette hozzá a
hang. – Én tudom a legjobban, hogy eredetileg milyen
beavatkozásokat hajtottunk végre. – A monstrum felemelte egyik
elefántlábát. Zhord azonnal hátrább ugrott; attól félt, hogy a
gépszörny eltapossa, akár egy poloskát.
– Örülök a lehetőségnek – folytatta a géphang. – Végre
befejezhetem a kísérletet, amit akkor kezdtem meg, amikor először
alteráltuk Ey'Lindi testét. Az utóbbi időben egy kicsit unalmassá vált
számomra a lét. Annak ellenére, hogy elég a késeimre néznem, ha
szórakozni akarok. Mert e pengék közül mindegyik felelevenít egy
régi emléket... Hogyan mutathatnám ki, mennyire örülök? Volt már
alkalmatok megcsodálni a Darvash homoktáncosait?
A monstrum forogni kezdett. Körbelépegetve egyre jobban
felgyorsult. A megerősített padló beleremegett a gyilkoló gép
mennydörgésszerű dobogásába. A szerkezet groteszk, förtelmes
táncot lejtett. Masszív acélkarjai széles szárnyakként emelkedtek
fel. Az energiaököl az egyik, a gépágyú a másik irányba mutatott.
(Jaq arra gondolt, ha most tüzet nyitna, ha a fejük fölé eresztene
néhány sorozatot, miközben így pörög, talán megsüketülnek, mielőtt
a falakról lepattanó golyók cafatokká szaggatják a testüket.) Mintha
még ez sem lenne éppen elég, az acélcsápok is kinyúltak, és
nekiláttak a levegő hasogatásának. A monstrum most olyan volt,
akár egy megelevenedett gigantikus halálbálvány.
Talán erődemonstrációnak szánta a táncot; talán azt akarta
megmutatni, hogy közel sem olyan esetlen és lassú a mozgása,
mint gondolnák. Vagy lehet, hogy semmi célja sem volt a
pörgésnek? Lehet, hogy csupán annyit igazolt, hogy Tarik Ziz
m e g ő r ü l t ?
Lassan-lassan abbahagyta a forgást.
– Negyven nap. – A hang nyugodtan és hidegen reccsent. – Hajói
emlékszem, az implantáció hat kemény óráig tartott. Ha használjuk
a Sanitas balzsamot, és felgyorsítjuk a sebek gyógyulását, a műtét
után egy hét is elegendő lesz a lábadozásra. Gondolom, legalább
egy hétbe tellett, míg a hajótoktól idáig eljutottatok... Kíváncsi
lennék, inkvizítor, hogy egy hurrikán mennyiben zavarná össze a
t e r v e i d e t .
– Nem lesz hurrikán, kegyelmes uram – szólt közbe Zhord. – Ezt a
vonatunk masinisztája olvasta ki a csontokból, miután
m e g é r k e z t ü n k .
Egy medve nézhet egy tűzhangyára úgy, ahogy a monstrum a
zömikre pillantott.
– Az asztropatánkat minden lehetőségre felkészítettük – mondta
Jaq gyorsan.
Ahogy kimondta e szavakat, még ő is elhitte, hogy igazat mond. Az
ember már csak olyan, hogy könnyen bele tudja élni magát a saját
hazugságaiba. (Egyszer, amikor behatoltak a Császár földi
palotájába, Jaq rákényszerült, hogy inkvizítornak adja ki magát.
Olyan jól játszotta a szerepét, hogy egészen meglepődött, amikor
rájött:
tényleg inkvizítor, csak éppen a céljai egészen mások, mint állítja.)
– Az asztropatánk egészen kivételes ember – tette hozzá.
– Nem hiszem, hogy végig kell csinálnod – mormolta a zömik
Ey'Lindinek abban a selyemdrapériás, prémszőnyeges szobában,
amelyet Ziz lakóhelyül jelölt ki számukra.
Jaq homlokráncolva nézett a drapériás falakra, a gömb alakú
világítótestekre, és jelentőségteljesen megpöckölte a fülét.
– Eszköz vagyok csupán, nem más – mondta Ey'Lindi. – A...
szerelem eszköze.
– Ez igaz volt: nem csupán orgyilkosnak, de kurtizánnak is
kiképezték. – Hogy is szokták mondani? A szerelem gyakran
gyötrelem.
Másnap Ey'Lindi kénytelen volt újra átélni a rémálmot, amit egyszer
már látott.
A műtétre egy plasztacél falú, barlangszerű helyiségben került sor,
melyet olyan erős lámpákkal világítottak meg, hogy a fénysugarak is
szikéknek tűntek. Jaq és Zhord egy törhetetlen üvegből készült fal
mögül figyelte az eseményeket. Arcukat tömjénnel és antiszeptikus
folyadékkal átitatott maszk takarta. Talán a szag miatt, talán más
volt az oka, de úgy érezték, hogy a műtő egy színház, amelyben a
beöltözött színészek szent ceremóniát készülnek előadni.
Az illatos maszk Jaq vonásainak legtöbbjét, Zhord arcát pedig
teljesen eltakarta. A kis fickóból nem látszott egyéb, csak a szeme,
amelyben rémület csillogott. Jaq sem tűnt nyugodtnak, de ezzel az
idegességgel nem keltett volna feltűnést: ha valaki látja, azt hiheti, a
szerelem teszi aggodalmassá.
Jaq mindenképpen, akár a lelke feláldozása révén is látni akarta, mi
történik Ey'Lindivel. Zhord természetesen nem hagyta egyedül, de ő
inkább a technikai berendezések iránt érdeklődött. Le sem vette
tekintetét a gépekről, és még véletlenül sem pillantott volna a
p á c i e n s r e .
Egy taláros, tetovált radiográfadeptus ült az egyik vizsgálógép
tetején, elméjét hozzáhuzalozták a berendezés központi
egységéhez. A műtőasztalon fekvő meztelen Ey'Lindi teste fölött
fémcsőrű szondák mozogtak. A lencseszemek felderítették és
hologrammá változtatva kivetítették idegrendszerének,
csontvázának térképét. A megjelenített képen fluoreszkáló
ragyogással jelentek meg az implantjai.
Az egyik pókszerű gép belsejében egy agg altatóorvos ücsörgött,
aki éppen azt a metakurárumot adagolta be Ey'Lindi testébe, amely
érzéketlenné változtatja majd őt, amely eltompítja minden érző
idegszálát, és megakadályozza, hogy a fájdalom eljusson az
a g y á h o z .
A szervokesztyűt viselő kibersebész egyik természetes szemével a
hologramokat figyelte, a koponyájába épített nagyítólencsén
keresztül pedig Ey'Lindi húsát vizsgálgatta, és közben a
mennyezetre erősített géppanelből lelógó lézerszikéket működtette.
A műtőben meggyújtott füstölőrudakból felszálló szürkés, illatos
gomolyok lustán kavarogtak a metszően éles fényben; időnként
elhomályosították az Ey'Lindi testének egy-egy pontjáról készített
holokép valamelyik részletét.
Az egyik organikus sebész nekilátott, hogy elsorolja egy
végtelennek tetsző litánia szavait.
Az asztal mellett egy kiborgizált asszisztens sürgölődött. Valamikor
ember volt, de ebből a formájából csupán a réz csigaházra
emlékeztető, gumikerekeken guruló test felső részén lévő izmos
nyakat és guvadt szemű fejet őrizte meg. Feladata nem igényelt
sem felkészültséget, sem rutint: a csigaházba szerelt, hosszú
nyelvre emlékeztető szerkezettel azokat a folyadékokat és
szövetdarabokat kellett feltakarítania, amelyeket a sebészek az
asztal szélén lévő mélyedésbe ejtettek vagy csorgattak.
A helyiség távolabbi végében, hangszigetelt üvegfalak mögött a
citadellában folyó különböző kísérletek alanyai kuporogtak.
A műveleteket vezénylő monstrum az asztal végében állt. Hosszú
acélcsápjai egy-egy miniatűr kést tartottak; ezekkel a karmesteri
pálcákkal mutogatta a sebészeknek, hogy Ey'Lindi testének mely
részén kell végrehajtani a soron következő vágást.
Technikailag nem jelentett gondot azoknak a plasztik húsrétegeknek
és műidegeknek az eltávolítása, amelyeket egy évszázaddal
korábban vagy még régebben ültettek be Ey'Lindi testébe. Az
„okos” pszeudohús – amely egyetlen polimorfin injekció hatására
képes volt magára ölteni egy génorzó alakját – azonban saját idegés
rostszálaival már régen belegyökerezett Ey'Lindi eredeti
szervezetébe. Ezeket a részeket kizárólag mikroszkopikus
módszerrel lehetett kiemelni. Az extra mirigyek, amelyeket azért
operáltak Ey'Lindi mellkasába, hogy szükség esetén felfokozzák
vagy éppen lelassítsák a növekedésserkentő hormonok
termelődését, szintén komoly kihívást jelentettek.
Ráadásul a műidegek egy-egy kötegét a gerincéhez és végtagjai
bizonyos csontjaihoz is hozzárögzítették. A nyelvét is átalakították,
hogy minél jobban szimulálni tudja a génorzók spóratovábbító
szervét. Orra belső részén is végrehajtottak egy kisebb
beavatkozást, metszőfogai gyökere mellé pedig az
agyarnövekedést elősegítő plazmát helyeztek. Koponyáját
meglékelték, karjaiban és vállaiban új ízületeket hoztak létre...
Ezt most mind vissza kellett csinálni.
A sztáziskádakban megfelelő típusú pszuedohús, szintetikus
izomrostok és idegszálak várakoztak arra, hogy a kiemelt részek
helyére kerüljenek. A sebészek a mesterséges fogínyről és az
elasztikus fogsorról sem feledkeztek meg.
Az operáció tíz szabványórán át tartott. Jaq közben végig
imádkozott. Zhord már a legelején belekezdett egy zömik ballada
elmondásába, és még akkor sem ért a végére, amikor a sebészek
jelezték, hogy részükről vége a munkának.
A következő néhány nap feszült várakozással telt el. Jaq később
nem is emlékezett rá, mit csinált azután, hogy megszabadult az
illatosított sebészmaszktól. Legfeljebb csak annyit tudott volna
felidézni, hogy többször is meglátogatta a tömjéntől szagló
kórteremben fekvő bekötözött alakot, aki Ey'Lindi volt.
Azt azonban sohasem fogja elfelejteni, milyen volt, amikor Ey'Lindi
magához tért, és először megszólalt.
– Da gceilfi ajhirinne, bjheidir go neosfai breag... – mondta az eldák
nyelvén, hogy minél hamarabb hozzászokjon ahhoz a szerephez,
amelyet nemsokára el kell játszania.
– Ez meg miről karattyol? – kérdezte Zhord. Amíg Ey'Lindi
magatehetetlenül feküdt, a kis fickó minden tőle telhetőt megtett
azért, hogy a beteg minél kényelmesebben érezze magát.
– Azt jelenti – suttogta Ey'Lindi –, hogy ha az igazság rejtve van
előlünk, akkor azt kell kimondanunk, amiről tudjuk, hogy hazugság.
– Aha. Hát ez olyan bölcsesség, amit nem lehet vitatni – bólogatott
a zömik. Szipákolni kezdett, és közben olyan tekintettel nézett a
selyemdrapériákra, mint Jaq, amikor először beléptek a szállásukra.
Jaq megrázta a fejét. Ne aggódj, abból semmi baj sem lehet, ha Ziz
meghallja, hogy Ey'Lindi régi elda közmondásokat idézget. Jaq
egyébként akkor sem hallgattatta volna el Ey'Lindit, ha valami mást
mond – örült, hogy végre megszólalt, hogy beszédre is tudja
használni az új nyelvét. Az orgyilkosnak azonban még ilyen
állapotban is volt annyi magához való esze, hogy ne fecsegjen ki
létfontosságú titkokat.
Különben is mi van akkor, ha Ziz megneszeli, hogy Jaq terveinek
valami köze van az eldákhoz? Akár az is eszébe juthat, hogy a
renegáttá váló inkvizítor és eretnek szeretője az emberek
Birodalmából elmenekülvén éppen az idegenek között akar majd
menedéket találni.
– Hamarosan biztonságban leszünk, szerelmem – súgta Ey'Lindi
fülébe. – Nem sokára újra gyönyörű leszel!...
– Hát igen – mondta Zhord. – Ha más nincs, hát hazugságokat kell
mondani, és...
Jaq egyetlen pillantással belefojtotta a szót.
– Bhi se chomh dorcha gur cheapamair go raibh an oiche taghta –
mondta Ey'Lindi. – Ez pedig annyit tesz: „Oly sötét volt, hogy azt
hittük, az éj közeleg.”
Igen. A létezés éjszakája, amely oly közel van a halálhoz és az
örökkévaló fényhez...
Az örökkévaló fény áldás lehet azokhoz a rémségekhez képest,
amelyek a lelkek tengerén leselkednek az utazókra.
A Sanitas balzsam valóban sokat segített, Ey'Lindi gyorsan
gyógyult. Bőrén nemsokára már csak csúf térképjelekre
emlékeztető sebhelyek mutatták, testének mely részén dolgoztak a
sebészek. (Egyébként megpróbálták úgy elvégezni a szükséges
bemetszéseket. hogy Ey'Lindi már meglévő tetoválásai eltakarják a
hegeket.) Hamarosan annyira megerősödött, hogy néhány
izometriás gyakorlatot is el tudott végezni.
Végre megszabadult az idegen bestiától, ami a testében lakozott!
Örülnie kellett volna, de furcsa módon mégis bánkódott. Jaq
mellébújt, a fejét simogatta, és olyan halk szavakkal vigasztalta,
amelyeket még a legérzékenyebb poloska sem tudott tisztán
k ö z v e t í t e n i .
Ey'Lindi legnagyobb problémája az volt, hogy nem tudta, miként
ölhetné meg Tarik Zizt, hogyan állhatna bosszút azért a förtelmes
beavatkozásért, amelyet száz évvel korábban elkövetett rajta. A
beültetett implantok miatt több mint egy évszázadon keresztül nem
volt képes végrehajtani azokat a transzmutációkat, melyeket
normális körülmények között könnyedén meg tudott volna csinálni.
Tarik Ziz sok mindentől megfosztotta.
De ugyanez az „ember” most visszaadta neki kaméleonképességeit.
Hogyan ölhetné meg?
Addig semmit sem tehet ellene, míg abban a lopott monstrumban
v a n .
Sem ő, sem Jaq nem árthat egy ilyen félelmetes gyilkológépnek.
– Szerelmem – mormolta Jaq –, van egy bizonyos álom, amit nem
válthatunk valóra, de ez semmit sem változtat a lényegen...
Mi lenne akkor, ha megszegné a Ziznek tett esküjét, és a mélyűrön
keresztül mégis elküldenék azt a bizonyos telepatikus üzenetet a
Callidus Szentélybe? Nem, ez a megoldás nem jó; Ey'Lindi
személyes elégtételre vágyik, ráadásul Jaqnak semmi kedve sem
volt az esküszegéshez. Ó, ha nem a Császár szent nevére fogadta
volna meg a dolgot, akkor...
De ha nem az Istencsászár nevére esküdött volna, akkor mire? Mi
más van ebben a megkínzott galaxisban, ami olyan szilárd és szent,
mint Ő, a Mindenek Ura? A trónprotézisben létező uralkodónál
szentebb isten egyszerűen nem létezhet!
Vagy... mégis? Esetleg az a Numen, amelyről Zhord karattyolt?
Igen, a fénylő ösvény, amely egyszer, egyetlenegyszer már
megmutatta Jaq számára a helyes irányt. Mert valóban
megpillantotta azt az ösvényt. Járt is rajta, legalábbis egy darabig.
Az ösvény azonban eltűnt, semmivé vált, és újra nem maradt más,
amibe kapaszkodni lehetett volna, csak az Istencsászár.
Óvakodj a hamis bálványoktól! Óvakodj a csalóka
megnyilatkozásoktól!
Ey'Lindi meggyógyult. Az orgyilkos, az inkvizítor és a zömik búcsút
mondott a citadellának és Tarik Ziznek. Reményük sem lehetett
arra, hogy legyőzik Zizt, aki most már nem egyszerűen
omega-danos mester, hanem jóval félelmetesebb ellenfél volt.
Indulásukig ott bujkált bennük a gyanú, hogy Ziz esetleg csak játszik
velük, hogy hagyja feltámadni bennük a reményt, melyet egyetlen
pillanat alatt sebészi pontossággal kimetsz majd belőlük.
De nem. Tényleg szabadon elmehettek.
A monstrummal való utolsó találkozás során Ziz egy polimorfinnal
megtöltött fecskendőt ajándékozott Ey'Lindinek. (A fecskendő elég
nagy volt, az energiaököl ujjai között azonban aprócska fénylő
plasztikszilánknak tűnt.)
– Nászajándék – magyarázta a szintetizált hang. – Menj a renegát
inkvizítoroddal és a törpéddel, és tedd boldoggá szerelmedet az
idegenek között. Felmentelek a Callidusnak tett fogadalmaid alól.
kedves, kedves kaméleonom!
Felmenti a fogadalmai alól? Tarik Ziz? A hitehagyott, aki megszökött
a szentélyből?
Ey'Lindi meghajolt. Nyugodtan és lassan kinyújtotta a kezét, hogy
kivegye a fecskendőt a nyitott energiaökölből.
Lehet, hogy az ököl ujjai hirtelen összezárulnak, elkapják a karját,
és szétroppantják a csontját?
Ziz acélcsápjai szórakozottan simogatták a kis tőröket; a pengék
ezüstös kacagásra emlékeztető hangokat adtak ki magukból.
...az idegenek között...
Tehát Ziz valóban lehallgatta a beszélgetéseiket. Lehet, hogy a
monstrum belsejébe zárt testet erotikus, pikáns képzelet gyötörte?
Ha igen, akkor Ey'Lindinek sikerült átejtenie a Callidus egykori
n a g y m e s t e r é t !
– Légy az inkvizítorod megrontója, halálosztó Ey'Lindim!
Jaq megrontója? Ziz úgy beszélt, mintha azt hinné, ő, Ey'Lindi tehet
arról, hogy az inkvizítor renegáttá vált! Nem baj. Ez sem számít. Ziz
az áldását adta rájuk, és ami a legfontosabb: eleresztette őket.
Miközben a vonat Lenyűgöző felé tartott, a szelek vadul sikoltoztak,
a levegőben kavargó homok pedig mindent eltakart a szemük elől.
A vihar félelmetes volt, de a darvashi hurrikán még mindig nem
mutatkozott meg. Ilyen időben bizonyára még nem zárják le az űr
kikötő dokkjait...
Ey'Lindi a vonat mellékhelyiségében rejtette el a fecskendőt. Lehet,
hogy a „nászajándék” tiszta, vegyítetlen polimorfint tartalmaz? Nem
volt kedve hozzá, hogy próbát tegyen vele. A Tormentum Malorum
fedélzetén, a kabinjában még volt néhány ampullányi polimorfinja.
Az legalább valóban az...
Ha a vonat valamelyik utasa egyszer majd megtalálja az eldugott
fecskendőt, és a röpke boldogság reményében beadja magának a
szert... A normál anatómiájú test a polimorfin hatására elpusztul, de
előtte még iszonyatos kínokat okozó mutációkon megy keresztül.
Bizonyára Tarik Ziz is tudomást szerez arról, mi történt az
ajándékával. Ha pedig ezt meghallja, azonnal rájön majd, hogy
Ey'Lindi végig az orránál fogva vezette.
A navigátor és az asztropata még mindig használhatónak tűnt.
Annak ellenére, hogy hosszú időre magukra maradtak, nem
mérgezték meg annyira egymást misztikus elképzeléseikkel és
képességeikkel, hogy ne tudták volna elvégezni a munkájukat.
A Tormentum Malorum elhagyta a bolygót, felemelkedett az orbitális
pályára. A gyorsan pörgő Darvash úgy hajította el magától a hajót,
ahogy a parittya a követ. A Tormentum egyre jobban eltávolodott az
Orvénycsillag vörösen izzó gömbjétől, és egyre mélyebben
belemerült a sötétség birodalmába.
Az indulásukat követő negyedik éjszakán, azon az estén, amikor
elérték az ugrózóna határát, Ey'Lindi belopakodott Jaq kabinjába.
Ugyanúgy, ahogy egyszer már megtette.
Lélegzetelállítóan szép volt.
Irizáló siriai selyemből készült kurtizánkosztümjét viselte. Legalább
öt centivel magasabbnak látszott, mint korábban. Végtagjai
hosszúak és kecsesek lettek. Aranyszínű szeme keskeny és ívelt
volt; arcvonásait is megváltoztatta. Sugárzott róla az érzékiség;
egyszerre volt szűzies és romlott – az ilyen „vegyület” mindig
megzavarja a férfiak fejét. Mozgása olyan könnyed, olyan légies
volt, hogy szinte el sem lehetett hinni, hogy nemrég darabokra
szedték, és úgy rakták össze. Fejét büszkén tartotta, arca szögletes
volt, füle enyhén hegyes. Egy szorosan tapadó kurtizánparókát
öltött magára; homloka szabadon maradt, a feje búbjáról pedig egy
hosszú, szénfekete copf ereszkedett le a hátára.
A változásokat hosszú meditáció után akaratereje és egy adagnyi
polimorfin segítségével hajtotta végre.
– Elda hölgy! – suttogta Jaq. – Fogva tartónk!
– Jaq – mormolta Ey'Lindi. – Rájöttem, hogy érzelmileg is rá kell
hangolódnom a szerepemre, mert csak így tudok olyan kecsesen és
gyorsan mozogni, mint egy valódi elda.
– Így nem vagy elég kecses és gyors?
– Először erotikusnak kell lennem, utána át kell lépnem az erotika
és az éteriség közötti határt. Megtennéd nekem, lord inkvizítor,
hogy felszenteled új testem? Felavatnád ezt az új szerszámot?
– Igen – nyögte Jaq. – Az Ő tiszteletére...
Ey'Lindi az obszidián padlóra csúsztatta a siriai selymet. A
halványan pislákoló fényben Jaq felfedezte, hogy bőréről eltűntek a
kígyót és a pókot ábrázoló tetoválások. A hegek után sem maradt
semmi, legfeljebb egy-egy aprócska, izomnak tűnő dudort lehetett
felfedezni a helyükön.
Ey'Lindi meztelen teste Jaqhoz préselődött. A férfi megérezte a
rugalmas és formás mell alatt verő szív zakatolását.
– A szívemnek gyorsabban kell vernie – súgta Ey'Lindi a fülébe. –
Olyannak kell lennie, mint az eldáké.
A gyönyör pillanataiban ez a ritmus tovább fokozódott.
Elérkezett a sötét reggel. Nemsokára keresztül kellett ugraniuk az
elkárhozott lelkek tengerén.
Azul Petrovot ámulatba ejtette Ey'Lindi új formája. A nő ugyanazt a
selyemruhát viselte, amit este, vállára ezüstprém stólát terített, de
most nem húzott papucsot. A metamorfózison átesett orgyilkos
megjelenése és viselkedése olyan tüneményes és szédítő volt,
hogy könnyen el lehetett hinni róla, hogy csáberejét felhasználva
fogságba ejtett egy zömök inkvizítort, egy korosodó navigátort, egy
törpét meg egy csenevész telepatát.
Zhord, amikor meglátta Ey'Lindit, egyetlen szót sem szólt, csak
rágcsálni kezdte szőrös öklét.
Petrov lesimította szürke damaszt köntöse elejét, azután
megérintette a hegyes álla csúcsán vöröslő rubint.
– Lélekkövet kellene viselned a nyakadban – mondta Ey'Lindinek. –
Szívesen adnék egyet, de az én rubinjaim túl kicsik. A
kosztümödhöz tartozó ékszerek között sincs megfelelő, legalábbis
én nem láttam köztük egyet sem. Egyik sem elég nagy.
Zhord beledugta a kezét egyik erszényébe, és előhúzott egy pöttyös
k a v i c s o t .
– Huh! Ez megfelel? A Darvashon szedtem fel, céiba dobóst
akartam játszani vele.
Semmi különös, egyszerű kavics. Tessék! – Zhord az orgyilkos felé
nyújtotta a követ. – Fúrjak rá egy lyukat? Fűzzek bele valami
madzagot? Hol hordják az ilyesmit?
– A mellük fölött, a ruhájuk alatt – válaszolt Petrov. – Azt hiszem.
– Tedd a szíved fölé – javasolta Zhord.
Petrov megvizsgálta a kavicson lévő csillogó pöttyöket.
– Jónak látszik. Ezek a pöttyök... akár a lélekszikrák. Jobb lenne, ha
nem lyukasztanánk át a követ, hanem inkább ezüstfoglalatba
t e n n é n k .
– Majd összehozok valamit – ajánlotta fel Zhord.
– Választanod kell egy Maszkot – mondta a navigátor Ey'Lindinek.
„Maszk” volt a gyűjtőneve azoknak a harcos tradícióknak, amelyek
közül az eldák egyet kiválasztottak maguknak.
Ó, hogy örült ez a pókhálószürke, rubinoktól vöröslő fejű fickó, hogy
egy elda közelében lehet! Még akkor is, ha tudta, hogy nem valódi.
– Tudom – felelte Ey'Lindi.
– Legyél Zord Bosszúálló. Ezek a leggyakoribbak. Általában nem
specializálódnak semmire. Azt hiszem... Utazásaim során elég sok
mindent hallottam a fajtájukról.
Ey'Lindi bólintott. Mondott valamit az eldák nyelvén, ami
valószínűleg azt jelentette, hogy azért neki is van némi fogalma a
d o l o g r ó l .
– Amíg nem lopsz magadnak valahonnan, meg kell lenned a
pszicho szenzitív páncél nélkül. A Maszk-harcosok választékosan,
egyéni stílusban öltözködnek.
Legalábbis akkor, amikor nem háborúznak. Az eldákat sok
mindennek lehet nevezni, csak éppen azt nem lehet rájuk fogni,
hogy tizenkettő egy tucat. – Petrov arca elárulta, hogy szerinte
Ey'Lindi már így is éppen eléggé különbözik mindenki mástól.
Jaq megköszörülte a torkát. Petrov úgy osztogatta a parancsait, úgy
ontotta magából a megjegyzéseket, mintha az egész utazás az ő
tervei megvalósulását szolgálná.
– A fegyvertárban van egy surikenpisztoly – mondta Ey'Lindi,
megelőzve a navigátort, aki éppen a fegyverekről akart szót ejteni.
– Milyen elda nevet választottál magadnak? – kérdezte Petrov.
Ey'Lindi mosolya halvány, de így is félelmetes volt.
– Eye'ionahd – felelte. – „Csodaharcos.” Vagy: „A meglepetések
harcosa.” Ilyesmit jelent.
– Rendben, engem meggyőztél. De vajon sikerül-e átejtened az
e l d á k a t ?
– Most szórakozol? – szólt rá a navigátorra Ey'Lindi. – Eye'ionahd
Callidus lesz.
– Megérkeztünk már az ugrási zónába? – kérdezte Jaq
t ü r e l m e t l e n ü l .
Petrov hideg, zöld szeme a navigációs ikonokra siklott. Megvakarta
rubinokkal ékített fülcimpáját, azután bólintott.
– Akkor imádkozzunk – mondta Jaq, majd kis idő múlva hozzátette:
– A Sztálindrómhoz!
Tizedik fejezet
Csatahajók
Lexandro d'Arquebus, a Császári Öklök kapitánya Kürt Kempka
terminátor könyvtáros társaságában a Gót osztályú csatahajó, a
Birodalmi Erő egyik megfigyelőteraszán állt.
Tőlük ötvenméternyi távolságban az egyik idősebb hajótiszt hirtelen
megtorpant. Nehéz, magas gallérú felöltőjét ezüstszín prémcsík
szegélyezte. Csuklója körül és a mellkasán érdemsávok,
kitüntetések, a hajó ikonjai és egyéb érmek díszlettek. Az övén
energiaszablya függött. Tiszteletteljesen felnézett a két tekintélyes
űrgárdistára, de megszólítani nem merte őket.
Lexandro és Kempka gennysárga egyenruhát viselt, amelyen
azúrkék sávok mutatták rangjukat. Térdüket vicsorgó, agyaras
koponyák díszítették, prémszegélyes, sötétkék köpenyüket pedig
napokat formázó jelek és ikonok.
Egy kilométernyire alattuk, a csatahajó csillagfényes fedélzetén
szétnyílt az egyik ötfazettás ablakot takaró spaletta. A fedélzet, akár
egy széles, gigantikus dárda hegye, négy kilométer mélyen döfődött
bele az űrbe. A közepe táján az Öklök csapathordozója szinte
beleveszett a hajó Kobra osztályú cirkálóinak tömegébe. A
csapathordozó karcsúnak tűnt, de mégis elfértek rajta azok a
támadótorpedók, amelyek belsejében félszakasznyi Ököl tudott
eljutni a célponthoz.
Az ötfazettás ablak mögött tisztán látszott az a másik csatahajó,
amely a Birodalmi Erővel együtt, fénylő plazmacsíkot okádva
gyorsított fel. Milyen gyönyörű volt ez a lézerágyúkkal és
bombavetőkkel körülvett, karcsú tornyokból álló város! Milyen
döbbenetes volt a hasonlóság a hajó hasán végigfutó hiperél és egy
fejsze között!
Valamivel távolabb egy ősrégi, vastag páncélzattal burkolt cirkáló
h a l a d t .
– Áldott legyen az Ő neve! – jegyezte meg Lex.
Kempka bólintott.
Igen. Dicsőség az Istencsászárnak, és dicsőség a régóta halott
hősnek, az áldott emlékű pátriárkának, aki megalapította az Öklök
k á p t a l a n j á t !
Lexnek viszketni kezdett a bal ökle. Gyakran előfordult, amikor
harcba készülődött. Nem a bőrével volt baj, belül viszketett a keze.
A bal keze csontjára egyszer egy lézervésővel ráírta két
csatatestvérének nevét, azét a két emberét, akik az egész
univerzumban a legközelebb álltak hozzá. Sajnos, csak akkor tudta
Üy módon kinyilvánítani irántuk érzett szeretetét, amikor már
egyikük sem élt.
Ahhoz, hogy belevéshesse a csontjába a neveket, először savba
mártotta a kezét, hogy lemarassa róla a bőrt és a húst. A fájdalom
gyógyító, a szike tisztító!
A kolostorerőd kibersebészei szintetikus izomrostokból, fém
idegszálakból és pszeudo-húsból felépítették a kezét. Büntetést
kapott tettéért (szigorúan megrótták, és bele kellett dugnia a kezét a
neuro kesztyűbe, ami olyan érzést keltett benne, mintha az egész
testét lángok rágnák), mégis mindenki tisztelte azért, hogy ilyen
módon adózott halott testvérei emlékének...
Azóta már évtizedek teltek el. Közben kapitány lett; homlokába már
hat szolgálati acélrudat beültettek.
Kempka homlokát tizenkét csík díszítette. Persze a könyvtáros
(erős pszi képességekkel rendelkező férfi volt, akit Lex mindig a
neki kijáró csodálattal kezelt) inkább katonai látnoknak számított,
semmint taktikai parancsnoknak. Lex halványan érezte rajta
azoknak a hormonoknak, a „szent fűszer”-nek a szagát, amelynek
kiválasztására köznapi ember nem képes.
Lexnek egyre jobban viszkettek a bal kezében azok a bizonyos
csontok. A legszívesebben azonnal energiakesztyűbe dugta volna.
A legszívesebben felkapott volna egy golyószórót, és tüzet nyitott
volna. Az Istencsászár nevében végrehajtott mészárlás felér egy
i m á v a l . . .
De még nem érkezett el a tombolás ideje. Egy Ököl először elkészíti
terveit, gondolkodik, és csak azután cselekszik.
Lex a Hannibál nevű bolygón, ahol legutoljára enyhíteni tudta bal
keze viszketését, csupán hármat veszített el száz embere közül, és
csak tíz sebesültje volt. Idegenekkel, elda harcosokkal csaptak
össze...
Az Öklök hajója iszonyatosan messze került a kolostorerődtől,
amely örökkön-örökké az Ultimum Segmentum űrében sodródik.
Híre jött, hogy a tyranida férgek egy helyütt mélyen behatoltak a
Birodalom testébe. Mélyebben, mint korábban bármikor. Lehet,
hogy azok a förtelmes lények egy újabb emberlakta bolygó
megkaparintására készülnek? Ismét azt tervezik, hogy bio
mechanoid zsarnokságuk uralma alatt sínylődő rabszolgákká
alakítják az ott élő embereket?
A Hannibál telepes világ volt. Egy hipertéri viharnak köszönhetően
már több ezer éve megszakadt vele a kapcsolat. Senki sem tudott
róla semmit – egészen addig, míg az egyik űrgárdista-káptalan, a
Rettenet Tigriseinek felderítőosztaga rá nem bukkant.
Az osztagot megsemmisítették. A Tigrisek vak asztropatája – noha
olyan komoly fizikai sérüléseket szenvedett, hogy nem sokkal élte
túl társait – útjára bocsátott egy zavaros üzenetet. Jelentésében
karcsú, magas, félelmetes idegenekről adott hírt, akiknek csont
fehér és tűzvörös a testük, és valamilyen energiakardhoz hasonló
fegyverrel küzdenek. Állítólag olyan gyorsan forgatják ezt a kardot,
hogy az űrgárdisták szinte nem is látják a pengéket. Ezek a
fegyverek... a leírás alapján minden kétséget kizáróan tyranida
csontkardok voltak.
A Rettenet Tigrisei nemrég komoly veszteségeket szenvedtek; egy
mutáns hadúr támadt rá rendház-világukra. (Az Öklökkel ellentétben
a Tigrisek bázisa egy bolygón volt.) A Tigrisek persze győzelmet
arattak, de milyen áron! A káptalanjuk negyede elpusztult a csata
során. Majdnem két és fél teljes szakasz! Nem csoda, hogy
parancsnokuk vereségként fogta fel a győzelmet, és elrendelte saját
k i v é g z é s é t .
Mivel a Tigrisek elvesztették karmaikat, az Öklöknek kellett csapatot
küldeniük a Hannibálra. A század vezetésével Lexet bízták meg, és
segítségképpen melléje adtak egy könyvtárost, aki képes
visszaverni az idegenek esetleges pszichikai támadásait.
Lex mindig valami melegséget érzett a szíve táján, amikor eszébe
jutott az utolsó szárazföldi összecsapás, melynek végén az életben
maradt idegen behatolók visszakényszerültek egy szubfény
ű r h a j ó r a .
Ezek az idegenek a jelek szerint nem tyranidák voltak, nem ahhoz
az ocsmány fajhoz tartoztak, amelynek tagjai életben hagyott
ellenségeiken undorító és istenkáromló biológiai kísérleteket
hajtottak végre. Nem, ezek arrogáns eldák voltak. Ők nem sunyi
módon támadtak. Éppen ellenkezőleg: felszólították a Hannibál
lakóit, hogy egy szabványéven belül ürítsék ki a bolygót, különben
kénytelenek lesznek erőszakhoz folyamodni.
A birodalmi gót egyik barbár nyelvjárását beszélő barna bőrű
telepesek elmondták Kürt Kempkának, hogy az idegenek szóvivője
ember férgeknek nevezte a Hannibál lakóit, és kijelentette, hogy
nincs joguk a bolygón tartózkodni. A szóvivő szerint az emberek
paraziták, amelyek a Hannibál testén élősködnek, eltékozolják
erejét és kincseit. Az eldák, mondta a követ, nem tűrik tovább, hogy
ez a hitvány népség továbbra is itt maradjon, ezen a bolygón,
amelyet ők egy távoli cél elérése érdekében egykor átalakítottak.
Az eldák arroganciájukat irracionalitással is tetézték. Hogyan
lehetne a Hannibál több millió lakóját egyetlen év alatt evakuálni?
Ezeknek az embereknek eónok óta ez a bolygó az otthona. Még
hajóik sincsenek. Tulajdonképpen semmijük sincs...
A Hannibál dzsungeleiben honos volt egy páncélbőrű, tíz méternél
is magasabbra növő, oszloplábú mamutfaj. Az emberek ezeknek a
hátán ülve vonultak az elda harcosok ellen. A bestiák az Adeptus
Mechanicus által épített Titánok természetes eredetű változatai
voltak. Sajnos, nem rendelkeztek olyan plazmaágyúkkal, makro
ágyúkkal vagy fémötvözetből készült védőburokkal, mint a valódi
Titánok, és a hátukon ülő embereknek is legfeljebb számszeríjaik
meg muskétáik voltak.
Az idegen harcosok, valamennyien nők voltak, nagyon gyorsan
mozogtak. Lézerpisztolyaikkal pillanatok alatt megvakították a
mamutokat, energiakardjaikkal pedig átvágták az állatok vaskos
lábát. Arcukat sikoltó pofát formázó maszk takarta. A maszkokból
olyan éles, elmekarcoló sikolyok érkeztek, hogy a barna bőrű
telepesek megzavarodtak, a mamutok pedig megvadultak,
ahányszor csak meghallották.
A láng sárga hajú sátánasszonyok sikoltozva, fegyvereiket nem
kímélve nyomultak előre, és könnyedén leküzdöttek minden
e l l e n á l l á s t .
Azután, mintha egy elrebegett imára érkező válasz volna, olyan
dolog történt, amiről a Hannibál lakóinak többsége még csak
álmodni sem mert. A semmi mélyéből előbukkant a Rettenet
Tigriseinek egyik hajója, amely energiapáncélba bújtatott lovagokat
h o z o t t .
A Tigrisek nem voltak elegen...
Az idegen boszorkák serege kisebb veszteségek árán
megsemmisítette alakulataikat. Ezután az eldák nekiláttak, hogy
módszeresen kiirtsák a bolygón lakó embereket. A Tigrisek
felbukkanása valószínűleg felingerelte őket; a harcok után úgy
gondolták, felesleges megvárni az evakuálásra nagylelkűen
felajánlott év végét.
Milliók kiirtása hosszú ideig tart. A telepesek már mentek,
menekültek volna, csakhogy ahhoz, hogy az űr mélyén keressenek
menedéket, előbb meg kellett volna tanítaniuk a mamutjaiknak
egy-két dolgot. Például azt, hogyan repüljenek, és hogyan
lélegezzenek a csillagközi tér vákuumában...
Már javában folyt a fajirtás, amikor a Császári Öklök megérkeztek.
Száz űrgárdista – hatalmas erő. Az Öklök, miután hosszasan
imádkoztak pátriárkájukhoz, elindultak rendteremtő útjukra.
Veszteségeik nem voltak jelentősek.
A sátánasszonyok a jelek szerint elvesztették maradék józan
eszüket. Olyan eszelősen, olyan elszántan harcoltak, mintha
megőrültek volna a tömegmészárlástól, amit végrehajtottak.
Olyanok voltak, akár a vérszagtól megvadult rókák a csirkeólban.
Az utolsó akció előtt Lex, Kempka és a tíz űrgárdista szakasz
harcképes, energiapáncélba bújt harcosai átcsörtettek a dzsungel
egyik felperzselt részén. A földön, ameddig a szem ellátott, titáni
mamuttetemek rothadtak.
Lehet, hogy az állatok megriadtak a rájuk zúduló lézersugaraktól?
Talán menekülni kezdtek, és kínjukban, a vak pánikban ők döntötték
ki ezeket a fákat?
A kidöntött fák, a kőhalmok mögül, a vízmosásokból a maszkos
sátánasszonyok kisebb osztagai ugrottak elő, és támadtak rá a
századra. Támadtak és visítottak. Egy telepes agya talán nem bírta
volna elviselni ezt a hangot, ezt az iszonyatos süvítést, ám az
űrgárdisták sisakját pszicurium pajzzsal is ellátták. A szonikus
fegyver rájuk csak annyi hatást gyakorolt, hogy hányingerük támadt,
és időnként összezavarodtak, de egyszer sem vesztették el az
uralmat elméjük és testük fölött.
Lusta kék köd lebegett végig a dzsungelen. Mintha füstkígyók
araszoltak volna a fák között; mintha a döglött agyarasok testéből
felszálló bomlásgáz próbált volna utat találni magának.
Ó, milyen fürgén, milyen könnyedén mozogtak azok az idegen
szukák! Lézersugarakat lőttek az űrgárdistákra. Úgy tértek ki a rájuk
zúdított rakétaeső elől, mintha előre tudnák, hogy az ellenség mit
fog célba venni. Energiakardjukat lóbálva, falkában rontottak rá
egy-egy űrgárdistára. A testüket takaró páncél színe olyan volt, akár
az alvadó véré, némelyikük csontárnyalatú sisakot viselt,
némelyikük vöröset. A sisakdísze mindegyiknek lángvörös volt.
Ó, milyen iszonyatos, vegytiszta düh áradt belőlük! Ó, milyen
hihetetlenül ügyes halálosztók voltak mindannyian! Ha
valamennyien egyszerre támadtak volna, talán sikerül kárt tenniük
az Öklökben. Ám nem ezt tették – a tomboló, őrjöngve küzdő
idegen boszorkák magukat akarták próbára tenni, amikor kis
csoportokra bomolva hajtották végre a támadást. Nem
gondolkoztak, nem készítettek terveket – úgy viselkedtek, mintha
egy fatális bábjáték zsinóron rángatott szereplői lennének. Ők adták
elő a történetet, ők voltak a bábok, és a dühük, a vérszomjuk
irányította tetteiket.
Két harcos elda szuka az egyik bomlásnak indult mamut tetem
halom mögül rontott elő. Egyenesen Lex felé tartottak. Sikoltozásuk
émelyítő, hevességük meghökkentő volt.
Lex rájuk lőtt, ám a robbanógolyók célt tévesztettek. Az idegenek
olyan szellemszerű hajlékonysággal, olyan szemkápráztató
ügyességgel mozogtak, mintha alterálták volna a teret, hogy
végrehajthassák akrobatikus mutatványaikat. Energiakardjuk jobbra
suhintott, balra lendült; a pengék éppen csak megérintették a Lex
által kilőtt golyókat, de ennyi is éppen elég volt ahhoz, hogy a
lövedékek irányt változtassanak. A Lex bal vállát védő
páncélblokkra koordinált lézersugarak zuhogtak. A megduplázott
energiapászmák utat perzseltek maguknak az űrgárdista teste felé.
Lex egy röpke pillanatra megízlelte a fájdalmat. Sebe nem volt
jelentős; egy ilyen emlék begyűjtése minden csatához
h o z z á t a r t o z i k .
Az egyik sátánszuka egészen közel került hozzá. Csupán egyetlen
pillanatra lassított le – az űrgárdista páncélját díszítő ikonok
látványa zavarta meg –, mielőtt kiszemelt áldozatához oldalazott.
Energiakardja a magasba emelkedett, a penge éhesen zümmögött,
mintha repesve várná, hogy beleharapjon Lex páncéljába.
A lövedékek, amelyeket Lex fegyvere böfögött elő, szétszaggatták a
szuka hasi páncélját, majd az idegen testbe fúródva egymás után
felrobbantak. A kard ennek ellenére lecsapott; az energiapenge Lex
mellvértjét találta el, és vakító szikraeső, audio szenzort szaggató
recsegés kíséretében belemélyedt az űrgárdista mellkasán díszelgő
kiterjesztett szárnyú sasba.
A robbanógolyók által kizsigerelt elda amazon képtelen volt elég
erőt összegyűjteni ahhoz, hogy a pengét mélyebbre nyomja.
Haldoklott, és ahogy belőle az élet, úgy szivárgott ki kardjából az
e n e r g i a t ö l t e t .
Lex az ijesztő maszkra pillantott. Az undorító, mégis érzéki ajkak
úgy nyíltak szét mintha csókot akarnának nyomni a terminátor sisak
csőrös arclemezére – vagy mint ha az agónia közben le akarnák
harapni a vadállati pofára emlékeztető vizort.
Miféle eltorzult arc rángatózhat a maszk mögött? Ó, Lex jól ismerte
az ilyen ábrázatokat. Energiakesztyűs emberei a korábban
elpusztított szukákról letépték az álcát...
Női arc. Döbbenetesen szép vonások. Idegen. Nem emberi ábrázat.
Lex már régóta nem gondolt saját faja nőnemű egyedeire. Az
embernők idegenné váltak számára. Természetesen azután is látott
nőket, hogy belépett a kolostorerődbe. Látta őket, találkozott velük,
megölte őket. Eggyel sem akadt más dolga. A nemzedékek óta a
kolostorerődben élő kiszolgáló személyzethez nők is tartoztak –
ennek így kellett lennie, hiszen a szolgákat muszáj volt valahogy
újratermelni. Ám egy Ököl nem alacsonyodhat le odáig, hogy
észreveszi azt a népséget.
A maszkok alól csinos és halálos arcok, keskeny, ívelt szemek
bukkantak elő. Csupa nem e világi szépség.
A sátánszuka elejtette az energiakardot, és holtan a földre roskadt.
Lex körül akart nézni, amikor...
Egy másik boszorka!
Nem maradt ideje rá, hogy lőjön, de nem is kellett megtennie. A
körülötte álló lovagok robbanógolyói cafatokra szaggatták a
második elda amazont.
Az eldák támadásai egyre vadabbak, egyre elszántabbak és egyre
látványosabbak lettek. Úgy rohamoztak, úgy viselkedtek, mintha
öngyilkosok akarnának lenni. A halálba rohantak, és mit sem
törődve azzal. Nem volt ezen mit megérteni, megmagyarázni: ők
idegenek, másképpen gondolkoznak, mint az emberek. Nem lehet
úgy tekinteni rájuk, mint érző, gondolkodó lényekre. Főleg akkor
nem, amikor harcolni kell ellenük. Ilyenkor csupán maszkok,
felfegyverzett, mozgó, halált osztani kívánó páncélok. Nem szabad
arra gondolni, hogy megölésükkel milyen szépséget pusztítunk el...
Lex százada átverekedte magát a dzsungelen, visszaszorította az
öngyilkos eldákat, és kiért egy kopár gránitfennsíkra. A dzsungel
szélétől nem messze egy kecses, karcsú szubfényhajó magasodott.
Színjátszó szárnyai akár az egzotikus halak uszonyai. Előtte
védelmi alakzatba rendezett őrök, fekete páncélt viselő harcosok
álltak. Az életben maradt szukák a hajó irányába menekültek.
Lex rádión utasította embereit, hogy húzódjanak vissza a
dzsungelbe, majd egy telepatikus paranccsal teleszkóp üzemmódra
állította optikai szenzorát.
Az agya vizuális központjába érkező információ egyértelmű volt. A
fekete őrök rakétavetőkkel rendelkeztek. A szén sötét páncélok
mell- és hátvértje apró, domború, egymásba kapcsolódó
fémkoponyákból készült. Nehéznek látszottak, közel sem lehettek
olyan hajlékonyak, mint a sátánszukák védőöltözékei. A comb- és
lábszárlemezek különösen ormótlannak tűntek – szükség is volt
arra, hogy súlyosak legyenek, mert éppen ezek akadályozták meg,
hogy viselőjük hanyatt dőljön, amikor a rakétavetője visszarúg. A
sisakokon lévő, szélkakasra emlékeztető szerkezetek valószínűleg
célkeresők, a karokat alátámasztó agancsszerű fémdarabok pedig
minden bizonnyal a minirakétasilók tartórúdjai voltak.
A sátánszukák a hajó és a kordon irányába özönlöttek. Tisztán
látszott, hogy még jó harminc másodpercig a rakétavetők
lővonalában lesznek. Az űrgárdistáknak ennyi idő is éppen elég lett
volna arra, hogy a szénszínű őrség közelébe jussanak, de
számítani kellett rá, hogy a fekete harcosok nem törődnek a
maszkos szukákkal, és tüzet nyitnak.
Támadni vagy nem támadni? Lex csupán néhány másodpercet
áldozhatott arra, hogy eldöntse a kérdést. Bízott abban, hogy
ösztönei ezúttal sem hagyják cserben, hogy megérzései helyesnek
bizonyulnak; remélte, hogy nem a biztos halálba vezényli embereit.
– Gránátvetőre átváltani! Támadás!
Lex megpöccintette fegyverén a parányi tűzváltó kapcsolót. A
mozdulat gyors volt, és begyakorlott – a vérbeli Öklök úgy
egybeforrtak páncéljukkal, hogy még az ormótlannak tűnő
kesztyűben is képesek lettek volna szobrot faragni elesett társaik
ujjcsontjaiból. A tíz űrgárdistaszakasz kirontott a fák közül. A
rostszálak, amelyek lábukat összekötötték a páncéllal, félelmetesen
felfokozták izmaik erejét. A tűzváltás végrehajtása után
fegyvereikből robbanógolyók helyett gránátokat lehetett kiröpíteni.
Még egyikük sem lőtt: aki távolról figyelte rohamukat, azt hihette,
nem akarják elpusztítani az eldákat, csupán fogságba szeretnék
ejteni őket.
Ahogy kijutott a fák közül, Lex néhány másodperc alatt megtette a
dzsungel és a hajó közötti út felét.
– Tűz!
Az Öklök egy emberként megálltak.
A fekete harcosok, akik eddig zavarodottan figyelték a támadókat,
készenlétbe helyezték rakétavetőiket.
A kevés híján száz repeszgránát ordítva száguldott a menekülő
boszorkák és a szénszínű kordon felé.
Lex, miközben visszaállította fegyverét gyorstüzelésre, elmormolt
egy imát.
Robbanások. Detonációk.
A becsapódó gránátok szétrobbantak, a repeszek, amelyeket eddig
a gyomrukban tartottak, millió irányba röppentek. A csont fehér és
az ébenfekete páncélokra kemény szemű fémeső zuhogott. Még a
masszívabb fekete páncélt viselő eldák testét sem borította be
teljesen a vértezet, a repeszek pedig, mintha szemük lenne,
megtalálták sebezhető pontjaikat. Húsba mélyedtek, csontokat
ropogtattak. A boszorkák és a fekete harcosok megtántorodtak,
haldokolva a földre zuhantak. Az egyik őr kilőtt egy rakétát, de nem
az űrgárdistákra, csak úgy céltalanul, az ég felé küldte. A töltet a
csatatértől messze, biztonságos távolságban hullott vissza.
Az űrgárdisták fegyverei megállás nélkül köpködték magukból a
robbanógolyókat. Azután... csend támadt. Már nem volt szükség a
h a l á l o s z t á s r a .
A haluszonyos hajó fúvókáiból szuperforró gáz tört elő, ropogósra
sütve a halottakat és a haldoklókat. Az Öklök páncéljában azonban
ez sem tudott kárt tenni. Az elda hajó belsejében maradtak – talán a
legénység néhány tagja – úgy gondolták, ideje odébbállni a vereség
s z í n t e r é r ő l .
Lex az egyik földre hullott rakétavető felé ugrott. Felkapta,
energiakesztyűs kezével jól megszorította, és előrébb futott, hogy
még véletlenül se találja el valamelyik Öklöt. Hála az elda mesterek
precizitásának és előrelátásának, a fegyverben a halálos
repeszzivatar sem bírt túl nagy kárt tenni.
Lex és az őrmesterei visszahúzódtak a hajótól, és jó ötszáz
méternyi távolságban elhelyezkedtek. Az egyik őrmester átadta a
kezében lévő zsákmányolt rakétavetőt Kempka könyvtárosnak.
– A többiek menjenek vissza a fák közé! – adta ki a parancsot Lex.
Az Öklök visszavonultak.
Kempka megvizsgálta a hatalmas, csillogó, idegen rúnákkal díszített
és erősített fegyvert. Mivel már nem kötötték össze kezelőjével a
vezérlőhuzalok, a rendszer parancsra várt. Kempka figyelmesen
végignézte a kijelzőjén villogó bonyolult és érthetetlen ikonokat.
Minden fegyverben volt valami morfológiai logika – éppen úgy,
ahogy az élőerőknek anatómiájában is benne van az evolúció által
kialakított struktúra. (Kivéve persze a Káosz lényeit. Az ő testükben
hiába keresnénk az ok-okozati összefüggések nyomait.) Kempka
kesztyűs ujjával megbökte az egyik ékkőként ragyogó gombot, mire
a szerkezet oldalán felvillant egy kijelző...
Ahogy a haluszonyos hajó az egyre vastagodó hő farkára
támaszkodva felszállni készült, Kempka, Lex, és Kurtz őrmester
felemelte a három rakétavetőt. A hajó alja már ötvenméternyire
eltávolodott a talajtól.
S z á z m é t e r n y i r e . . .
F e l g y o r s í t o t t .
A három űrgárdista hagyni akarta, hogy szálljon még feljebb,
távolodjon el még jobban, mert így, miután szétrobban, roncsai az
Öklöktől jó messze fognak aláhullani.
Honnan érkezhetett ez a hajó? Egy szubfény bárka! Kempka
könyvtáros eltűnődött. Lehet, hogy az egyik megfelelő méretű hiper
alagúton keresztül jutott át ebbe a naprendszerbe? Talán a
harcosok véletlenszerűen, találomra választották ki a világokat,
amelyeken leszálltak. Felderítők lennének? Vagy lehet, hogy
valamilyen ősi térképen feltüntetett útvonalon járnak?
A három férfi megvetette a lábát, megfeszítette felsőtestét, és várt.
Egyszerre lőtték ki rakétájukat.
A fegyver akkorát rúgott, hogy Lex hátratántorodott. Egy pillanattal
később pici meteor csapódott az uszonyos hajó oldalába.
A második robbanást szinte azonnal követte a harmadik. Mintha az
ég is lángra gyúlt volna...
A szétrobbanó hajóból kiinduló lökéshullám ledöntötte a lábáról az
őrmestert és a könyvtárost. Kis híján Lex is hanyatt vágódott. Teste
ezer ponton sajgott; ilyen támadástól még a csatapáncél sem
védhette meg.
A fák meghajtották fejüket. Az égből olvadt fém csöppek hullottak. A
roncs legnagyobb egyben maradt része jó egy kilométer
távolságban csapódott be.
A gránitfennsík beleremegett az irdatlan erejű ütésbe. Azután...
Nyugalom. Béke. Csend.
Az eldák támadása megváltoztatta a Hannibál lakóinak életét.
Az izoláció oly hosszúra nyúlt periódusa után világuk ismét az
emberiség Birodalmának része lett. Mindenki tudta, hamarosan
megérkeznek hozzájuk a prédikátorok, azután pedig a békebírák. A
bolygón élő psziket megsemmisítik, vagy arra kényszerítik, hogy a
Császárt szolgálják. Az Istencsászár imádatának kultusza itt is
gyökeret ver majd. A dzsungelek és a mamutok ezután céllal fognak
létezni, és nem csupán azért, mert létrejöttek.
Jó munka volt.
Lex ujjaiban egyre kibírhatatlanabbul viszkettek a csontok. Ezen a
kellemetlen érzésen csak egy újabb hithű feladat elvégzése
e n y h í t h e t n e . . .
A taláros inkvizítor csatlakozott Lexhez és a könyvtároshoz, akik az
ötfazettás ablak mögött fenyegetően vonuló csatahajókat figyelték.
Az inkvizítor sebhelyes arcbőrébe zafírokat ültettek. Egyik
orrlyukába egy csövön keresztül folyamatosan illatos szent füstöt
pumpáltatott. Az egyik szeme helyén csillogó optikai lencséről
Lexnek az az űrgárdista, Huzzi Rork őrmester jutott eszébe, aki
valamikor a távoli múltban a Necromundán rábírta őt, hogy
szegődjön el a Császár szolgálatába.
Az Öklök kapitánya udvariasan szemügyre vette Baal Firenzét. Az
inkvizítor természetes szeme könyörtelen, kemény pillantással
nézett vissza rá. Semmi különös sem volt ebben a keménységben.
Egy olyan ember, aki kénytelen mindig megőrizni tisztánlátását,
akinek az a feladata, hogy meglelje a gonoszt, és könyörtelenül
elbánjon vele, nem is nézhet másként. Hozzá képest még egy véres
harcokban, kegyetlen mészárlásokban megedződött űrgárdista is
szelíd tekintetű, ártatlan kölyöknek tűnhetett. Persze az
űrgárdistáknak – és kiváltképpen a Császári Öklöknek – éppen az
volt a legfőbb feladatuk, hogy megőrizzék szívük gyermeki
tisztaságát, hiszen csakis így maradhatott töretlen a Császár iránti
imádatuk. Az ő dolguk a harc volt, az pedig mindig tiszta, hiszen az
ember tudja, ki az ellenség, és ki a barát. Ezzel szemben az
inkvizítoroknak szembe kellett nézniük a gonosz minden
elképzelhető megnyilvánulási formájával, és fel kellett készülniük
arra, hogy miközben purgáló munkájukat végzik, esetleg hátulról éri
őket támadás.
Vajon mire gondolhat a virtuherbát szívó Baal Firenze inkvizítor,
miközben Lexandro d'Arquebus kapitányt nézi? Mit árulhat el neki a
kapitány külseje, a megjelenése?
Lex olívbarna arcán sebhelyek fehérlettek és vöröslöttek. Egyik
orcáján ott díszlett az Öklök tetovált jele (egy csontököl
összeroppantja a markába került holdat): a jobb orrcimpájába
rubingyűrűt rakatott. Szeme sötét és szigorú pillantású, foga
gyöngyszerű volt, kefefrizurájában már őszültek a szálak. Aztán
persze ott voltak a homlokán azok a csillogó sávok... Feltuningolt
izomzatának és segédanyagokkal megerősített csontjainak
köszönhetően teste kétszer akkora volt, mint az inkvizítoré. A
hatalmas testtömeg azonban mégsem tette esetlenné; Lex olyan
kecsesen, olyan délcegen állt ott, akár a régi mesék lovagjai.
Amikor megszólalt, Firenze zihálva ejtette ki a szavakat.
– Kapitány, a te első neved, jobban mondva a „lexandro” szó azt
jelenti, hogy a „törvény embere”. A második nevedről, a
d'Arquebusról, egy ősi lőfegyverre lehet asszociálni. Te pedig
személy szerint a Császár akaratát hajtod végre a saját
f e g y v e r e d d e l .
Milyen igaz! Firenze folytatta.
– Rá fogjuk kényszeríteni akaratunkat azokra az istenkáromló
idegen lényekre, akik egy hajdan emberek lakta világ orbitális
pályáján létrehoztak egy telepet. Ki fogjuk préselni belőlük a
titkaikat. Keményen kell fellépnünk ellenük, hogy eszükbe se jusson
eltitkolni előlünk valamit. Kegyetlennek kell lennünk, hogy
megkapjuk tőlük azt, amit akarunk... A legtöbb élőlény számára az a
legrettenetesebb dolog, ha a szeme láttára elpusztulnak az utódai.
A két űrgárdista futó pillantást váltott. Firenze élénken tovább
b e s z é l t .
– A kérdéses idegen létesítményen hamarosan megrendeznek egy
förtelmes fesztivált. Az ilyen eseményeken gyakran gyermekek is
részt vesznek. Ne habozzatok, ha meg kell ölnötök ennek a
haldokló fajnak, az eldák fajának porontyait!
Nem kegyelmezhetünk nekik. Bármi áron el kell foglalnunk azt az
építményt, és fogságba kell ejtenünk az eldákat. Fogságba, hogy
azután alávethessük őket az inkvizíció eszközeivel végrehajtott
vallatásnak. Remélhetőleg gyermekeik halálának látványa
kellőképpen megpuhítja őket, és minden kérdésünkre válaszolni
f o g n a k .
De akár így lesz, akár nem, a kihallgatás végén megkapják majd,
ami nekik jár!
A Császár akaratát képviselem, és ti vagytok az Ököl, amely
végrehajtja ezt az akaratot.
Firenze szortyogva beszívott egy adagnyi virtuherba füstöt.
Kempka könyvtáros mozdulatlanná dermedt, Lex pedig úgy érezte,
mintha valami ficánkolni kezdene a gyomrában. Miért beszél ez az
inkvizítor úgy az idegen kölykök megsemmisítéséről, mintha ez a
tett a Császár iránti hűségük és elkötelezettségük minden kétséget
kizáró bizonyítéka lenne? Miért beszél úgy a pusztításról mintha a
bűz, amely majd a lemészárolt porontyok testéből árad, olyan finom
lenne, mint a virtuherba füstje, amit egyfolytában szipákol? A
gyermek olyan, akár egy apró szobor, melyet a szülők élő
szövetekből és csontokból faragnak ki a saját ízlésüknek megfelelő
formájúra. A gyermek olyan, akár egy kicsiny, aprólékosan
kidolgozott embléma, amely a szülőket jelképezi, a szülőkre utal. A
gyermek egy megelevenedett rúna. Lex egyszer részt vett az egyik
rebellis kormányzó családjának megsemmisítésében. Ad
ultimumfoetwn – csírájában kiirtani. Akkor elkerülhetetlen, sőt
létfontosságú volt a könyörtelen mészárlás. Arra a problémára nem
kínálkozott más megoldás. De vajon itt mi teszi szükségessé a
gyermekek elpusztítását? Miért éppen ez olyan fontos, amikor
számtalan más kérdésre kellene megtalálniuk a választ? Talán az
inkvizítor egyszerűen demoralizálni akarja az ellenséget? Ó, miért
kell ilyen csúfságokra vesztegetni az űrgárdisták drága idejét?
Az űrgárdista a becsület bajnoka. Az űrgárdista a Császár
kardjának pengéje. Hol a hősiesség, a becsület, az isteni
felsőbbrendűség néhány védtelen gyerkőc lemészárlásában? Egy
ember számára ha emberfelettivé alakított űrgárdistaként élheti az
életét az a legnagyobb megtiszteltetés, hogy leverheti a lázadókat,
halálba űzheti az idegeneket. És hogy szenvedhet, miközben
végrehajtja mindezt.
Ó, a fájdalom! Ó, a gyönyör, amit a kín okoz! Ez az az ígéret, amely
miatt az Öklök soha semmitől sem rettennek vissza. És éppen a
fájdalom utáni vágyakozás az egyetlen gyenge pontjuk, a
s z é g y e n f o l t j u k .
Mert a fájdalom élvezhető, elviselése hőstett. Hős, aki eltűri, de...
Minek lehet nevezni azt, aki mások agóniáját élvezi? Lehet, hogy
Firenzének meg ez a szégyenfoltja?
Lex tudta, bárhogy is van, ha nem akar eretnekké válni,
engedelmeskednie kell az inkvizítornak, de mégis... Az Öklök titkolt
mazochista hajlamaival egyszerűen nem fér össze, hogy egy
szadista irányítsa őket. Vagy lehet, hogy csupán arról van szó, hogy
Firenze hatékony akar lenni?
Az inkvizítor a parancs kiadása után az eldák által használt hiper
alagutakról és más, hasonló dolgokról kezdett beszélni. Néhány
szóval, éppen csak érintőlegesen arra is utalt, hogy a bátor
űrgárdisták valószínűleg fognak találkozni néhány elfajzott,
hitellenes förmedvénnyel. Arra biztatta Lexet, készüljön fel a
meglepetésekre, és az embereit is készítse fel, ha az akció végén is
éppoly romlatlanok akarnak maradni, mint amilyenek most.
A könyvtáros ismét mozdulatlanná vált. Lex a legszívesebben
elmondta volna: már találkozott olyan „förmedvényekkel”, amelyekre
Firenze utalt, és az ellenük vívott sikeres csata után engedélyt
kapott rá, hogy megőrizhesse velük kapcsolatos emlékeit.
Nem purgálták ki az agyából azokat az emlékeket, amelyek egy
bizonyos Lord Sagromosóhoz fűződtek, és ahhoz, hogy a Tzeentch
néven ismert káoszisten hogyan fertőzte meg ennek az embernek a
l e l k é t . . .
A legszívesebben Firenze képébe vágta volna, hogy nagyon is jól
ismeri azokat a bizonyos „förmedvényeket”, ám annyira
megundorodott az inkvizítortól, hogy inkább hallgatott.
Lehet, hogy Firenze valamilyen démoni csürhe ellen vezeti az
Ö k l ö k e t ?
Az inkvizítor nem beszélt nyíltan, csak célozgatott. Talán így akarta
próbára tenni Lex hitét és megbízhatóságát. Talán így akarta
kideríteni, hogy az űrgárdista kapitány tudja-e tartani a száját. Mert
minden titok, ami ezekkel a „förmedvényekkel” kapcsolatos.
Firenze komoran, de elégedetten végiggondolta a helyzetet. A
rendelkezésére áll egy századnyi harcedzett veterán, egy olyan
űrgárdistacsapat, amely nemrég sikerrel küzdött az egyik elda horda
ellen. A századhoz tartozik egy erős pszi képességekkel rendelkező
könyvtáros... Ez jó. Nagyon jó, mert arra is számítani kell, hogy a
csapat Slaanesh valamelyik porontyával is összetalálkozik.
Egy űrgárdista század, amelyhez – legalábbis az Inkvizíció
feljegyzéseiben ez állt , ide csupa olyan férfi tartozik, aki különös
vonzalmat érez a fájdalom iránt.
Ideális!
– Ti valamennyien értékes emberek vagytok – mondta az inkvizítor
d'Arquebus kapitánynak. – Természetesen egész végig mellettetek
fogok maradni...
Először a csapatszállítóban, azután a landoló torpedóban? Igen,
szinte természetes, hogy Firenze a századdal akar tartani.
– ...mert elképzelhető, hogy nem térünk vissza ide.
Megjegyzéséből arra lehetett következtetni, hogy tapasztalt veterán,
és arra is, hogy ez a csatahajó, a Birodalmi Erő, meg a másik két
harci katedrális, amely látszólag alig karnyújtásnyi távolságban
halad az űrben. feláldozható.
Mindhárom csatahajó leírható a fedélzetükön lévő több tízezer
mérnökkel, tiszttel, pilótával, lövésszel és szolgával együtt. Csak
arra kellenek, hogy egy színlelt támadással magukra vonják az
eldák orbitális pályán keringő építményét védő cirkálók figyelmét,
hogy lekössék az idegenek védelmi erőit, míg az Öklök sebészi
pontossággal végrehajtják a számukra kijelölt feladatot.
Miután az Öklök elérik azt, amit akarnak, a három csatahajóra már
nem lesz szükség az akcióban. Ha egyáltalán épen átvészelik a
csapásokat, amelyeket az eldák közben rájuk mérnek.
Amikor az Öklök elvégzettnek tekinthetik a munkát, több tízezer
lélekcsöppel gyarapszik majd az elkárhozott lelkek tengere...
Ez volt a válasz arra a kérdésre, hogy a galaxist miért nem repeszt
szét a túlnépesedés átka. A háború fáradhatatlanul ritkította a
Császár nyáját – és persze az idegenek falkáit is.
Lex nem akart tovább tépelődni, rövid időre ki szerette volna űzni
fejéből a kínzó és zavaró kérdéseket. Engedélyezte magának, hogy
a faragásra gondoljon, arra a kedvtelésre, amelynek a Császári
Öklök századának valamennyi teljes jogú tagja hódolt.
Lex, akár egy talizmánt, mindig magánál tartott egy szilikon karbid
energiapengét. A saját csontjait is ezzel faragta meg, és az évek
során már számtalan elesett bajtársa csontjából készített vele
csatákra emlékeztető szobrokat vagy miniatűr fegyvereket.
A legsikerültebb munkáit odahaza, a kolostorerődben őrizték. Lexen
mindig vallásos állítat vett erőt, amikor arra gondolt, milyen
döbbenetes ellentét van a gigantikus kolostorerőd és a piciny
faragvány, a nehéz rakétavető és az apró faragópenge között.
Nagy volt az ellentét, de a hasonlóság is. Mert a módszer, amellyel
az ügyes csontfaragó dolgozott – úgy irányította a pengéjét, hogy
mindig éppen csak annyit Rágjon ki az anyagból, amennyi
szükséges –, nagyon hasonlított az Öklök tökéletes és sebészi
pontossággal végrehajtott akcióira.
A Hannibálon honos mamutok agyarából bármelyik botcsinálta
szobrász ki tudott volna faragni valamit, ám a dolog lényege nem ez
volt. Lex úgy gondolta, hogy a valódi csontfaragó számára a pici
csontok jelentik az igazi kihívást – az űrgárdistái; erejét pedig a
bonyolult és nehéz feladatok teszik próbára.
Ahogy a csillagpöttyös űrben lebegő másik két csatahajóra nézett,
két, gyémántos bársonylepelre helyezett elefántcsont szobrocskát
látott maga előtt. A kép olyan végtelen nyugalmat árasztott
magából, hogy úgy érezte, a hajókból béke sugárzik a szíveibe: az
egyikből abba, amelyikkel született, a másikból pedig abba, amelyet
a Császári Öklöktől kapott.
* * *
Firenze távozott; még beszélni akart a Császári Öklök kapitányával.
– Összezavarodtam – vallotta meg a könyvtáros Lexnek.
Lex bólintott.
– Igen... Talán nem ok nélkül. Ha az inkvizítor ráparancsol
fivéreinkre, hogy mészárolják le azokat az idegen kölyköket... Félek,
az Öklök nem engedelmeskednek majd neki.
– Dornra mondom, én nem ítélném el őket emiatt! – Kempka keze
ökölbe szorult, azután elernyedt. – Lehet, hogy Sir Baal csupán
hatékony akar lenni. Gyanítom, rengeteg halandó életet áldoznak
majd fel annak érdekében, hogy mi megfelelő helyzetbe kerüljünk.
– A fivéreink életét sohasem áldoznák fel ok nélkül! – mordult fel
L e x .
Kempka habozott.
– Az inkvizítor arra célzott, hogy a gonoszság valamilyen
megtestesülése vár majd ránk...
– Tudom, mi jár a fejedben, könyvtáros testvérem. Én egyszer már
átéltem valami hasonlót. Átéltem és túléltem. Valamennyi fivérünk
pajzsot kap majd. Ami pedig azt illeti, hogy az inkvizítor csalinak
szán-e minket, vagy sem... Nos, bármit tesz, a legmagasabb helyről
szerzett hozzá jóváhagyást.
Kempka összeráncolta a homlokát.
– Ez lehetetlen! A Császár bölcs. Az Ő szeme messzire lát. Lex
halkabbra fogta a hangját.
– Lehet, hogy Sir Baal megháborodott. A könyvtáros kinézett a
végtelen űrbe.
– Nem hiszem. Az inkvizítorok – mondta – egészen különlegesek. –
Hangja meg keményedett. u8211 . De Dornra mondom, mi is azok
vagyunk!
Tizenegyedik fejezet
Illuminát
Zephro Cornellan az arca elé emelt kezének szétterpesztett ujjai
között a látnokra meredt.
A Ro-fhessi nevet viselő elda köntöse sokszínűen csillogott.
Hosszúkás, lószerű fején magas, maszkos, kristályokkal díszített
sisakot viselt, melynek szemnyílásai mélyén mintha ékkövek
ragyogtak volna. A derekára akasztott erszény – valószínűleg a
rúnaköveit tartotta benne – mellett drágakövekkel kirakott
pisztolytáskát viselt, amelyben egy cizellált suriken-pisztoly lapult.
– Újra találkoztunk – mondta Ro-fhessi. – Felébredtem. Sétáltam is.
A látnok egy látomás által vezérelve ment végig a Hiperhálón, az
úton, amely a távoli mestervilágtól, az Ulthwétól, és az Iszonyat
Szemétől idáig vezetett...
Zephro halkan felnevetett. Gyereknek érezte magát, ahogy
szétnyitott ujjai között a látnokot vizslatta.
Ro-fhessi is nevetett. Tökéletesen utánozta Zephro kacagását –
mintha azt akarta volna kideríteni, fel lehet-e fedezni a hangban a
hisztéria és az őrület jeleit.
Zephro azért nézett keresztül az ujjai között, mert meg akarta
vizsgálni a rájuk tapadt pókhálókat. A parányi hiper pókok abból a
bordából, abból a lidérccsontból emelkedtek ki, amely oldalról
megtámasztotta a hatalmas amfiteátrumot, aminek a tetején Zephro
á l l t .
A puhának tűnő krómoxid zöld mohával borított teraszok alatt ott
volt az a látszólag élő, adamantiumnál is keményebb csontváz,
amely a hold legbelső magjából sarjadt ki – abból a
mestervilágokhoz hasonló, bár azoknál jóval kisebb mesterséges
holdból, amely az önmaga által gerjesztett lágy plazmaszellő hátán
haladt az űrben. Abból a mesterséges holdból, amely egy bolygó
orbitális pályáján keringett.
Annak a bolygónak az orbitális pályáján, amelynek hologramja az
amfiteátrum szíve fölött lebegett; a bolygó mellett, amely leginkább
egy elfertőződött szemgolyóra emlékeztetett. Cornellan egyszer járt
ezen a fantomvilágon. Egyszer ott volt ezen a bolygón, melyet most
g y á s z o l t .
A Sztálíndróm...
A vihar kavarta hamufellegek alatt azon a bolygón megperzselt
sziklákon és pernye-sivatagokon kívül már semmit sem lehetett
találni. Tengerei, óceánjai mérgezett pöcegödrökké változtak. Néhai
városai (legalábbis az a néhány, amelyik túlélte a bomlásgáz
öngyulladása miatt bekövetkező bolygóméretű tűzvészt) halott,
megrepedezett korallszirtekre emlékeztettek. A Sztálindrómon
egyetlen mikroba sem maradt életben. Az életfaló vírus az utolsó
menetben önmagát is megemésztette...
A hiper pókok pszichikai hálói kellemesen csiklandozták Zephro
k e z é t .
Semmi szükség sem volt arra, hogy Ro-fhessi megvizsgálja a
nevetését, azt a kacajt, mellyel a rémületet akarta elkergetni maga
mellől. Ha a Káosz valamely teremtménye, amely még nem kövült
be az emlékek közé, ott ólálkodott volna Zephro lelkében, sokkal
több pici pók kristályosult volna elő a lidérccsontból. Annyi, hogy
hálójuk az egész testét belepné. Annyi, hogy mindenütt ott
nyüzsögnének, ott mászkálnának rajta, egészen addig, míg
keresztülolvadnak a bőrén, megölik a benne lévő gonoszt – és talán
őt is.
A pókok úgy döntöttek, először a kezét vizsgálják meg. Talán
Ro-fhessi hívta ide Őket? A látnok már nem volt transzban, már
megszakította a kapcsolatot mestervilága lidérc-csontjával, amely
megsúgta neki a jövendőt. Ro-fhessi már felkelt, sőt sétált is. És
pisztolyt kötött a derekára. Egy látnok, egy Ro-fhessi kaliberű látnok
csak akkor tesz ilyet, ha valóban válságosra fordul a helyzet, ha a
krízis komollyá válik.
Az ocsmány gömb, a Sztálindróm kivetített mása mögött repülő
harcosok teste villogott. Vadászó Sólymok! Pehelykönnyű kék
páncéljuk szinte beleolvadt a háttérbe, az amfiteátrum fölött
domborodó kupola sötétkék falába, amelynek komoran fénylő
szubsztanciája egy égbolt képzetét keltette. Egy égboltét, amelyen
egy szellem nap kúszott a pályáján, amelyen néhány tűfoknyi
csillagpötty szikrázott. A puha, sugárzó fény részben a Sztálindróm
napjától, részben pedig a lidérccsont energiájából származott. Az
álégbolton egy útszerű képződmény látszott. Messzire nyúlt, es
valójában nem is út volt, inkább valami csúcsos, űrbe nyúló toronyra
e m l é k e z t e t e t t .
A Sólymok szárnyainak toll lemezei olyan gyorsan vibráltak, hogy
szinte légneművé, kék köddé változtak. Tisztán lehetett hallani
metszően éles sivításukat. A Sólymok lefelé suhantak, hogy
találkozzanak az amfiteátrum aljából felemelkedő jet robogókkal.
A repülő robogókon Zord Bosszúállók ültek. Rugalmas kék páncélt
viseltek, sisakjukon sárkányos zászlók lobogtak. A robogók elülső
villája fölé suriken katapultokat szereltek.
A Sólymok hosszú lézervetőket ölelgettek; a fegyverek csövére
szalaglobogókat kötöttek.
A hajtóművek felüvöltöttek, a repülő robogók meredeken feljebb
emelkedtek, hogy elcsípjék a lecsapó Sólymokat. Sólymok és
Bosszúállók... ég és föld között a levegőben készültek az
összecsapásra, a halálos találkozásra.
A két harcos csapat tagjai légies könnyedséggel tértek ki egymás
útjából. A jet robogók feljebb emelkedtek, azután könnyedén
megfordultak, hogy lecsapjanak az alájuk került Sólymokra. A
Sólymok számíthattak erre, mert miután ők kerültek alulra, oldalra,
majd felfelé mozdultak, hogy ismét elkerüljék az összeütközést.
A manőverek folytatódtak. Ó, mennyi vidámság, mennyi
könnyedség és erő áradt a harcosok mozdulataiból! Élvezték a
tudást, aminek birtokában voltak, és élvezték a harcot is.
Szórakozásnak, játéknak tartották.
Zephro az amfiteátrum falának tetejéről jól láthatta a szomszédos
égkupola alatti elegáns várost. Ennek szentélyeiben hamarosan
egész seregnyi elda fog adoptálódni ahhoz a harcos Maszkhoz,
amelyet kiválasztott magának, az exarchák pedig – akik sohasem
tudják levetni szertartási páncéljukat, melynek belsejében ott
lapulnak az öltözékek előző tulajdonosainak lélekkövei – a
Véreskezű Isten oltára előtt végre fogják hajtani a rítusokat.
Ha sikerül... Mert ha most valaki felkapaszkodna valamelyik űrbe
nyúló torony tetejére, és belenézne a fürkész lencsékbe,
megláthatná azoknak a plazmafáklyáknak a fényét, amelyeket az
ugrási zóna felől a Sztálindróm irányába tartó birodalmi csatahajók
bocsátanak ki magukból. Még két nap, és a titáni bárkák egészen
közel érnek.
– A csata is a szertartás része lesz? – kérdezte Zephro a látnoktól.
– Vagy talán nem láttad előre, hogy meg fognak jelenni azok a
h a j ó k ?
Annak ellenére, hogy birodalmi csatahajók közeledtek a bolygó és
az orbitális pályáján keringő telep felé, folytatódtak a Kataklizma
Fesztivál előkészületei. A Maszkharcosok nekiláttak, hogy magukra
öltsék páncéljukat, és elfoglalják a csatában nekik kijelölt helyet.
Buzgott az elszántság; már alig várták, hogy megkezdődjön a
vérontás.
Az egyik Harlekin-trupp gimnasztikai gyakorlatokat végzett:
magasra ugrottak, hátra szaltókat csináltak, és olyan gyorsan
szökdécseltek, hogy még egy elda szeme is alig bírta követni
m o z d u l a t a i k a t .
A Harlekinek fénylő kosztümjét színes csíkok, pöttyök vagy
rombuszok díszítették. Némelyikük ruhája valóságos szín- és
mintaorgia volt. Szinte megszámlálni sem lehetett, hány csatot,
övet, sálat, kendőt meg szalagot aggattak magukra. Bámulatosak
és rikítóak voltak, pedig még nem is aktiválták a vizuálisdiszrupció
effektust, amely lehetővé tette számukra, hogy egész ruhatárnyi
illúzió-kosztümből válasszanak maguknak. Valamennyiük valódi
arcát olyan mimikri maszk takarta – némelyik gyönyörű, némelyik
mókás, némelyik pedig iszonyatos volt –, amit sohasem vetettek le
m a g u k r ó l .
A maszkos alakok balettjét a távolból egy arannyal és ezüsttel
ékített ruhát viselő magányos alak, egy Varázsló figyelte. Az arcát
takaró maszk éhesen, vérszomjasan vigyorgott.
A mutatványosok és a Harlekinek még véletlenül sem néztek a
Varázsló irányába. Rápillantani sem mertek, arra pedig, hogy
megszólítsák, még álmukban sem gondoltak. (Lidércnyomás volt
minden álom, amiben ő felbukkant...) A Varázsló sem beszélt
senkihez, legfeljebb akkor szólított meg egy-egy lelket, ha átkot
mondott rá.
A Varázsló jelenléte azt jelentette, hogy az elpusztított,
elfekélyesedett szemre emlékeztető bolygó környékén nemsokára
elszabadul a pokol, hogy megjelennek a démonok, amelyeket a
Kacagó Isten nevében ki fognak purgálni. Talán ez a purgálás
együtt jár majd azzal, hogy elpusztul az a fanatikus, durva, otromba
faj, amelynek egyedei „ember”-nek nevezik magukat. Mert ha a
hipertér feszülő méhéből előtörnek a Káosz istenei és
teremtményei, az azt jelenti majd, hogy ütött az emberi faj végórája.
A dolog éppen itt, a Sztálindróm mellett fog elkezdődni, ama bolygó
közelségében, amely annak a pusztulásnak a szimbólumává vált,
mely hamarosan átterjed az emberlakta világok millióira. Az emberi
fajra a jelek szerint ugyanaz vár, amit eónokkal korábban az
eldáknak kellett elszenvedniük.
Akkor, amikor az Iszonyat Szeme rányílt a materiális galaxisra, az
eldák tündöklő civilizációja a sötétség mélyére süllyedt. Ha az
ostoba emberek is belemerülnek a mindent elnyelő elmetűzbe, a
Káosz végtelen óceánja áradni kezd, és hullámai beterítik az egész
galaxist. Amikor ez megtörténik, a materiális kozmosz megszűnik
létezni, és minden, ami valós, egy örökkévalóságon keresztül a kín
és a gyötrelem iszonyatos nedvében fog pácolódni.
Zephro időnként szégyellte az emberi fajtól származó örökségét.
Időnként úgy érezte, hiába utánozza sikerrel az elda Harlekineket,
kiütközik rajta az, amit faja kéretlenül a nyakába varrt.
Zephro ruháján sárga szegélyű, sötétvörös és zöld szimmetrikus
rombuszok virítottak. Nyaka körül kerek habgallér fehérlett –
messziről nézve úgy tűnhetett, feje ezen a puha tálcán nyugszik.
Arcának felső részét fekete maszk takarta, ennek nyílásaiból
villogott elő zöld szeme. Tekintete olyan volt, akár valami éjszakai
kísértetállaté. Aranyszegélyes, háromszögletű fekete kalapján egy
karmazsinvörös tollforgó büszkélkedett, amely leginkább a
Maszk-harcosok sisakdíszére hasonlított. Lehet, hogy Zephro nem
volt egyéb, mint egy valódi elda nevetséges mása? Talán az eldák
úgy tekintettek rá, mint egy ártalrnatlansága miatt megtűrt állatkára?
Az eldák kudarcot vallottak. Nem tudták megvédeni és fenntartani
magukat. Korábbi önhittségük és kielégíthetetlen vágyaik (egyre
őrültebb zenét, egyre sűrűbb bort, egyre több élvezetet kívántak)
lehetővé tette Slaanesh számára, hogy megjelenjen.
A remény egyetlen sugara azonban még mindig megmaradt, hiszen
létezik az emberek baja. Bárcsak le lehetne állítani a
hidra-tervezetet! Ha a Császár fiai közül elegendő számút fel
lehetne áldozni az Istencsászárnak az Ő pusztulása pillanatában,
hogy létrejöhessen a megváltó Numen... akkor a Káosz dühöngő
istenei visszavonulásra kényszerülnének.
Ah, azok az ártatlan Sensejek!.. Ó, a lovagok hosszú, a végső
pszichikai csatát megelőző őrszolgálatának kényelmes illúziója! A
Sensejek halhatatlanok, de hajlamosak megfeledkezni arról, mi
k ö z e l e g . . .
Senki sem tehet róla, a szükség diktálja úgy, hogy az illumínátok
feláldozzák a fiakat az elmeoltáron, amelyből majd a Numen
k i s a r j a d . . .
A Sólymok és a Bosszúállók fáradhatatlanul röpködtek egymás
körül. A Harlekinek szökdécseltek és piruetteztek. Az elegáns nézők
elindultak kifelé az amfiteátrumból. Lehet, hogy mire eljön a
szertartás ideje, a potenciális közönség valamennyi tagja magára
ölti vérszomjas Maszkját és a páncélját?
Lehet, hogy minderre a ceremónia végrehajtása végett van
szükség, nem pedig azért, mert fenyegető csatahajók közelednek?
Vajon az egész közönség, mindenki a csata és a szertartás
részesévé válik majd? Biztos lesz még annyi idő, hogy legalább a
gyerekeket kimenekítsék a hiperháló valamelyik alagútján át. Ha
mégsem, akkor talán Slaanesh újra diadalt arat majd a Kacagó
Isten fölött...
Lehet, hogy az eldák kockára teszik saját ivadékaik életét, mert egy
látnok azt jósolta, ennek így kell történnie, hogy csak így lehet
elhárítani a legnagyobb katasztrófát?
– Ezt nem láttad előre? – kérdezte Zephro. Állával az űrtorony felé
bökött, de a közelgő csatahajókra gondolt. – Szándékosan
építettétek meg ezt a színházat, hogy felcsalogassátok a színpadra
a Birodalmat?
– Minden színház – felelte Ro-fhessi – a háború színháza. A háború
természete olyan, hogy teátrálisan szeret megnyilvánulni.
Ez igaz. A Harlekinek komédiások, de közben iszonyatos harcosok
is. Zephro hosszú ideig élt velük – a pártfogásukba vették –, így
alkalma nyílt megfigyelni, mire képesek. Arra viszont számítani
lehetett, hogy a Harlekinek nem akaszkodnak össze a birodalmi
erőkkel. Megtehették, ez is a kiváltságaik közé tartozott.
Hogyan tudnak majd a Harlekinek harcolni, miközben eljátsszák a
nekik szánt szerepet a ceremóniában?
Egy elda számára, miután felöltött egy Maszkot, a háború azonnal
látványossággá, szórakozássá változott...
– Sokáig voltam a jövendölés transzában – mondta Ro-fhessi. – Te,
Zephro Cornellan, túl sokszor jártál a Tunyaság Zsákutcáinak
k ö z e l é b e n .
Zephro levette a kalapját, és ironikusan meghajolt.
– Ez igaz, látnok, de azért máshol is megfordultam már!
Az eldák Hiperhálója összekapcsolta a mestervilágokat, a
természetes bolygók sokaságát, no meg azokat a természetellenes
világokat, amelyeket erős tilalmakkal és pszichikai pecsétekkel
zártak el az anyagi univerzum élőlényei elől. Zephro és néhány
hozzá hasonlóan privilegizált illuminát megtanulta, hogyan lehet
járni és utazni a Hiperháló labirintusában. Szükségük volt erre a
tudásra, hiszen meg kellett találniuk a Császár fiait, össze kellett
zavarniuk az inkvizítorokat, akik mutánsnak tartották a fiakat, ezért
vadásztak rájuk, és fel kellett kutatniuk a fanatikussá vált
illuminátokat, akik kiagyalták a hidra-tervet, amelynek
végrehajtásával egyetlen masszává kívánták összeolvasztani az
emberiség valamennyi egyedének tudatát.
Néhány ritka kivételtől eltekintve a Hiperháló alagútjaiban az idő
lelassult, sőt néhol megszűnt létezni. Az utazókkal könnyen
megeshetett, hogy a sztázis csapdájában maradnak. A megfelelő
Jóslatok birtokában lévő pszik biztonsággal kikerülhették ezeket a
zsákutcákat, de ha akarták, belehajthattak valamelyikbe, és
megpihenhettek benne, miközben a normál univerzumban évek,
évtizedek, sőt évszázadok teltek el. Az Uigebealach, a Hiperháló
filozófiájának elmélete szerint léteznek olyan zsákutcák is,
amelyekben az idő visszafelé halad. A Nagy Harlekinek, akik a
Hiperhálóban vándoroltak, és akik ismerték a Fekete Könyvtár
helyét, éppen az ilyen reverziós alagutakat próbálták megtalálni.
Egy ilyen alagúton keresztül el lehetett volna jutni abba az időbe,
amikor az eldák birodalma még virágzott. Ha a Harlekinek képesek
lettek volna visszamenni a múltba, figyelmeztethették volna őseiket
a halálos veszedelemre, és megváltoztathatták volna az események
m e n e t é t .
Ha a Harlekineknek sikerült volna megtalálniuk akár egyetlenegy
ilyen reverziós alagutat, az eldák még mindig (vagyis inkább újra) a
galaxis urai lennének, civilizációjuk még mindig létezne, és az
emberférgek sohasem keveredtek volna ki a hipertér hurrikánjainak
m é l y é r ő l .
Mert éppen ez történt. Amikor Slaanesh megjelent ebben a
világegyetemben, a viharok lecsillapodtak, és az emberi fajnak
lehetősége nyílt a felbukkanásra...
Talán a Kacagó Isten ismerte azoknak az alagutaknak a helyét, ahol
visszafelé folyik az idő. (Feltéve, hogy egyáltalán léteznek ilyen
járatok...) Talán a Kacagó Isten nem kívánja megmutatni ezeket az
utakat a vándorló Harlekineknek: talán éppen elrejti előlük. Mert az
is lehetséges, hogy az alagutak felfedezése és használata a Káosz
győzelmét jelentené. Tízezer évnyi történelem, tíz évezrednyi
valóság válna semmivé. Az események mind fantomokká válnának.
Életek milliárdjai változnának élettelen életté. Ó, mennyire örülne
Tzeentch, a változások káoszistene egy ilyen felfedezésnek! Ha ez
bekövetkezhetne, gyönyörködhetne a pusztulásban, amelyet a múlt
alterálása eredményezne a jelenben.
Zephro időnként valóban megfordult a Tunyaság Zsákutcáinak
közelében, de sohasem tért ki feladatai elől. Két akció között, hogy
megpihenjen, néha tényleg átugrott az időn. Számára ezek az
utazások semmiben sem különböztek a hipertérben végrehajtott
ugrásoktól, csak éppen a normál térben sokkal több idő telt el, mint
amennyi az időalagútban haladó hajó fedélzetén. Ám ezekkel az
ugrásokkal semmiféle hatást nem gyakorolt a jelenre.
Arra a jelenre, amelyet egyetlen szóval lehetett jellemezni: krízis.
– Ennek a telepnek a felépítését és ennek a ceremóniának a
végrehajtását Eldrad Ulthran rendelte el – mondta Ro-fhessi.
Eldrad, az Ulthwé legtekintélyesebb látnoka...
Ro-fhessi mentora.
Ő volt az, aki több mint egy évszázaddal korábban megmentette
Z e p h r ó t . . .
Az Ulthwé legtekintélyesebb látnoka csak akkor jelentette ki, hogy
valami megtörténik, ha megálmodta a jövendő rúnáit. Ha egyszer
kijelentett valamit, akkor annak meg is kellett történnie. Teljesen
mindegy volt, hogy egy birodalmi erődítmény ellen indított öngyilkos
rohamról, vagy egy, az eldákat lefitymáló zömik hadúr
megtámadásáról, vagy valamelyik káoszvilágra indított expedícióról
volt szó – a látnok parancsait akkor is végre kellett hajtani, ha az
események a jelenre negatív hatást gyakoroltak, mert ő tudta, hogy
a jövendőben mi lesz az eredményük. Elképzelhető volt, hogy a
jelen katasztrófájával meg lehet előzni egy jövőbeli még nagyobb
borzalmat. Lehetséges volt, hogy egy bizonyos célba csak egyetlen,
a jelenben rögösnek bizonyuló úton lehet eljutni. Az eldák még
akkor is adtak a szavára, ha jövendölései látszólag értelmetlenek,
az általa elrendelt akciók pedig veszélyesek voltak.
Ez volt az oka annak, hogy az emberek sokszor nem értették, mi
lehet az eldák tetteinek hátterében. A látszólagos értelmetlenség
legmélyén mindig ott lapult az értelem.
Maga Zephro Cornellan is éppen egy ilyen homályos jövendölésnek
köszönhette az életét, és azt, hogy illumináttá válhatott...
Mivel az Iszonyat Szeme közelében helyezkedett el, valamennyi
mestervilág közül az Ulthwé volt az, amelyet a leginkább fenyegetett
a Káosz. Történelme során többször megesett, hogy a Káosz
űrgárdistáinak vagy más, a hiperűrből felbukkant lényeknek a falkái
rontottak rá. Ezeket a támadásokat csak tragikus veszteségek után
lehetett visszaverni. Az Ulthwé ugyan egyre távolabb került az
Iszonyat Szegtől, de sebessége jóval a fényé alatt maradt. Sok ezer
esztendő kellett még ahhoz, hogy egy megközelítőleg biztonságos
zónába érjen.
Elhagyni az Uithwé kupolavárosait, dokkjait és űrtornyait? Hajóra
tenni lakóit, sztázisba fektetni mindenkit, és a Hiperháló egyik
örvénylő alagútján át átmenekülni valamelyik másik mestervilágra?
Vagy úgy irányítani az Ulthwét, hogy behatoljon az egyik járatba, és
valahol máshol jelenjen meg a normál térben?
Az eldák nem engedhették meg maguknak, hogy veszni hagyjanak
egy mestervilágot, egyik szentélyüket a végtelen éjszakában. Nem
engedhették meg, hogy az Uithwé neve is kikerüljön az életben
maradt mestervilágokat megemlítő litániából, lekerüljön a listáról,
amin ott szerepel a Bieltan és a Saimhann neve, meg az Alaitocé,
az Iyandené...
Iyanden? Egykor hatalmas mestervilág volt, mostanra azonban – a
tyranidák támadásának köszönhetően – elhagyatott roncshalommá
vált. Sárga egyenruhát viselő védői még mindig őrizték lerombolt
otthonukat. Iyanden neve még mindig része volt a litániának.
Maradjon is mindig így! És maradjon úgy, hogy az Uithwé nevét
mindig a túlélők közt említik!
A mestervilág teste, az Uithwé kupolavárosai és tornyai újra és újra
megsérültek a Káosz porontyainak támadásai során, ám a
lidérccsont lassan, de biztosan mindig regenerálta önmagát. Az
Uithwé virtuális élőlény volt. Lidérccsont szerkezete végtelen
áramköreinek belsejében ott lakoztak a rég elpusztult eldák, a világ
egykori lakóinak lelkei. Az Uithwé evakuálása egyet jelentett volna
azzal, hogy a jelenkor élői elhagyják őseiket, megválnak attól az
élőlénnyé alakított mesterséges szerkezettől, amelyet otthonuknak
v a l l h a t n a k .
Az Ulthwéról indultak útnak a Vadászskorpió Maszk-harcosok,
innen indult el maga Eldrad Ulthran és a varázsló, Ketshamine,
hogy kipurgálja Zephro világát, és ezzel megmentse őt a
borzalomtól...
Hogy megmentsék őt a borzalom kvintesszenciájától, a vegytiszta
iszonyattól. Hogy kimenekítsék a Horror nevet viselő bolygóról, arról
a világról, amelyet megfertőzött az Iszonyat Szeméből előcsorgó
káosznyálka; amely ezután már nem az anyagi univerzumhoz
t a r t o z o t t .
Zephro világát egykor „Hurrá”-nak nevezték el első telepesei, akik
így akarták kifejezni örömüket, amelyet a termékeny és kellemes
bolygó okozott nekik.
Egy kisebb hipervihar több ezer évre elszigetelte a bolygót az
univerzum többi részétől. A Hurrát ez idő alatt nem mocskolta be
sem a barbarizmus, sem a brutalitás. Éppen ellenkezőleg: a
civilizáció olyan művészeti ágakat termelt ki magából, amelyeknek
alkotásait még az eldák is elismerték. (Természetesen kivételesnek
tartották, hogy az emberek képesek ilyen teljesítményekre.) Talán
éppen ez okozta a Hurrá pusztulását. Talán ha vadabb lett volna, ha
elkorcsosul, vagy ha lakói puritanizmust erőltetnek magukra,
minden másként alakul. Éppen akkor, amikor a hipertéri vihar végre
elcsitult, a romlottság és a korrupció olyan alattomosan támadta
meg a kulturált Hurrát, ahogy a penész az édes-éretté rothadó
g y ü m ö l c s ö t . . .
A Káosz pedig ott ólálkodott a közelben...
Zephro még mindig fel tudta idézni, milyen érzés volt, amikor pszi
képességeinek bimbói kifakadtak. Bármilyen érzéki fantazmagóriát,
bármilyen képet meg tudott jeleníteni; bármilyen gondolatot képes
volt kivetíteni magából. Szórakoztatta barátait, később nagy
közönség előtt is fellépett. Zajos sikereket aratott. Képes volt rá,
hogy képzeletéből előrántson néhány nimfát, hogy a maga fizikai
valójában megjelenítsen egy kéjgerjesztő succubust.
Meggazdagodott, ünnepelt hírességgé, a társasági élet kedvencévé
vált. Része lehetett a valódi, fizikai élvezetek valamennyi
elképzelhető változatában. Az orgiákon szerzett élményeit azután
ismét csak arra használta, hogy még pompásabb szórakozásban
részesítse imádóit.
Azután... a fájdalom, mintha a boldogságfőzethez szükséges fűszer
lenne, fokozatosan beszivárgott a képzeletébe.
Először éppen csak egy csipetnyi.
Azután egyre több.
A bolygón divattá vált az erotikus kegyetlenkedés. A Hurrá nevét
Horrorra változtatták.
A fantázia-brutalitás egyre elterjedtebb, egyre kedveltebb lett.
Zephróból illuzionista kín mester lett. Megidézte a fájdalmat okozó
lények minden elképzelhető formáját. Teremtményei eleinte
ártatlannak tűntek, hiszen csak azokat kínozták meg, akik önként
vállalták a szórakozásnak ezt a formáját.
Az először megidézett lények nem élvezték, hogy fájdalmat
okoznak, ám később... A succubusoknak is kéjt okozott az emberek
g y ö t r e l m e .
Az emberek egyre jobban rászoktak a kínzás okozásával és
elviselésével szerzett élvezetre. Egymáson is gyakorolták azt, amit
a színpadon láttak. Eleinte akadtak önként jelentkezők, olyan nők és
férfiak, akik vállalták, hogy kielégítik mások vágyait. Sokan közülük
örökre eltűntek. Mások iszonyatosan megcsonkítva kerültek elő.
A folyamat ekkor már megállíthatatlan volt. A lavina elindult, és
egyre mélyebbre sodorta a Horror lakóit.
Zephro egy nap, miközben egy minden addiginál kegyetlenebb lényt
akart megidézni, elvesztette teste fölött az uralmat. A lélek
megformázódott, de nem az ő teremtménye volt. A kísértetsátán
nem vetítődött ki a fejéből, az agyában maradt, hatalmába kerítette
a tudatát. Zephro lába, keze, csípője nem úgy mozgott, ahogy ő
akarta. A lény vad volt, vérszomjas és iszonyatosan kegyetlen.
Slaanesh! Slaanesh! Zephro minden szívdobbanása, pulzusának
minden lüktetése ezt a nevet vibrálta.
Az agyába költözött, szünet nélkül fészkelődő lény selypegő hangon
istentelen szavakat kántált.
Q ' t l a h s i t s u ' a k s h o . . .
Q ' q h a ' s h y ' y t h l i s . . .
O ' q h a ' t h a s h i ' i . . .
Mi lehet az, amit ostoba módon megidézett?
Hamarosan megtudta. A lényről álmodott, és a társairól.
Éjjel és nappal, folyamatosan ezt az álmot látta. Démoni megszállás
alatt sínylődő teste legyengült. Tudata idegenné vált a saját
a g y á b a n .
Képtelen volt eldönteni, mi rettenetesebb: az, amit a teste művel,
vagy a szűnni nem akaró álom.
Érzékien halálos démonlányokról álmodott. Félig embernek, félig
skorpiónak látszó, mérget fröcskölő ördögökről, karcsú lábú, kék
nyelvű strucc-lovakról álmodott, amelyeknek a hátán pucér
ördögszukák ülnek...
Úgy tűnt, hogy ezek a démonlányok és ezek az ördögök az ő
testén, az ő húsán – amely valójában már nem az övé volt –
keresztül próbálnak utat találni maguknak ebbe a világba. Talán
éppen a gyomrán, a belein át vágnak kaput maguknak, esetleg a
végbeléből bújnak majd elő, hogy megérkezésük után azonnal
visszanyerjék teljes nagyságukat.
O, hogy küzdött a tudata e lehetőség ellen!
Ám a lény, amely benne lakozott, könnyű győzelmet aratott fölötte.
Zephro nem, tudta, képes lesz-e még valaha visszanyerni önmaga
fölött az uralhat. Minden pszichikai erejét latba vetette a harc során,
de hiába. Teste cserbenhagyta ; nyáladzott és maga alá csinált,
reszketett és görcsölt, izzadt és kínlódott. Képtelen volt kiűzni
magából a megszálló démont.
A lény valamennyi helyre elvitte, ahol korábban sikeres előadást
tartott. Díszhelyről nézte végig a foglyok szenvedését, kínzóik
kéjelgését, ám közben minden sikoly sebet ejtett a lelkén, minden
csepp kicsordult vér őt gyötörte. Belemenekülhetett volna az
eszelősség puha, ködös világába, de tudta, ha ezt tenné, a démon
végleg leigázná, és mindörökre elnyelné a lelkét.
Valahogy kibírta a megpróbáltatásokat. Megedződött a fájdalmak
során, amelyeket önnön, kínzókamrává átalakított testében kellett
e l v i s e l n i e .
A vergődés, a harc heteken, hónapokon keresztül tartott. Amikor
ébren volt, a látomások még könyörtelenebbek voltak, mint az
á l m a i .
Miközben a bolygó – amely már a Horror nevet viselte –
fővárosának utcáin tántorgott, tisztán látta maga előtt a
démonszukákat és a sátánfajzatokat. Megismerte, felfedezte őket a
város többi megszállottá vált lakójának testében.
Mert egyre szaporodtak a hozzá hasonlók, és ahogy nőtt a számuk,
úgy vált a város fokozatosan fertővé. Zephro látta a romlás virágait
– a házak tövében ekkor már kibelezett hullák hevertek –, de nem
tiporhatta le őket, hiszen még ahhoz sem volt elég ereje, hogy a
saját fejében legyőzze a gonoszt.
Azután... az egyik dísztéren álló szökőkút víz helyett vért fröcskölt.
Zephro ekkor döbbent rá, hogy valódi démonok jelentek meg a
világán, olyan káoszfajzatok, amelyek az emberiség még
megfertőzetlen tagjait akarják rabszolgasorba kényszeríteni.
A rabszolgák maguk is harcba szálltak a még érintetlenekkel. Arcuk
eltorzult, szemük hosszúkássá változott. Fegyvert, fűrészfogas
pengéjű, zöld tűzzel világító kardokat markolva rohamozták meg a
kövekből és felfordított járművekből épített barikádok mögött
meghúzódó muskétásokat, pisztolyosokat és íjászokat.
Maga Zephro is kardot szorongatva futott a Káosz egyik
r o h a m c s a p a t á b a n .
Ördögök jelentek meg; némelyik négy lábon járt, némelyik
felegyenesedve vonszolta ízeit rovarlábra emlékeztető
posványszínű testét. Ó, milyen ocsmány bűz áradt belőlük! Ha
valamelyikük közelébe egy még tiszta ember került, azonnal
kiböffentette hosszú nyelvét. Az, akit egy ilyen nyelv megérintett,
maga is eszelőssé, romlottá vált, és hisztérikusan nekilátott korábbi
bajtársai lemészárlásának. Volt, akivel a démonok farka végzett: a
hegyes nyúlványok halálos görcsöt okozó mérget fecskendeztek az
áldozatok testébe.
Elöl az elfajzottá változtatott ember rabszolgák, középütt az
ördögök, hátul pedig a tetovált testű, pikkelypáncélos démonlányok,
akik egyetlen pillanatra sem szálltak le hátasukról. A szukák
rákollókat csattogtattak, strucckarmos lábakkal rugdalóztak. A
bűzös, iszapszagú ködfelhő mélyéről egymás után rántották át ebbe
a világba a vérengző sátánfajzatokat.
A z u t á n . . .
Megérkeztek az eldák.
A Vadászskorpiók első pillantásra a Horroron dúló gonosz új,
iszonyatos manifesztációinak tűntek.
Rovartestre emlékeztető páncélt viseltek, és csúcsos, zöld sisakot,
amelyre fekete szalagokat aggattak. (Zephro később tudta csak
meg, hogy az Ulthwén a fekete a gyász és a szomorúság színe.)
Zümmögő energiakardokkal hadonásztak, a hajlékony csövekre
emlékeztető karvértekre lőfegyvereket erősítettek. Sisakjukkal
egybeolvadó maszkjukból rágócsáphoz hasonló nyúlványok
meredtek ki; szájuk olyan volt, akár a rovarok fejének elülső része.
A zöld harcosok nem csatlakoztak a rabszolgák, a démonszukák és
az ördögök vérgőzös emberirtásához. Éppen ellenkezőleg: velük
vették fel a harcot.
Halálos párbaj vette kezdetét.
Milyen gyorsan mozogtak! A Vadászskorpiók a testüket védő merev
páncéllemezek ellenére szemkápráztató fürgeséggel küzdöttek.
Magasra emelkedett az egyik energiakard, zümmögése metsző
visítássá változott, amikor mono molekuláris fűrészfoga átmetszett
egy kitinréteget, majd egy csontot. A visítás még hangosabb lett,
amikor a penge húshoz ért. A pisztolyokból apró, sebesen pörgő
fémkorongok száguldottak ki, amelyek könnyedén keresztülhatoltak
az útjukat álló testeken. A rágócsápok pedig...
Az egyik Skorpió megállt egy ördög előtt. Olyan tétován viselkedett,
mintha megzavarta volna a káoszlényből áradó bűz. Az ördög
kinyújtotta a nyelvét, és meglendítette a farkát. A következő
pillanatban a Skorpió rágócsápjából parányi tűk zápora zuhogott rá.
Fény villant. Az ördög testén fortyogó, megolvadt plazma jelezte, hol
találtak célba a tűk. A szarvakkal koronázott sátánfej eleje szétnyílt,
a farok azonban még mindig nem ernyedt el – egészen addig
mozgott, míg egy láncfűrész keresztül nem zümmögte rajta magát.
A démonszukák most már leszálltak hátasukról, és kétujjú
strucclábukat megvetve, hegyes-éles farkukkal és rákollóikkal
csapkodva ellentámadást indítottak. Hátasaik előreiramodtak, és
közben korbácsként csapkodtak hihetetlenül hosszúra nőtt
nyelvükkel. Az egyik Vadászskorpiót két oldalról érte a támadás.
Valami kirántotta alóla a lábait. Miközben a földre dőlt, egy
démonszuka rátiport páncéllal védett csuklójára. Recsegés. Fémes
ropogás. A csukló összeroppant. Egy másik páncéltrikós
démonnőstény a farkát emelte fel. A csúf, tarajos nyúlvány alatt
formásan domborodott a feneke. Mielőtt a farok lecsapott volna,
ágyékon rúgta a földre zuhant harcost, majd lehajolt, és a páncélon
támadt résbe vájta a fogait. A harcos rángatózni kezdett.
Pisztolyából az ég felé száguldottak a surikenek, a rágócsápjaiból
előrobbanó tűk semmit sem találtak el.
Egyre több sátánfajzat jelent meg a harctéren. Az ördögök és a
hátasok ostobák voltak a démonnőstényekhez képest, ám bűzükkel,
döféseikkel és korbácsnyelvükkel félelmetes pusztítást végeztek.
Egy másik Skorpió is megtántorodott. Részegként dülöngélt, és
közben ölelésre tárta a karját. Vajon miféle illúzió változtatta
áldozattá? Az agyában megjelenő látomás talán olyan erős és élénk
volt, hogy semmi mást nem fogott fel. Az egyik démonnőstény
rákollója a fejére csattant.
A fűrészfogas kardokkal felfegyverzett rabszolgák ereje semmi volt
a zöldbe öltözött idegenekéhez képest. Egymás után zuhantak a
földre. A páncéljukon ütött lyukakból zöldes vörös tűz csorgott;
mintha a Skorpiók lövedékei egyszerre olvasztották volna meg a
páncél és a test anyagát.
Zephro küzdött, hogy talpon maradjon, és megpróbálta
mozdulatlanná dermeszteni kardot tartó kezét. A fegyvert akarta
legyőzni, azt akarta megakadályozni, hogy a penge lecsapjon a
közelébe kerülő Skorpiókra.
– Ölj meg! Végezz velem! – sikoltott rá az egyik Skorpióra, aki csak
ránézett, és gyorsan elhúzódott a közeléből.
Azután megérkezett az a lény, akit Zephro később az Eldrad Ulthran
néven ismerték meg.
Bal kezében finoman kidolgozott, aprólékosan díszített botot tartott,
jobbjában gazdagon díszített kardot. Sisakjának taréja egy
kicsorbult fejsze pengéjére emlékeztetett. Fekete köpenye
élénksárga rúnákkal ékített lobogó volt. Aura vette körül –
mesterséges erőtér és saját energiája. Kardjával Zephróra mutatott.
A látnok mellett egy koponyamaszkos alak állt. Szoknyaszerű
ruhájának redőit karhosszú rúnák díszítették. Fényhajókat
ábrázoltak, amelyek az éjszaka sötétjén próbáltak keresztülhatolni.
Sisakja csúcsán hosszú hajcsomó lobogott – messziről füstcsíknak
lehetett nézni.
Zephro később a varázsló nevét is megtudta. Ketshamine.
Ketshamine egy purgálópengét tartott a kezében, amely akkora volt,
mint ő maga. A fegyver lapján fényes rúnák domborodtak, a dupla
kosaras markolatra gyűrűket fűztek.
A varázsló Zephróra mutatott a purgálópengével. Zephro
megremegett – a benne élő démon haragra gerjedt.
Mintha suhogó jégpengék hasítottak volna Zephro testébe,
elválasztva a bőrt az izomtól, az izmot a csonttól, kihasítva a velőt a
csontok üregéből, a barázdákat az agyából. Kereső, kutató,
immatériumból lévő csápok hatoltak bele, hogy kivegyék belőle azt,
ami nem odavaló.
Az energia – olyan hideg volt, hogy izzani látszott – kimetszette
belőle lénye esszenciáját, meghámozta a lelkét, lecsupaszította a
t u d a t á t .
A beleköltözött lény fájdalmasan vonított.
Zephro támadást indított ellene. Olyan volt, mintha önmagát akarta
volna megszülni. Érezte, hogy saját akaratának maradványa
megpróbálja lerázni magáról az iszonyatos parazitát.
– Távozz, távozz! – üvöltötte.
A varázsló a könyörtelen vonású maszk mögül őt figyelte.
A purgálópenge jéghidat képezett kettejük között. Ha Zephro a
kívülről kapott segítséggel sem lett volna képes megtisztítani magát,
elpusztul, teste és lelke cafatokra szakad. Szerencsére az
agonizálva leélt hónapok után is maradt még annyi ereje, hogy az
idegen energiát és a sajátját egyesítve összeszorítsa a démont.
Hirtelen – bár külsőre semmit sem változott – Zephro világra hozta
önmagát. Mintha fonákjára fordította volna magát. A hűvösség
nyugtató gyógyírként ivódott a testébe. Szabad volt. A démon,
amely benne lakozott, végre szétfoszlott. Újra a sajátja lett a teste.
A kard, amit a kezében tartott, a rabszolgájává változott. Felemelte,
és az egyik démonszuka felé csapott. A penge keresztüldöfte a
démoni testet, és hozzászögezte az egyik nyelvlógató hátas
combjához. Zephro előrevetődött, és felkapta a földről a suriken
pisztolyt, amit az egyik elesett Skorpió ejtett el. Rálőtt az egyik
rabszolgára – a férfi kardot tartó jobb karján skarlátvörös
szalagokként fordult ki a felhasított bőr alól a hús –, azután egy
medúzára emlékeztető káoszlényre.
A tisztaságukat megőrzött emberek, a muskétások és a
pisztolyosok kimerészkedtek a barikádjuk mögül. Reménykedő
arccal az ellenségre ürítették fegyvereik tárát, azután csövön
ragadták a muskétákat, rudakat emeltek fel a földről, hogy
folytassák a harcot.
A villámgyorsan mozgó Skorpiók egyetlen pillanatra sem hagyták
abba az öldöklést.
Zephro többet kapott, mint önmagát. Megvilágosodott, illumináttá
vált. Már addig is komoly pszi képességekkel rendelkezett, de most
úgy érezte, mintha egy tejfehér hártya emelkedne fel a szeme elől –
elméje szeme elől –, egy lepel, amely eddig eltakarta előle a
valóságot. Megértette, hogy felelőtlenül használva képességét
valami olyasmit idézett meg, ami mindig is jelen volt, de amit csak
most láthatott maga valójában. A démoni megszállottságtól való
szabadulás pengévé vált, szikévé, amely szétmetszette a
függönyöket, tisztára kaparta valós és elmebeli retináját; amely
lehetővé tette számára, hogy mindent olyannak érzékeljen, amilyen.
Nyersnek. Durvának. Erőszakosnak. Félelmetesnek.
Kifejlődött benne egy fényes, jeges belső pajzs, amely megvédte a
Káosztól, amely tükör volt a felbukkanó káoszlények számára.
Később az Ulthwén a vidám ripacsoktól, a Harlekinektől mást is
megtanult. Tőlük tudta meg, miként összpontosíthatja megtisztított
tekintetét a kozmosz mélységeire, az örvénylő események
tajtékjaira és mocskos habjára.
A galaxis a maga csillagfelhőivel, sok milliárd napjával, élettől
lüktető bolygóival törékeny tutaj volt csupán az immateriális hipertér
tengerén. Négy nagy hatalmú káoszisten már a tutaj közelébe
sodródott. A negyedik – Slaanesh – akkor jelent meg, amikor az
eldák gőgössé és élvhajhásszá váltak. Az antiistenek célja az volt,
hogy erőszakkal vagy kórságokkal, kéjjel vagy kínzásokkal
megkaparintsák a valóságos világ fölötti hatalmat, eltorzítsák, saját
képükre formálják, lidércnyomásos álommá változtassák. A galaxis
már nem volt érintetlen, testén megjelent egy tumor – az Iszonyat
Szeme –, ahonnan a fertőzés továbbterjedhetett.
Az emberi faj egyszer, amikor a Császár kebelbarátját, Hóruszt
megrontotta a Káosz, kis híján odaveszett. Hórusz legyőzése
érdekében a Császár szinte teljes egészében feláldozta önmagát,
vagyis önmagának azt a részét, amit „emberi”-nek lehetett nevezni.
Miben lehetett ezek után az emberiség reménye, ha nem a brutális
elnyomásban? Az elnyomás, a zsarnokság azonban csak addig
lehet működőképes, amíg a trónprotézisbe zárt Istencsászár. Ha ő
elpusztul, az emberi faj megfosztódik az irányt mutató, reményt adó
fénysugártól, és félő, hogy eltéved a pszichikai rémálomból, a
megkínzott lelkek salakjából táplálkozó sötétben, amely
megszülheti, erre a világra hozhatja a Káosz ötödik istenét.
De még nem veszett el minden remény.
A fénylő ösvény...
Az az ösvény, amely az áldott jóságból áll össze sugárzó fény- és
csodalénnyé. Az eljövendő Numenné, az Új Ember, az átalakított és
megváltoztatott emberiség istenévé.
Ha meg lehetne találni és össze lehetne terelni a Császár
zabigyerekeit, azokat, akik már elérték a megvilágosodást...
Zephro akkor találkozhatna olyanokkal, akik hasonlóak hozzá.
Illuminátokkal, akiket – ahogy őt is – megszállt és hatalmába kerített
a Káosz, de akik egyedül vagy külső segítség igénybevételével
kiűzték magukból a gonoszt.
Az amfiteátrum falain rikító színű zászlókat helyeztek el. A
Sztálindróm ott lebegett az építmény fölött. A Sólymok és a
Bosszúállók folytatták az álküzdelmet. A teraszokon gyakorolni
kezdett a többi Maszk-harcos is. Itt voltak a Vadászskorpiók, a
Rikoltó Boszorkák. A némán figyelő Varázsló előtt ott bohóckodtak a
Harlekinek.
– Gondolom – mondta Zephro a látnoknak –, hogy a ceremónia és a
birodalmiak támadásának végeredménye még évtizedekig, talán
évszázadokig nem lesz észrevehető...
– Mindig nyitva áll az út a Tunyaság Zsákutcái felé – felelte
Ro-fhessi szelíden. Ott mindig kivárhatod a számodra megfelelő
időt, megvilágosodott barátom!
B a r á t o m ?
Zephro valóban a barátja lehetett az eldáknak? Akár egynek is?
Ó, igen. Semmi kétség.
Bizonyos fokig legalábbis. Bizonyos mértékig.
Bár a jelenlegi krízishelyzetben az ismerősei közül egyetlen
Maszk-harcos elda sem pazarolna időt szentimentalizmusra,
miközben megpróbál tökéletes gyilkossá és tökéletes túlélővé válni.
(Hogy milyen tökéletessé, azt a birodalmiak hamarosan a saját
bőrükön tapasztalhatják.)
Vajon milyen mértékig irányítják Zephrót a látnokok, akiknek
titokzatos látomásai sokszor még a legmegvilágosodottabb emberi
lényt is összezavarják?
A hozzá hasonló iluminátok összegyűjtötték a Császár fiait, és
hadjáratot indítottak az Inkvizíció ellen; ennek célja azon
inkvizítorok összezavarása volt, akik esetleg felléphettek az általuk
mutánsnak tartott fiak ellen. A renegát iluminátok közben folytatták
gonosz tervük végrehajtását: megfertőzték a gyanútlan világokat a
hidra-tudattal, és rábírták a hatalomra éhes inkvizítorokat meg a
titkos inkvizítorokat, hogy dolgozzanak nekik. Vajon az elda
látnokok őszintén a szívükön viselik az emberi faj sorsát? Aggódnak
életben maradásáért?
Zephro bánatára a legtöbb elda barbárnak tartotta az emberiséget,
az embereket pedig olyan kártékony vírusoknak, amelyek a sok
millió világ testén élősködnek. Az emberiség bukása a galaxis
szempontjából nézve katasztrófa lenne. Ha nincsenek emberek,
hogy jöhetne létre a Numen, a fénylő ösvény? Ha nincsenek
emberek, akiknek utat mutathatna, a fénylő ösvény semmiben sem
különbözne a bűzös mocsarak fölött ragyogó ignisjatuustl a
l i d é r c f é n y t ő l .
Zephrónak hinnie kellett, hogy a Numen manifesztálódik. Hinnie
kellett, hogy az Új Ember mindenhol megjelenik, hogy a férfiak és
nők ugyanúgy megvilágosodnak, mint ő, és ugyanúgy immúnissá
válnak a Káosszal szemben.
– Ro-fhessi – mondta Zephro –, mennyi a valószínűsége annak,
hogy Jaq Draco eljön ide?
Draco eddig nagy hasznára volt az illuminátoknak, igaz, nem tudott
erről. Ha Draco életben maradt, ha megőrizte magát, a Sztálindróm
valószínűleg úgy vonzza majd magához, akár a jelzőfény az
eltévedt hajókat. Feltéve, hogy tudomást szerzett a Harlekinek
tervezett szertartásáról. Az is elképzelhető, hogy Eldrad Ulthran
éppen azért a Sztálindróm mellett rendelte el a Kataklizma Fesztivál
megrendezését, hogy ide, a fényhez csaljon egy Jaq Draco
nevezetű molylepkét. Draco csak akkor válhat illumináttá, ha
végigszenvedi és túléli a démoni megszállottságot...
Ro-fhessi megvonta a vállát.
– Soha nem beszélhetünk sok színűségről. Soha sem számíthatjuk
ki, hogy egy esemény bekövetkeztének hány százalékos esélye
van. Csak annyit tehetünk, hogy megvizsgáljuk B'hdeidir
spektrumának világosabb és sötétebb árnyalatait.
Ó, igen, a tazánok és a lehetségesek émelyítő örvényét, amelyből
csakis a látnokok olvashatnak ki valami értelmeset...
A Sztálindróm maradványai körül keringő telep folytatta a
felkészülést a szertartásra... és a hamarosan bekövetkező
mészárlásra.
Tizenkettedik fejezet
Vendégek
Az űrcsaták jobbára láthatatlanok, és halkan, szinte némán
zajlanak. A csatamonitorokon – amelyeken ott izzanak a felszentelt
komputerek által a radarokból és a mély szkennerekből érkező
adatok alapján kiszámított helyzetű ikonok – általában jól nyomon
követhetőek az ütközetek során mozgó egységek helyzetének és
állapotának változásai.
Azok számára azonban, akik részt vesznek a csatákban, korántsem
ilyen világos a dolog.
A hajók gyorsan mozognak, az űr hadszíntérré változott szelete
irdatlanul nagy, az egységek szünet nélkül manővereznek, ezért
belülről figyelve még egész flották összecsapásai is izolált
párbajoknak tűnnek. A félelem és a feszültség miatt
elbizonytalanodó lövészek gyakran a képzeletük szülte fantomokra
nyitnak tüzet. (Ilyen hibát senki sem követhet el büntetlenül,
tévedésükért indukált fájdalom a „jutalmuk”. Persze a fájdalom
mértéke relatíve alacsony, hiszen a villámkesztyűs, térsisakos
lövészek mindig és mindenhol megbecsült szakembereknek,
megóvandó kincsnek számítanak. Természetesen ez a büntetés
semmiség ahhoz a kínhoz képest, amellyel az ellenség honorálja a
hibázókat – ilyen helyzetben bármelyik pillanatban lecsaphat az
óvatlanokra a csatatéren ólálkodó halál.)
A Sztálindróm környékén vívott, gyakorlatilag értelmetlen csatát is
ez a félelemből és feszültségből összeállt érzelemelegy jellemezte.
A bizonytalansági ráta nagy volt, mert a Császári Öklök számára
kijelölt feladatok célját valójában csak fanatikus flottakapitányuk és
legmagasabb rangú tisztjeik ismerték. A parancsok többsége – a
rohamokra, a kitérésekre, a megsérült ellenséges hajók figyelmen
kívül hagyására vonatkozó utasítások – őrültnek és értelmetlennek,
minden logikát nélkülözőnek tűnhetett.
Vajon a csatának hány olyan résztvevője volt, aki értette, mi
történik, aki tisztában volt az akció egészével vagy akár csak a
tények parányi töredékével?
Emberek ezrei dolgoztak serényen a hajtóműcsarnokokban, a
fedélközben, a szerviz-termekben, a fegyvertárakban, és
egyiküknek sem lehetett fogalma arról, hogy pontosan mi zajlik
körülöttük. Csak a saját feladatukkal törődtek, és semmit sem tudtak
a csata állásáról – egészen addig, míg a halál a közvetlen
környezetükben léket nem ütött a számukra a világot jelentő, az
életet biztosító szektor falára.
A gépek kakofóniája, a szelepekből előtörő gőz sivítása, a
generátorokban sercegő elektromos töltés – mindez a környezet
részévé változott, az emberek éppúgy nem vették észre, mint azt a
tényt, hogy lélegeznek. Zavartalanul ügyködtek a maguk kis
világában – egészen addig, amíg egy ellenséges lövedék mellettük
nem talált célba, míg plazma nem fortyogott körülöttük, míg el nem
szökött a szájuk elől a levegő. Akkor, amikor ez bekövetkezett, az
áldozatok felfogták, egyetlen pillanatra megértették, hogyan
állhatnak a dolgok. Legalábbis a saját dolgaik...
A harcolók többsége hallotta a csatát jelző szirénák vijjogását;
sisakhangszórójukból a legtöbben hallották a belső tornyok
magasában fészkelő altisztek által kiadott parancsokat, de voltak
olyanok is – például a csatahajók gyomrában és bélrendszerében
szolgálatot teljesítő technikusok –, akik az állandó háttérzajban már
rég elvesztették hallásukat. Ők kézjelekkel kommunikáltak,
intésekkel küldték egymásnak az üzeneteket; ők talán még az
energiasilók bömbölését sem hallották meg, amelyekből halált osztó
útjukra indultak a lézersugarak. A hajótest vibrálását, az életet
biztosító mesterséges anyaméh remegését azonban valamennyien
érezték...
A Tormentum Malorum utasai órák óta figyelték a monitorokat.
Fennix lehallgatta a csatahajók fedélzetén dolgozó asztropaták
üzeneteit. Ey'Lindi a rádióadásokat figyelte, amelyek időnként
elnémultak, időnként hangkáosszá változtak. Jaq néha belenézett
egy távlencsébe, szemügyre vette a távoli fényvillanásokat, majd a
Sztálindróm undorító gömbjére irányította a szerkezetet. Ebből a
szögből nézve úgy tűnt, hogy a genny sárga nap a bolygónak
csupán egytizedére szór fényt.
Zhord időnként a maga velős módján summázta a helyzetet:
– Huh!
Az egyik Gót osztályú csatahajó dokkjaiból Kobra rombolók bújtak
ki, hogy felvegyék a harcot a környéken megjelenő elda
lidérchajókkal. A Kobrák gyorsan mozogtak, elképesztő
ügyességgel manővereztek, ám alakzatuk mégis esetlennek,
nevetségesen lassúnak tűnt a madarak eleganciájával röpülő, a
toronymagas csontárbocokra vont napvitorlák segítségével haladó
lidérchaj ókhoz képest.
Az egyik Kobra vortextorpedója egy lidérchajó mögé ért, mielőtt
felrobbant. Az explózió szétszaggatta az űr anyagát. A lidérchajó
megremegett, de sikerült kikerülnie a zónából, amelyben minden
megsemmisült, ami anyagból volt. Egy másik lidérchajóról
lézersugarak villantak a Kobra irányába. A pajzsok elnyelték az
energiát. Egy harmadik lidérchajó plazmaágyúkból nyitott tüzet. A
Kobra túltöltött pajzsai felizzottak, azután semmivé váltak.
Mi történhetett? Ezeket a pajzsokat ennél jóval nagyobb
energiaadag sem semmisíthetné meg! Talán nem megfelelően
áldották meg a generátorokat? Vagy lehet, hogy a Kobra kapitánya
idő előtt kikapcsolta a pajzsokat?
Egy újabb lézervillám a Kobra farát csípte meg. A hajtóművek
felrobbantak, a széles farlemezek darabokra hullva száguldottak a
hajó belsejéből kiömlő törmelékszilánkok között. A lidérchajók és az
épen maradt Kobrák gyorsan elfordultak a megsemmisülő hajótól,
és felgyorsítottak, hogy biztonságos távolba kerüljenek a hamar
elenyésző plazma-kitöréstől, amely újabb sebet hasított az űr
t e s t é n . . .
A hatalmas birodalmi cirkáló egy lidérchaj ókból álló fürt felé
száguldott, uszályként maga után vonva segítőhajóinak raját.
Ezeknek a hajóparányoknak normális esetben az volt a feladatuk,
hogy a környező világokon és planetoidokon ércet és üzemanyagot
szerezzenek. Egyszerű oka volt, hogy miért szakadtak el a
cirkálótól: ha rajta, a dokkjaiban maradnak, minden bizonnyal
m e g s e m m i s ü l n e k .
A cirkáló páncélozott hegyvonulatra emlékeztetett. Ormain és
fennsíkjain jól látszottak a korábbi csaták, a kósza holdakkal és
meteoritokkal való véletlen találkozások sebhelyei.
Megfigyelőablakai nem voltak, teljes felületét tíz méter vastag, óriási
adamantium lemezek borították. A páncél jó védelmet nyújtott a
legénységnek – kivéve persze a lézertornyok és a plazmaágyúk
kezelőszemélyzetét. Őket a fegyverek használata közben csupán
vékony fal választotta el az űr mélyétől és az ellenségtől.
Egy árnyvadász jelent meg a közelében. Lézersugarakat préselt ki
magából a cirkálóra. Az adamantium lemezeken megjelentek az
energiaadagok színes virágszirmokra emlékeztető alakzatai.
Kráterek keletkeztek – bolhacsípések a medve irháján –, a
találatokat csupán a hajó legközelebbi fülkéiben tartózkodók érezték
m e g .
Az árnyvadász megjelent, azután eltűnt, hogy kicsit arrébb ismét
előbukkanjon. Táncoló jelenés volt, cikázó kaleidoszkóp. Amikor
felgyorsított, teste émelyítően vibráló, ragyogó fényfolttá vált a
csillagok háttere előtt. Nem védte energiapajzs. A cirkáló fürgén
kitért, oldala a túl közel merészkedő támadóéhoz csapódott. Az elda
hajó árboca és napvitorlája szétmállott, a birodalmi cirkáló cápa
formájú testén csak aprócska seb keletkezett.
A lidérchajók alakzata szétfröccsent a planétaméretű, páncélos,
szuperforró plazmát lövellő űrbika közeledtére.
A birodalmi hajók egyre közelebb kerültek a Sztálindrómhoz.
Haladásuk lassú, de módszeres volt. Az űr egy szeletét a Kobrák és
a kiszolgálóhajók foglalták el. A legtöbb úgy helyezkedett el, mintha
szándékosan felkínált célpontok, az elda bestiák számára kitett
csalik lennének.
* * *
– Hülyeség az egész – jelentette ki Zhord. – Az a cirkáló egyedül...
feltéve, hogy tényleg cirkáló... egyedül is képes lenne utat törni
magának. Átnyomulna az eldák vonalain, és puff, már ott is lenne az
orbitális telep mellett. Rendben, nem egy Zsarnok osztályú hajó,
ennek az orrán nincs energiasarkantyú, és nem is pokol ágyúval
ellátott Dominátor. Ez mind rendben van, de így is oda tudna jutni.
Ha akarna. Biztos vagyok abban, hogy képes lenne megcsinálni.
Zhord mindig is büszke volt arra, hogy kitűnően ismeri a különböző
hajók technikai adatait.
Eye'ionahd, vagyis az eldává változott Ey'Lindi, aki a tervezett
színjátékban a fogva tartójuk volt, a zömikre nézett.
– Nyilvánvaló, hogy mi történik. Ez a cirkáló csak azért támad, hogy
magára vonja az enyéim figyelmét, amíg valamelyik másik birodalmi
egység végrehajt egy sebészi pontosságot igénylő támadást.
Egyébként szerintem lidérchajóink egy frontális támadást is képesek
lennének visszaverni.
Zhord az orgyilkosra nézett.
– Huh! Lehetséges...
A Tormentum Malorum lopakodómódban haladt. Fedélzetén órák
óta nem lehetett kiejteni egyetlen hangos szót sem. A
gravitációgenerátort kikapcsolták. Jaq létrehozott a hajó körül egy
védőaurát – minden pszichikai erejét beleadta az energiapajzsokba
–, és akarta, hogy láthatatlanná váljanak. Biztos volt abban, hogy a
Tormentumot egyetlen műszer, egyetlen megfigyelő sem fogja
é s z r e v e n n i .
– In nomine Imperatoris: sllentium atque obscuritas – mormolta az
inkvizítor a megfelelő fohász szavait.
Az elpusztított bolygóból egyre nagyobb szeletet láttak, a mérgező
gázfelhőket kavargató ciklonok azonban szerencsére eltakarták a
szemük elől az elszenesedett koponyára hasonlító Sztálindróm
f e l s z í n é t .
A nagyítólencséken keresztül már az eldák űrtelepét is látni lehetett:
parányi ékkő volt a Sztálindróm láthatatlan orbitális gyűrűjén,
kagylórovátkás korong, amelynek felületét pörsenések – kupolák –
és rudacskák – tornyok – tették egyenetlenné. Egy lidérchajó
száguldott el mellette; a semmiből bukkant elő, és a csatatérré
változott űrzóna felé tartott.
Spirális vonalakat leíró csali hajók röpködtek az ürességben.
Nemesi családok sarjai, mindenre elszánt pilóták vezették őket,
akiknek fogalmuk sem volt arról, milyen szerepet szántak nekik a
halálos komédiában. Nem tudták – nem tudhatták –, kié lesz a
főszerep, ki fogja végrehajtani a legfontosabb feladatot. Ők csak azt
tették, amit a flotta kapitánya parancsolt nekik; azt tették, amire
hitük kötelezte őket. Engedelmességgel tartoztak vezérüknek, és
bármit hajlandóak voltak feláldozni szentséges Őiszonyúsága, a
Földön lakó Istencsászár érdekében. Bármit, amit az Ő képviselője,
a szent Inkvizíció magas rangú tagja jónak látott.
Annak ellenére, hogy a Császár birodalmának gyöngyszemeit, a
galaxist alkotó világok jó részét nem acélszálak, csak gyenge
fonalak kötötték egymáshoz, és annak ellenére, hogy bizonyos
bolygókon az Ő hatalma csupán névleges volt, a Birodalom szükség
esetén sokkal, de sokkal több gépet és harcost tudott kiállítani, mint
az emberiségnél jóval összetartóbb eldák civilizációjának
maradványa. A galaxisban dúló háborúk és a számtalan áldozat
ellenére az emberiség lélekszáma folyamatosan gyarapodott. A
Birodalom megengedhette magának, hogy feláldozza néhány
a l a t t v a l ó j á t .
A Sztálindróm felé tartó egyik irányvektoron feltűnt a legnagyobb, a
vadászok számára legkívánatosabb prédának ígérkező csali. Gót
osztályú csatahajó volt, amely egyre közeledve folyamatos
sugártűzzel próbálta elhessegetni maga mellől a hozzá képest apró,
uszonyos űrcápákat, az elda lidérchajókat.
Az elda hajókról érkező koordinált lézer- és plazmatűz
megroppantotta a csatahajó egyik tornyának tövét. Fém fortyogott.
Gáz áramlott a birodalmi kolosszus fara felé, hogy
üstököscsóvaként kövesse a testet, amelynek belsejéből kiszakadt.
A csatahajó pajzsa a jelek szerint nem működött. Talán
szándékosan kapcsolták ki egy pillanatra, hogy a feleslegessé váló
energia szabadon távozhasson? Lehet, hogy éppen ebben a
veszedelmes másodpercben csapódtak be a gigantikus testbe az
eldák lövedékei? Vagy talán valami műszaki hiba történt? Esetleg
tönkrement az egyik generátor?
A csatakatedrális kilométer magas, antennákkal és dudorokkal,
bástyákkal és balusztrádokkal, lőállásokkal és radar tányérokkal,
rakétasilókkal teli tornya... megdőlt és elroppant.
Mintha egy gigászi, agyondíszített gerely lökődött volna ki a
csatahajó testéből. Egy gerely, amely egyenesen a fürtben szálló
lidérchajók felé száguldott.
Az egyik elda hajó legénységét megdelejezhette a látvány, mert míg
a többi szétfröccsent, ez meg sem moccant.
A torony adamantium hegyének jó kétszáz méteres része a
lidérchajóba döfődött. A lidérccsontok bordázata úgy nyílt szét,
ahogy a boncasztalon fekvő holttest mellkasa a lézerfűrész alatt. Az
elda hajó ebben a pillanatban még nem szakadt szét, egy tűhegyre
szúrt bogár tehetetlenségével sodródott végzete felé.
A torony balusztrádjain tartózkodó parányi páncélos alakok
folyamatosan lőtték a lidérchajót. Tüzük az elda bárka hasát
bombázta, iszonyatos sebet égetve a lidércbordázat épen maradt
r é s z é b e .
Azután... a lidérchajó szétrobbant. Az amputálódott torony most már
csak a szilánkjait tolta maga előtt, miközben a felületén támadt
repedésekből apró morzsák, élő emberek szóródtak ki az űrbe.
Egy másik lidérchajó fúziós lángot lövellt a csatahajón tátongó
nyílásba, arra a helyre, ahol nemrég még a kiszakított torony
gyökerei kapaszkodtak. Atomtűz egy birodalmi bárka kellős
közepén? Ilyen iszonyatos, belülről pusztító energia ellen még a
döbbenetesen szilárd páncélzat sem nyújthat védelmet. Látszott, ha
az eldák folytatják a seb kiégetését, a csatahajó menthetetlenül
kettétörik, és míg a fara kisodródik az űrbe, hogy egy kétségbeesett
manővert végrehajtva elmeneküljön, orra továbbszáguld, s talán a
halálbolygón, a Sztálindrómon ér földet.
Ó, milyen gyönyörű látvány egy csatahajó agóniája!
A csali magára vonta a bestiák figyelmét...
A Tormentum Malorum szinte észrevétlenül dokkolt az elda űrtelep
hatalmas, üres hangárjának mágneses tartókarjai között. A
hangárnak nem voltak kapui, így a hajó ugyanolyan akadálytalanul
bejuthatott, akár a vákuum.
Amint Petrov kikapcsolta a monitorokat, és Jaq hagyta, hogy a
lopakodómódot elősegítő aura szétfoszoljon, egy elda hang
reccsent elő a rádió hangszórójából. A telep őrei úgy érzékelhették,
hogy a karcsú hajó a semmiből bukkant elő, nem közeledett, nem
dokkolt, egyszerűen csak megjelent.
Az őrök agyában bizonyára számtalan kérdés bukkant felszínre.
Kik lehetnek ezek?
Mik lehetnek a hajó utasai?
Jaq megkönnyebbült, amikor végre abbahagyhatta a komoly
pszichikai megterhelést igénylő álcázást. Eddig minden a
legnagyobb rendben történt...
Mivel a nyitott hangárban nem volt levegő, a hajó elhagyása előtt
kénytelenek voltak magukra ölteni energiapáncéljukat. A fedélzeten
négy ilyen páncél volt. Az egyik egészen kis méretű, egy
évszázaddal korábban Zhord viselte.
Négy páncél. Ők pedig öten vannak... Tehát Fennixnek itt kellene
m a r a d n i a .
Jaq azt akarta, hogy mind az öten hagyják el a hajót, hogy
maradjanak együtt. Nem akarta megkockáztatni Fennix elvesztését.
Az inkvizítornak szüksége volt az asztropatára, mert hiába lett
renegát, előfordulhat, hogy kapcsolatba kell lépnie a birodalmi
e r ő k k e l .
Jaq nem bízott abban, hogy újra látni fogja a csodálatos,
megbízható hajót, a Tormentum Malorumot.
Vajon helyénvaló, hogy a foglyok, egy elda nő foglyai,
energiapáncélt viselnek? Nem, ez nehezen hihető. Ráadásul az
eldáknak látniuk kell, hogy Ey'Lindi – vagyis inkább Eye'ionahd – az
ő fajtájukhoz tartozik. Gondjaik lehetnek a beazonosítással, ha az
orgyilkosnő egy fekete fémből készült birodalmi páncélban jelenik
meg...
Kik ezek? Mik ezek?
Eye'ionahd gyors, pergő szavakkal, elda nyelven válaszolt a rádión
keresztül érkező kérdésekre. Folyékonyan hazudott.
Egy szegmentált cső (elég nagy volt ahhoz, hogy egy kisebbfajta
szállító jármű is elférjen benne) nyúlt ki a falból a Tormentum
zsilipkapuja felé. Miután megszüntették a hajó álcázását, és
felkészültek rá, hogy kilépnek az eléjük tolt fénylő alagútba, Jaq
terve egyre inkább öngyilkos vállalkozásnak tűnt.
Tudták, hogy az eldák a cső belsejében elhelyezett video
szenzorokkal figyelik őket. Megvizsgálják a jövevényeket, és talán
felfedezik rajtuk, hogy valójában kicsodák. Elképzelhető, hogy a
dokk őreiben erősebb lesz a kíváncsiság, mint a félelem, és nem
fogják azonnal megölni őket.
Hát erre ment ki a játék? A Birodalom azért küldött a Sztálindróm
mellé három csatahajót és seregnyi Kobrát, hogy a kirobbantott
űrcsata leple alatt észrevétlenül a telepre juttasson egy taláros férfit,
egy holtsápadt navigátort, egy vak aggastyánt meg egy vulgáris
törpét? Lehetetlen!
A négy furcsa alak, mintha terelnék őket, egy álelda nő előtt
lépkedett. Fennix meglehetősen jó térérzékkel rendelkezett, de
Petrov mindenesetre megfogta a karját, és vezette. Az asztropata
mozgásán látszott, jólesik neki ez a törődő figyelmesség.
Eye'ionahd haladt leghátul. Elegánsan, ruganyosan lépkedett
„foglyai” mögött, lövésre készen tartva suriken pisztolyát. Az elda
őröknek beadott meséje szerint ezzel a pisztollyal szerezte meg a
birodalmi hajót, amelyet – miután lefegyverezte a fedélzetén
tartózkodó embereket – egyszerűen elrabolt. Fennix, Petrov és a
csúf zömik elkínzott ábrázata hihetővé tette a hazugságot, és Jaq is
leeresztette a vállát, meggörnyesztette a hátát, mintha rettenetes
félelem kínozná.
Eye'ionahd selyem köntöst vett testhez tapadó dressze fölé,
derekára a vörös orgyilkos övsálat kötötte. Felsőtestére annyi
fegyvert aggatott, amennyi egy egész szakasz katonának elég lett
volna. Nála voltak az „elkobzott” fegyverek is: a
Császár Kegyelme, a Császár Békéje, egy tűpisztoly meg egy
energiapálca, két lézerpisztoly meg egy gránátfürt...
Az alagút egy hosszúkás, tágas, döbbenetesen arányos szerkezetű
csarnokba vezetett, amelynek falait és padlóját pasztellszínű
csempékkel borították. A csarnokból folyosók nyíltak, némelyik
járatban egysínű mini vasút működött. Az egyik áramvonalas
szerelvényt rúnamozaikokkal és sokszínű szárnyakkal dekorálták ki.
Egy másikra cikcakkos láng csóvákat okádó sárkányfejet festettek.
A sárkány kocsi mellett őrök várakoztak. Mindegyikük könnyű,
gyöngyfényű páncélt viselt, mellvértjüket rúnák díszítették, vállukra
valamennyien barna csíkos szőrmeköpenyt terítettek. Figyelmesen
várakoztak, készenlétben tartva hosszú csövű lézerpuskáikat.
Öt őr érkezett az öt hívatlan vendég fogadására.
Vajon Eye'ionahdnak most magára kellene hagynia foglyait? Ezt
várják tőle? Tegye meg, vagy inkább használja a suriken pisztolyt
meg a tűpisztolyt? Lőjön fémkorongokat és mérgezett tűket az
e l d á k r a ?
Ezek nem emberek. Talán gyorsabban mozdulnának, mint Ey'Lindi,
a Callidus Szentély orgyilkosa. Talán nem... De vajon azért vetette
alá magát a radikális műtétnek, azért változtatta meg a testét, hogy
csupán ennyit érjen el? Hogy ilyen kevés előnyre tegyen szert?
Másképpen is eljuthattak volna a hajótól az egysínű kocsik
c s a r n o k á i g .
Érdemes támadni? Lehet, hogy sikerül likvidálnia ezt az öt őrt. De
mi van akkor, ha társaik most is figyelik őket? Persze az is
lehetséges, hogy senki sem törődik különösebben a vendégekkel.
Az eldák közel sem voltak annyian, mint az emberek. Az emberek
világain, az emberek építményeiben egy ilyen csarnok zsúfolásig
megtelne, óriási lenne benne a tolongás. Egy ekkora helyet nem
lehet kihasználatlanul hagyni; egész családok költöznének be ide.
Műhelyeket, lakócellákat, boltokat építenének. A ventilátorok hiába
erőlködnének, képtelenek volnának elszippantani az emberszagot.
Az itt élők újra és újra megtisztított, a csőrendszereken százszor,
ezerszer áteresztett levegőt szívnának.
Az eldák extravagáns építményeket alkottak, valószínűleg a
biztonsági berendezésekről sem feledkeztek meg, de egyszerűen
nem voltak elegen ahhoz, hogy egy egy feladat elvégzésére túl sok
személyt jelöljenek ki. Ez az öt őr itt teljesít szolgálatot. Talán
nincsenek társaik. Talán a többi elda a telep más pontjain dolgozik.
– Francos eldák – morogta Zhord a bajsza alatt. – Ami engem illet,
utálok a közelükben lenni.
Az őrök meghallhatták a kijelentését, de ez nem jelentett veszélyt.
Egy morcos zömiktől nem lehetett mást várni. Zhordnak az eldákról
kialakított veleszületett véleményét még az sem változtatta meg,
amit a Harlekin-embertől hallott róluk.
Iluminátok. A Császár fiai...
Mese habbal? Vagy valóban a galaxis legfontosabb, legtitkosabb
titka? Ha mindaz igaz, amit a Harlekin-ember Zhordnak mondott,
akkor az eldákon nagyon sok múlik.
Eye'ionahd felkiáltott. Jaq egyetlen szavát sem értette.
Az egyik válaszolt, de torkán akadt a hang. Csillogó szemcsék
hullottak az eldákra. A csillámpor rátapadt gyöngyfényű páncéljukra.
Oldalra döntötték a fejüket. A mozdulatból Jaq arra következtetett,
hogy valamilyen telepatikus üzenetet hallgatnak.
Egy kiáltozó őr jelent meg a csarnok másik végében. Futva
közeledett. Nő volt, lófarokba fogott hosszú haja uszályként követte
a fejét. Fürgén felugrott a sárkányos kocsira. Az öt őr közül négy
mintha megfeledkezett volna Eye'ionahdról meg a foglyairól, és a nő
mellé szökkentek. A kocsi elrobogott. A csarnokban egyetlen őr
maradt csupán; szükség esetén egyedül kellett elbánnia a törpével
meg a másik három „vendég”-gel.
Ó. az eldák arroganciája! Biztos azt hitték, ez az egy őr is felér négy
emberrel és egy zömikkel.
Mielőtt a kocsi eltűnt volna a szemük elől, Ey'Lindi – aki hirtelen
elfelejtette, hogy egy pillanattal korábban még Eye'ionahd volt –
felemelte a suriken pisztolyt, és rálőtt az őrre.
A lézerpuskát tartó kéz vért fröccsentve levált a csuklóról. Az őr
másik kezével a csonkhoz kapott, megpróbálta összeszorítani a
végét. Hosszú, erős, kecses ujjai között sűrű vér szivárgott. Ey'Lindi
rákiáltott. Az őr nem mozdult. Ey'Lindire nézett. Tekintete elárulta,
szeretné, ha ölni tudna pillantásával.
Jaq a markába kapta a Császár Kegyelmét, Zhord pedig a fegyver
ikertestvéréért nyúlt. A zömik egy lézerpisztolyt is szerzett
Ey'Linditől, amit durva mozdulattal Petrov kezébe nyomott.
– A francba, fogd már meg!...
– Az a nő azt mondta: „Gyertek gyorsan!” – jelentette Ey'Lindi. –
Aztán ráparancsolt erre az őrre, hogy bénítsa meg az „esetlen
l á b u n k a t ” .
Érthető – a nő azt akarta, hogy Jaq és társai ne hagyhassák el a
csarnokot. Talán későbbre kívánta halasztani a kihallgatásukat,
m e r t . . .
Miért is? A telep valamelyik pontján történhetett valami. Nem is volt
olyan nehéz megtippelni, hogy micsoda.
Ey'Lindi a suriken pisztolyt maga elé tartva a véres kezű őrhöz
ment. Félrerúgta, azután felemelte a padlóra hullott lézerpuskát. A
kilőtt suriken nem tett benne kárt – az őr húsa és csontja megvédte
a fegyver csövét.
Az álelda néhány szót váltott az őrrel.
– Zhord, Azul! Vetkőztessétek le! – mondta Ey'Lindi. – Szükségem
van a páncéljára meg a köpenyére.
A ruhákat vér szennyezte. Az elda lehunyta a szemét. Koncentrált,
akaratereje megfeszítésével próbálta elállítani a vérzést.
Nem összpontosíthatott kellőképpen, mert a zömik és a navigátor
nekilátott, hogy leráncigálja róla a páncélját. Jaq közben
fenyegetően felemelte fegyverét, és az őr fejéhez tartotta a csövét.
Ey'Lindi ledobta magáról a selyemköntöst, és gyorsan felöltötte a
páncélt meg a köpenyt.
– Ne is törődjünk vele – mondta. – Megmondtam neki, hogy életben
hagyjuk. Hogy megkönyörülünk rajta. Nincs ebben semmi furcsa –
folytatta halvány félmosollyal –, hiszen én is elda vagyok. Vagy
n e m ?
– Huh! Könyörület! Ez nem semmi! Most már mindegy, úgyis fél
keze van. – Zhord lenyalta az elda vérét a saját szőrös kezéről.
– Azt mondta – tette hozzá Ey'Lindi –, hogy most már közelebb
került a Véreskezű Istenhez. Ez a hadi istenük. – Megigazította
magán az őr páncélját.
– Jól van – bólintott Jaq. – Meghagyjuk az életét. Nincs okunk rá,
hogy irtsuk az eldákat, ha nem muszáj. Nem akarom, hogy
meggyűlöljenek minket.
– Már így is éppen eléggé utálnak mindenkit, aki nem olyan, mint ők
– csattant fel Zhord mérgesen. A hangja elárulta, hogy izgul.
– Bejuthat a hajónkba! – próbált tiltakozni Petrov. – Bejut, aztán
mindent összevérez!
– Nem baj – felelte Jaq. – Nem hiszem, hogy még egyszer látjuk a
Tormentumot. Van egy olyan érzésem, hogy...
Ebben a pillanatban Jaq rettenetes pszichikai viszketést érzett
Rájött, hogy a zsebébe dugott Tarot-pakli vibrál, mégpedig
szokatlan hevességgel. Mintha a lapok az követelnék tőle, hogy
nézzen beléjük.
Ilyesmire most nem volt idő. Ebben a helyzetben végzetes lehetett a
bizonytalanság és a késlekedés. A lehető leggyorsabban el kellett
hagyniuk a csarnokot.
Jaq, Ey'Lindi és Zhord a másik kocsihoz siettek, és beszálltak.
Zhord megfogta a botkormányt, és olyan hangon mormolt, mintha
egy ima szavait sorolná. Petrov a szárnyas kocsi felé vonszolta a
vak asztropatát. Lehet, hogy Fennix a terhükre lesz? Talán meg kell
majd szabadulniuk tőle? Lehet, hogy egy jól irányzott lövéssel véget
kell vetniük minden szenvedésének? Ha igen, honnan fogják
megtudni azt, aminek a kiderítéséhez a csapatból egyedül ő ért?
A kocsi vibrálni kezdett, mintha már alig várná az indulást. A
navigátor betolta a fülkébe az asztropatát, azután ő maga is
beugrott. A jármű meglódult.
– Hé! – kiáltott fel Zhord. – Hiszen még semmit sem csináltam!
A kocsi végigszáguldott az alagút szivárványszínű fényívei alatt. Az
első elágazásnál automatikusan irányt váltott. A vékony sín
valamilyen tükörsima, csontszerű, meghökkentő erősségű anyagból
készült. Támpillérei még simább, egészen vékony csontpálcikák
v o l t a k .
A Jaq zsebébe rejtett, mutánsbőrbe csomagolt kártyapakli nem
hagyta abba a lüktetést. Az inkvizítor megérezte, hogy a kocsi azon
a bonyolult szerkezetű csontvázon száguld, amelyen a telep
valamennyi szektorába el lehet jutni. Lidérccsont. Anyag, amely
érzékeli a pszichikai behatásokat. A kocsit mozgató energia
magából a lidérccsontból származott. Jaq tudta, ha elda lenne,
képes lenne irányítani a járművet, ám mivel a fülkében egyetlen
valódi elda sem tartózkodott, a kapott pszichikai jelek alapján a
csontsín határozta meg az útirányt. Lehet, hogy a Tarot-pakli
sugároz bele parancsokat? Jaqnak eszébe jutott valami. Ha kivenné
azt a lapot, amely őt szimbolizálja, ha erre a lapra koncentrálna,
talán átvehetné az irányítást...
Egy kép villant az agyába. Látta, ahogy előveszi a pakliját; látta,
ahogy a lapok kicsúsznak a kezéből, felröppennek és
szétszóródnak a sötét alagútban. Látta, hogy ahol megérintik a
csontsínt, dühös lángok lobbannak...
– A hiperszemem... sajog a lelkektől! – ordította a navigátor Jaq
fülébe. – Te is érzed őket?
Ó, igen, a lelkek. Az efféle építményeknek szerves részét képezi az
a kert, amelyben a holt lelkek kristályain lélekcsont fák nőnek. A
lelkek így a kvázi életet élő miliő részévé válnak. Ha ez valóban egy
mestervilág, minden bizonnyal ez a helyzet.
Léteznek morfologikus formák, állandó alakzatok, amelyek
meghatározzák a valóságot. A rúnák például ilyenek. És ilyenek a
génrúnák is, amelyek a protoplazmából megalkotják az embriót.
Jaqon furcsa érzés vett erőt. Az eldák között minden bizonnyal
vannak csont-dalnokok, olyan varázslók, akik képesek manipulálni a
lidérccsont növekedését, képesek rábírni az anyagot arra, hogy
hajókat, telepeket építsen. Itt, a Sztálindróm orbitális pályáján nem
egy lélekszentélyt, hanem egy borzalomszínházat hoztak létre. Ez a
hely az iszonyat potenciális színtere volt – azé az iszonyaté,
amelyet a birodalmiak támadása fog katalizálni.
Jaq maga elé képzelte a hatalmas építményt, és megértette, hogy
az egész egyetlen csapda. Egy csapda, amelyet a Káosz egyik
istenének építettek – annak az istennek, akit meg akartak idézni,
akit ebben a pszichikai ketrecben akartak izolálni. A gonosz hatalom
testére ráfeszülne a csontfűző. Ráfeszülne, és talán
összeroppantaná. A ketrec letérne az orbitális pályáról, és elindulna
az elpusztított világ, a Sztálindróm felé, ahol egyetlenegy mikroba
sem élt már, amitől a Káosz elrabolhatta volna a lelkét. Vajon kibírja
a lidérccsont ketrec a becsapódást? Vajon megreped? Egyben
marad majd? Jaq elképzelt egy inkarnálódott káoszistent, ahogy ott
fröcsög a csontrácsok mögött, amelyek körül mérgező anyagokkal
telített felhőket kavarnak a ciklonok.
Éber álom... Lidércnyomás!
Egyetlen élőlény sem lehet képes arra, hogy így fogságba ejtse és
bebörtönözze a Káosz egyik szülöttét! De talán voltak, akik mégis
éppen ezt a célt tűzték ki maguk elé. A hidra-összeesküvők is
valami hasonlót akartak elérni.
Ah, hiábavaló álnok álmok!
Jaq tudta, valószínűleg hallucinál.
A kocsi lelassított, majdnem megállt. Mintha arra várt volna, hogy
utasai kiszálljanak. Az egyik rövid mellékjárat ködös alagúttá
változott. Ködössé, kékké, ragyogóvá.
– Ó, a hipertér, a hipertér! – nyögött fel Petrov.
Az alagút az eldák Hiper hálójának egyik bejárata volt.
Jaq kihúzta zsebéből a mutánsbőrbe csomagolt kártyapaklit. Amikor
legutoljára eltette a Tarotját, a Főpap lapja volt legfelül, most
azonban... A kártyák valószínűleg összekeverték magukat.
Jaq gyanakodva ránézett a Harlekin-lapra, amelyen Zephro
Cornellan vörös zöld rombuszokkal díszített ruhába öltözött,
háromszögletű kalapot viselő mása ficánkolt. Arcát keskeny maszk
takarta, de Jaq így is ráismert. Cornellan vigyorgott, mókásan
hadonászott. A lap hátteréből halkan vad muzsika hallatszott.
Jaq a kártyára tette ujjal végét. A folyékony kristálylapocska
pulzálni, lüktetni kezdett. Éppen úgy, mint a saját szignifikátor
kártyája, amely végigvezette őt a közönséges valóság melletti
fénylő ösvényen a Császár trónterme felé. Most úgy érezte magát,
mint a hal, amikor a horog a szájpadlásába akad – mintha valami
legyőzhetetlen és ellenállhatatlan erő húzta, vonta volna át az
egymással ellentétes irányú áramlatok között.
Sietve elcsomagolta a paklit. A kocsi újra felgyorsult. Az alagút és
benne a csontsín spirális vonal mentén emelkedni kezdett. A
csőjáratban már hallani lehetett a csatazajt, a fegyverek recsegését
és sivítását.
A kocsi hirtelen kijutott a falak közül, és lefékezett. Ey'Lindi elkapta
Zhord dzsekijének gallérját – éppen az utolsó pillanatban, mert a
zömik teste felemelkedett, és kis híján kizuhant a fülkéből. Jaqnak
sikerült kitámasztania magát. Petrov feje és válla az inkvizítor
hátának ütközött. A navigátor Fennixben próbált megkapaszkodni.
Ó, ez az átkozott, már-már kapkodásnak minősülő gyorsaság! Ez is
jellemző volt az eldákra. A kocsi egy csontkörön állt; vélhetőleg ez
fordul körbe, hogy visszafordítsa a szerelvény elejét abba az
irányba, ahonnan érkeztek. A csontkör fölött boltíves, döbbenetesen
magas tető homorodott, amelyet olyan rikító színekkel festettek ki,
mint a cirkuszi sátrak oldalát szokás. A navigátor orrából vér
csorgott, mintha a rubinjai szétolvadtak és osztódni kezdtek volna.
Csöppek a tengerben...
A „cirkuszponyva” alatti amfiteátrumban rettenetes vérontás
tombolt. Az őrület arénája, a pokol tornáca. Az eszelős gyilkolás
s t a d i o n j a . . .
Jaq olyan fájdalmasan nyögött fel, akár a megsebezett állat, és
belekezdett egy segítséget, útmutatást kérő imába.
Tizenharmadik fejezet
Támadók
A Jaq szeme elé táruló látvány iszonyatos és felfoghatatlan volt.
Egy több kilométer széles, zöld mohával borított, kerek tálra
hasonlító építmény...
A tál fölött ott lebegett a Sztálindróm hullája, a bolygóé, amelynek
ciklonok által szálakra szaggatott és forgatott mérgező és sötét
felhőtömege úgy mozgott, úgy kavargott, akár egy eleven
f é r e g t e n g e r . . .
Jaq megszédült. Úgy érezte, mintha felfelé zuhanna, egyre
közelebb kerülne a rémisztő látomáshoz. Férgek, férgek – egy
lebegő, fekélyes szemgolyó felületén hemzsegő kukacarmada.
– A Császár könnyeire! – kiáltott fel hangosan.
Nem, nem illúzió volt, amit látott, hanem egy kivetített hologram, az
idegenek színpadának háttere.
A fantombolygóból, akár a fénylő bogarak a felpuffadt tetem
belsejéből, kéken cikázó fényvillámok közepette harcosok
özönlöttek elő. Lefelé tartottak... Ó, igen! Energiapáncélba öltözött
birodalmi űrgárdisták voltak. Egy szakasznyi űrgárdista. Egyre
közelebb kerültek a zöld tálhoz.
Genny sárga páncéljukat azúrkék minták díszítették. Mellvértjeiken
sasok terpesztgették szárnyaikat. Invázió... A halálszínházban
nemsokára megkezdődik a brutális színjáték.
Lézerlövedékek vágódtak ki az űrgárdisták fölött megjelenő elda
harcosok hosszú csövű fegyvereiből. A gárdisták óriási csizmái alatt
cseppfolyóssá vált a zöld gyep, amikor a talajra dobbantottak.
Egyikük megtántorodott – a combját védő burok deformálódott az
ütközéstől. A páncél szervói azonnal működésbe léptek,
felegyenesítették a meggörnyedő alakot. A gárdista sebzett lábbal is
folytathatta a harcot.
Az űrgárdisták levegőszaggató hangú robbanólövedékeket
eregettek maguk fölé. A repülő eldák szárnyai alól sivítva menekült
a levegő: a harcosok szemkápráztató gyorsasággal kitértek a rájuk
zúdított halál elől. Az egyik repülő elda megtorpant a levegőben,
egy pillanatig mozdulatlanul lebegett, azután zuhanni kezdett. A
becsapódás után csupán vörös csíkokkal tarkított kék massza
maradt belőle...
Repülő robogókon ülő Maszk-harcosok támadtak egy másik
űrgárdista szakaszra. Az egyik páncélon suriken csillagok kopogtak.
Befúrták magukat a gárdista jobb karjába. A kar elernyedt – a
csillagok átvágták mozgatókábeleit –, ám a gárdista nem adta fel a
küzdelmet. Felemelte a bal kezét, és lőtt. Az egyik robogó
tűzgomollyá változott, amely egy megcsonkított testet buggyantott
elő magából.
Az amfiteátrum pereme mögül távoli robbanás dörrenése
hallatszott. Abban az irányban, ahonnan a hang érkezett, kecses
tornyok nyúltak a magasba. Egy közeli égkupola alatt egy kis város
állt. Az épületek közül mocskos, zsíros füstkígyók emelkedtek fel –
minden bizonyal az űrgárdisták változtatták lángpokollá a telepnek
ezt a részét.
Az amfiteátrumban nyúlánk építmények tucatjai álltak. A közöttük
elhelyezett, rájuk aggatott színes zászlók megolvadtak, és ocsmány
lángcsápokká változtak. Némelyik épület valóságosnak látszott,
némelyik illuzórikusnak tűnt. A zöld mohával borított lankák
bizonyos pontjaira alacsony fekete falak rajzoltak rúnákat. Jaq nem
tudta, mi lehetett a falak eredeti rendeltetése, de látta, most elda
őrök és karcsú harcosok bújnak meg mögöttük, az érkező
űrgárdistákra szegezve fegyvereiket.
Az egyik űrgárdista osztag megrohamozott egy rúnafal fürtöt.
Hamar elfoglalták. Az apró diadallal talán nem csupán fedezéket
szereztek maguknak; talán ezután a rúna ereje is őket fogja
segíteni, s nem az eldákat... A fal tetején megjelent egy gazdagon
díszített zászló. Közepén egy páncélos ököl látszott, körülötte
koponyák helyezkedtek el.
Ököl? A Császári Öklök? Jaq már hallott erről az
űrgárdista-káptalanról. Tízezer évvel korábban a Császári Öklök
akkori egységei védelmezték a Császár palotáját Hórusz támadó
hordáival szemben. Jaq emlékezett rá, hogy az akkor életüket
vesztett Öklök páncélját ráhegesztették a Dicsőség Oszlopára.
Koponyájuk azóta is ott vigyorog a nyitott vizorok mögött...
Úgy tűnt, mintha egy háború és egy szent rítus – vagy egy bizarr
pantomim – folyna ugyanabban az időben ugyanazon a helyen. A
jelenetek egyszerre voltak magasztosak és irtózatosak; mintha két,
egymással ellentétben lévő hologramot vetítettek volna ki ugyanarra
a helyre.
Színpompás kosztümbe bújt fegyveres Harlekinek rontottak elő.
Meghökkentő gyorsasággal mozogtak, erő sugárzott belőlük.
Ugrottak. Pörögtek és forogtak. Hátborzongatóan melodikus
verseket kántáltak. Megérintették egymást, azután szétváltak. Az
egyik pillanatban... itt voltak, azután... már egészen másutt
bukkantak fel.
Ahogy a Harlekinek mozogtak, holo öltözékük és maszkjuk
megváltozott. A bohócokból félelmetes ragadozók lettek, a
nevetséges ripacsok iszonyatos, démonokra emlékeztető figurákká
v á l t a k .
Az egyik Harlekin a Császári Öklök sárga-azúrkék páncélját
jelenítette meg magán, azután egyetlen szempillantás alatt mozgó,
forgó, harcoló csontvázzá változott.
Egy másik Harlekin egyszerűen eltűnt. Áttetszővé vált, azután
szétfoszlott a levegőben, és a következő másodpercben a harctér
egy másik pontján jelent meg ismét. Vajon hogyan zavarták meg a
Harlekinek az őket figyelők érzékszerveit? Miféle ördögi tükrei voltak
a rájuk pillantó emberek félelmeinek, a lelküket sanyargató
f a n t o m o k n a k ?
Lézersugarakat lőttek, suriken záporokat zúdítottak az
ű r g á r d i s t á k r a .
Az egyik, a társainál is mozgékonyabb, koponyamaszkos,
csontdekorációs halálalak egy hatalmas, öblös torkú fegyvert tartott
a kezében, amiből ködszerű felhőt szórt maga köré. A felhő lebegve
elindult az egyik űrgárdista irányába. Amikor a páncéljához ért,
megváltozott: vékony huzalgomolyag lett belőle, amelynek maguktól
mozgó szálai belevágtak az űrgárdistába, megpróbáltak behatolni a
védőlemezek apró repedéseibe és sérüléseibe.
Egy másik Harlekin felemelte a karját, és vele együtt a rászíjazott
csövet. Ebből a csőből egyetlen drótszál vágódott ki a szörnypofától
jó százméternyire lévő űrgárdista felé. A drót olyan vékony volt,
hogy alig lehetett látni, a vége viszont – mintha szeme lenne –
megtalálta az Ököl kesztyűjén lévő ősrégi repedést. Az űrgárdista
karja megbénult... Lehet, hogy a húsa kocsonyává változott a
páncél alatt?
Az űrgárdista akkor is űrgárdista, ha egyik karja használhatatlanná
válik, ha az öklén kívül nem marad más fegyvere. A gárdisták
páncélja a legtöbb esetben erős, áthatolhatatlan burok. A sebesült
űrgárdisták a páncéljukba épített szerkezeteknek, átalakított
testüknek és szervezetük hormonális tuningolásának köszönhetően
általában képesek folytatni a harcot. Egy elda harcos viszonylag
könnyedén elbánhat akár több birodalmi gárdistával is, ám ha
egyetlen űrgárdistával kell megküzdenie, már komoly bajban van...
A támadó alakulatnak viszonylag kis veszteségek árán sikerült
megvetnie lábát a csata színterén.
Ki lehet abban a masszív terminátorpáncélban? Ki az, aki azt a
villámvetőt és azt az energiakesztyűt használja? Biztos egy
k ö n y v t á r o s .
Előtte pedig... Igen. Egy inkvizítor halad.
Az inkvizítor aranyszínű héjmellvértet és ágyékvédőt visel lobogó
fekete köpenye alatt. Fejét nem védi sisak. Egyik szeme helyén
video lencse csillog. Egyik orrlyukából cső mered elő. Arcán
beültetett zafírok zöldellnek.
– Purgálj, és ejts foglyokat! – üvölt rá az előrenyomuló
űrgárdistákra. Úgy osztogatja parancsait, mintha az alakulat
kapitánya nem lenne jelen.
Firenze mindig büszkébb volt annál, hogy magára öltse az
űrpáncélt, az űrgárdisták vértjéhez hasonlót pedig természetesen
nem vehetett fel. (Az ő bőre alá nem ültettek be héjkérget, az ő
testéből hiányoztak a megfelelő csatlakozóaljzatok.) Arra is
számítani kellett, hogy az akció nem lesz könnyű: ha túl sok
héjpáncéllemezzel borítja a testét, lelassulhat a mozgása, ráadásul
a szokatlan teher viselése hamar kifárasztaná.
Gyakorlatilag védtelen testtel irányítani a páncélba bújt
űrgárdistákat, az eleven rombológépeket – ez valahogy emberfeletti
megjelenést kölcsönzött az inkvizítornak. Az energiakarddal és
lézerpisztollyal felfegyverzett Firenze titokban mindig valami
ilyesmire vágyott.
Purgálj és ejts foglyokat... Látszatra egymásnak ellentmondó
p a r a n c s o k .
Mészárolj és ejtsd foglyul a Harlekineket, akik ismerik a Hiperháló
titkait. Ejts foglyul egy Nagy Harlekint, aki kaput tud nyitni az eldák
hipertéren keresztülvezető titkos járataira.
És közben semmisíts meg minden ellenállást.
Firenzéből olyan őszintén pezsgett elő a szenvedély, hogy
parancsaival új erőt csöpögtetett az űrgárdistákba.
Lexandro d'Arquebus kapitány lelkiismeretfurdalást érzett. Nem lett
volna szabad megengednie, hogy a Császári Öklök hűsége olyan
lázas, már-már őrült lelkesedéssé változzon, ami a legocsmányabb,
legfanatikusabb prédikátorokat jellemzi. Nekik nincs szükségük arra,
hogy valaki tüzes szavakkal felerősítse kötelességérzetüket és
elszántságukat. Nincs szükségük arra, hogy egy inkvizítor buzdítsa
őket harcra, hiszen tudják, mi a dolguk. Őket káptalanjuk
alapítójának, Rogal Dornnak a lelke vezérli, és természetesen az a
tudat, hogy bármit cselekszenek, azt Istenükért, a Császárért teszik.
Ez a karizmatikus Baal Firenze azonban már legalább két
őrmesterben és féltucatnyi Ökölben felforralta az indulatokat,
felpezsdítette a szenvedélyt. Ha majd visszatérnek
kolostorerődjükbe, ezeknek az űrgárdistáknak alázatos imákkal kell
bocsánatot kérniük azért, hogy elvesztették a fejüket. Fohászokkal
kell megtisztítaniuk magukat, mert lelkük bemocskolódott, amikor
hagyták, hogy Rogal Dorn és a Császár szellemén kívül más
irányítsa őket.
Az Öklök puritán, egyszerű életet éltek. Ha nézeteltérésük támadt
egymással, udvarias és szabályos párbajt vívtak. Mindig
megfontoltan, hideg fejjel cselekedtek, ez a Firenze azonban
belehajszolja őket az érzelmek örvényeibe. Az inkvizítor úgy
viselkedik, mintha valójában nem az lenne a célja, hogy küldetésük
sikeres legyen, mintha valami egészen mást szeretne elérni. Úgy
viselkedik, mintha nem lenne egészen tisztában azzal, hogy
kicsoda, micsoda, és arra számítana, hogy valamilyen bonyolult,
körmönfont módon, kerülő úton haladva sikerül megvilágosítania
önmagát. Csakis egy inkvizítor lehet ilyen összetett és nehezen
k i i s m e r h e t ő .
Lex kétségek között gyötrődve harcolt.
Sir Baal az űrgárdisták előtt nem ismételte el azt a parancsot, amit a
csatahajón neki és a könyvtárosnak adott. Nem mondta el, hogy le
akarja mészároltatni az idegenek gyermekeit. A csata közben sem
tett említést erről. Talán azért nem, mert az érkezési zóna
környékén egyetlen kölyök eldát sem lehetett látni. Talán azért nem,
mert észrevette, hogy Lex és Kempka mennyire viszolyog az
ötlettől. Talán rájött, ha bevallaná, mit akar, megszűnne az
őrmesterek és az Öklök iránta érzett tisztelete.
Ó, milyen vészjóslón lebegett a fantomholovilág a csatatér fölött!
Lehet, hogy ez a kép fokozatosan átalakul, átváltozik azzá a
vérszomjas démonná, amely a szellembolygó méhében létezik?
Ahogy Firenze felpillantott, mintha a kéjes vágy és a kegyetlenség
formája úszott volna keresztül a gömb felszíne fölött. Vagy csak ő
látta így? Az érzései űztek csúfot belőle?
– Hol vannak az idegen fattyak? – bömbölte. Tehát mégis
előhozakodik a mániájával...
– Melyik kapun menekültek el a kölykök? A kérdés most már
racionálisnak tűnt.
A város szélén lévő falon túl, az egyik épületben Firenze egy
tündöklő, ködös, kék alagutat talált. Nem tudta, nem tudhatta, hogy
ha belép a száján, hová jut.
– Hozzatok elém egy Harlekint, bátor harcosaim! Gazdagon
megjutalmazlak benneteket a Császár nevében!
Hát ez meg mi? Miért beszél a gazdagságról? Ugyan mi lehet
nagyobb jutalom egy Ököl számára, mint az, hogy tudja, minden
erejével a Császárt szolgálja? Egy Ököl akkor vallhatja gazdagnak
magát, amikor a kezében tartja faragószerszámát és hősi halált halt
bajtársa valamelyik simára csiszolt ujjcsontját. Honnan veszi a
bátorságot ez az inkvizítor ahhoz, hogy úgy tekintsen az
űrgárdistákra, ahogy ember a Császár reguláris hadseregének
katonáira tekint?
Egy Ököl akkor gazdag, amikor egy, a káptalanalapító Dorn
emlékének szentelt hadjárat során megsebesül és fájdalmat érez...
– Megjutalmazlak benneteket!
Azokat, akik a csatában hősiesen viselkednek, nem egy
inkvizítornak, hanem a kolostorerőd parancsnokának kell
megjutalmaznia. Hogyan merészeli ez a Baal Firenze nevezetű...
féreg... magának követelni a szent kiváltságot, amely egyedül
Minden Öklök Vezérét illeti meg?
Baal Firenze szava törvény. Lex Imperialis, a Császár szava, az Ő
r e n d e l e t e .
Lex – akinek a neve, ahogy Firenzétől megtudta, azt jelenti: törvény
– szava törvény volt a tíz őrmester és a kilencven űrgárdista
s z á m á r a .
Vagyis... már nincsenek kilencvenen.
Lex az arclemeze alján megjelenített egy monitort, és gyors
pillantást vetett a feltűnő adatsorokra. Az égő elda városban és
ebben a pokoli amfiteátrumban nyolcvankét űrgárdista volt életben.
Közülük tizenketten szenvedtek kisebb sérülést. Dietrich, Volker és
Zigmund már nem élt. Bátor emberek voltak. Dicső Öklök.
A helyzet nem volt rossz, ám ha összehasonlítjuk azzal, hogy a
Hannibálon a sátán-szukák elleni harcban egyetlen űrgárdista sem
esett el... És minden veszteség, még a legapróbb is, fájdalmas.
Persze ez még elfogadható. Már amennyire el lehet fogadni a halált,
a pusztulást.
Az idegenek közül jóval többen pusztultak el.
A Hannibálon a sátánszukák abnormálisan, őrültek módjára
viselkedtek; minden tettük arról árulkodott, hogy elvesztették
objektivitásukat. A féktelen dühöngés a racionális taktika ellensége.
Ezekben a Harlekinekben, Maszk-harcosokban és a telep őreiben is
ott pezsgett egyfajta eszelősség, ám ez jóval több veszélyt rejtett
magában, mint a sátánszukáké.
De bármilyen veszélyesek, bármilyen jó harcosok voltak, a
csatateret még mindig a páncélos Öklök uralták.
Lex szerette volna, ha a parancsnoki hullámhosszon megbeszélheti
Kempka könyvtárossal Firenze ügyét. Sajnos azonban az inkvizítor
mindkét fülcimpáján ott himbálóztak a kommunikátorcsipeszek.
Minden szót hallana, és talán az eretnekség megnyilvánulásának
tartaná Lex véleményét. Lehet, hogy nem is tévedne olyan nagyot...
Dorn, életem hajnala, áldj meg tiszta gondolatokkal, hogy lemálljon
rólam minden tisztátlanság...
Lexandro rálőtt egy kék energiamezővel védett Sólyomra, és
élvezettel figyelte, ahogy a toll lemezek lefoszlanak a sebzett
szárnyról. A Sólyom nem zuhant le, továbbrepült, de elvesztette
fürgeségét és ügyességét. A hátára erősített antigravitációs emelő
és a jet csomag nem sérült meg. Lex újra tüzelt, és...
Fegyvere halk kattanással válaszolt a ravasz megrántására. A tár
kiürült. Az ilyen figyelmetlenség valóban felér egy eretnek
cselekedettel... Gyors, begyakorlott mozdulatokkal kiejtette az üres
tárat, és a fegyverbe illesztett egy újat.
Jaq látta a cikcakkos rúnafal mögül kiszökkenő Harlekint. Nem elda
Harlekin volt, hanem egy Harlekin-ember! Zephro Cornellan. Itt volt!
Megjelent! Még az a nevetséges, háromszögletű csákója is ott volt
a fején!
Cornellan egy lézerpisztolyt tartott a kezében. Ruhája rikító
színekben villogott. Ő volt az, tényleg ő. Ez a hegyes áll, ez a
hosszú, horgas orr... A holoruha minden bizonnyal egy pontosan
olyan hálópáncélt takart, amilyet Jaq viselt csuklyás köpenye alatt.
Cornellan, az illuminátokra és a Császár fiaira vonatkozó titkok
birtokosa... Az istencsapás, amellyel a sors Jaqot büntette.
– Sir Zephro! – üvöltött Zhord, mielőtt Jaq rászólhatott volna. – Sir
Z e p h r o !
A Harlekin-ember eltűnt – csak egy karmazsinvörös tollbokréta és
széles, vigyorgó szája látszott belőle.
A bokréta és a száj is elhalványult.
A magasan lebegő gömbben alakok jelentek meg. Az, ami korábban
csupán egy fantomvilág volt, most színpaddá változott. Színpaddá,
melynek eseményei jelentéktelenné változtatták a telepen tomboló
csatát – vagy talán éppen ez a küzdelem tükröződött vissza
megnagyobbodva, mintegy kihangsúlyozva a tágas arénában folyó
öldöklés jelentőségét.
A globális színpadon óriás Harlekinek piruetteztek és szaltóztak.
Csontvázhalál szedett áldozatokat, hogy azután a vágy és a
kegyetlenség szörnyének lábai elé vesse őket, amely olyan
ocsmány, olyan obszcén és förtelmes volt, hogy élő ember ránézni
sem bírt. A Kacagó Istennek sikerült elkerülnie, hogy a szörny
figyelme ráterelődjön. A gonosz jelenés mögött és belsejében
delíriumosan sikoltozó eldák tömege vonaglott. A káoszisten testét
elda pszik alkották. Ahová a Kacagó Isten lépett, ott egy metszően
világító fényösvény jelent meg, amelyen villámok csaptak a
fenyegető démonszellem felé.
Lent a valódi Harlekinek eltűntek. Holoruháik színt és mintát
váltottak, a testek beleolvadtak a háttérbe. Mintha felugrottak volna
a levegőbe, hogy ők is részesei legyenek az odafönt látható
színjátéknak, beleolvadjanak a jelenetbe.
– Ez Slaanesh egyik megjelenési formája! – vicsorgott a könyvtáros.
Lex testét a páncélburkon belül jeges veríték áztatta. Dornnak hála,
az emberei sisakjába pszichikai védőpajzsokat is szereltek...
– Ezek az idegenek őrültek! – kiáltott fel Kempka.
Az eget bámuló Firenze megtántorodott. Szájából habos nyál
csorgott. Szórakozottan lenyalta.
– Ez valami kárhozatra ítélt átkozott istentelenség! Megjelenésével
szent hadjárattá változtatta akciónkat! – mondta. Hangja elárulta,
hogy meglepődött. Video lencséjén keresztül az égi színpadot
nézte. – Most már értem, miért és hogyan buktak el az eldák. Ezek
az átokfajzatok, ezek az eszement bolondok átadták magukat az
élvezeteknek. Gőgösek, végtelenül önhittek lettek. Előtörő vad
vágyaik megformáztak egy káoszlényt. Valamennyi istenük
elpusztult, kivéve azt a röhögő szellemet, amely nem más, mint a
szentség megcsúfolása...
– Ne beszélj ilyen dolgokról! – szólt közbe Lex.
A csillagfényes éjszakában magányosan álló, holoruhás, vicsorgó
maszkot viselő Varázsló is az eget fürkészte.
Ő volt a legmagányosabb valamennyi létező élőlény közül. Az ő
lelke nem lelhetett menedéket egy lélekkőben. Ha majd meghal,
lelke Slaanesh prédája lesz – hacsak a Kacagó Isten nem hajt
végre valami bámulatos trükköt, amivel ezt megakadályozhatja. Egy
erős elda lélek a halál után nem olvad bele a lelkek tengerébe, nem
válik eggyé a többivel úgy, ahogy a gyenge embereké. Az elda
lelkek megőrzik függetlenségüket. A halott Varázsló minden
valószínűség szerint a kegyetlen kéj játékszere lesz.
Örökkön-örökké, az idők végezetéig.
A Varázsló mindig magányosan élt. Egyedül járt. Egyedül gyilkolt.
Lehet, hogy ez a véres színjáték elhozza számára a megváltást?
A Kacagó Isten ma talán győzelmet arat. Talán... A Varázsló nem
tudhatta, ennek mekkora a valószínűsége. Az ilyesmi kiszámítása a
látnokok dolga.
A Slaanesh átkozott szerepét eltáncoló Varázsló útjából kitértek a
H a r l e k i n e k .
Piruettezve, szökdécselve rálőtt az egyik űrgárdistára. Igen, ez a
nap a halál táncának napja...
A Remetének kínzó gondolata támadt. Ez a véres valóságba fulladt
rítus... valahogy túlságosan is hasonlít az egykor élt eldák végzetes
s z e r t e l e n k e d é s é r e .
A Varázsló, aki nem szólhatott az élőkhöz, kísérteties hangon
dalolni kezdett.
A mohából felfelé szálló gázcsápok ködös fátylat szőttek a táj fölé,
de egyetlen pillanatra sem takarták el az égen fénylő holoképet.
Egy maszkos Harlekin jelent meg Ey'Lindi, vagyis a megcsonkított
őr véres öltözékét viselő Eye'ionahd előtt.
A páncél alatt Ey'Lindi mellkasába préselődött Zhord kavicsa. Az
érzés olyan kellemetlen volt, hogy a Harlekin megjelenése előtt
Ey'Lindi kihúzta a vért alól a drótszálon függő, medállá változtatott
k ő d a r a b o t .
A Harlekin csúfondáros hadonászással táncba hívta Ey'Lindit.
Mielőtt Ey'Lindi el tudta volna dönteni, hogy mit tegyen, a Harlekin
elkapta a kavicsát. A mozdulat villámgyors volt. A drótszál, akár egy
garrotte, Ey'Lindi tarkójába vágott, azután elpattant. Megremegett a
levegő – a Harlekin eltűnt. A következő másodpercben, amikor
megjelent, már távol volt. Futott, és magával vitte a zsákmányolt
lélekkövet. Petrov utánaeresztett egy lézersugarat – fény üldözte a
fénysebességgel mozgó célpontot –, de nem találta el. Ey'Lindi
megdörzsölte a nyakát.
Egy őr végignézte a jelenetet, majd hatalmas ugrásokkal, kiáltozva,
lézerpuskáját felemelve elindult a kis csoport felé. Ey'Lindi néhány
jól irányzottan kilőtt suriken koronggal fékezte meg.
Jaq meg mert volna esküdni arra, hogy titkon beadtak neki
valamilyen gombából erjesztett hallucinogén anyagot. A
Harlekinek... ezek a zavarba ejtő színek! Ez a léleksajdító zene! A
fegyverek döreje és kattogása! Az érzések és indulatok émelyítő
örvényei, amelyek megzavarták pszi érzékszerveit és a lelkét...
Lehet, hogy érzékszervei túlterhelődnek? Lehet, hogy agyát
szétrepesztik a beléje özönlő képek és hangok? Meg fog őrülni?
Vagy lehet, hogy ez az egész nemsokára a valóság új látomásává
v á l t o z i k ?
A fegyverek – akár a precíziós orvosi műszerek. Csakhogy ezek
nem a húst, hanem a tudatot szabdalták. Lézersugarak zuhogtak a
neuronokra. A lángcsóvák az idegpályákat perzselték. A
robbanások mennydörgő új gondolatok. A talaj remegése romba
dönti az eddig érvényesnek tartott fogalmakat...
– Tisztíts meg, Istenem! – kiáltotta Jaq.
Megtisztítani? Ő, a Földön lakozó Istencsászár, valójában nem
más, mint sok millió egymásnak ellentmondó, önállóan gondolkodó
tudatszilánk. Ő, akitől a segítséget reméli, olyan, akár egy
darabjaira hulló mozaikkép.
A moha lebegő, mindent eltakaró fátyollá szövődő gőzcsíkokat
e r e g e t e t t .
A csata a hologömbön lejátszódó jelenet katalizátora volt. Az az égi
színpad mintha magába szívná a lelkeket és a testeket. Jetrobogók
és Sólymok száguldottak az egymással küzdő istenségek, jelenések
és ripacsok örvénye felé, hogy kárt okozzanak, és maguk is
elpusztuljanak. A megváltás már nem várathat magára sokáig.
Magasan a hologömb és az űrtorony halvány sziluettje mögött egy
plazmafarkat vonszoló hajó jelent meg.
– Kobra – kommentálta Zhord a jelenséget. – Egészen közel van.
Jaq szinte teljesen megfeledkezett az égő csatahajókról, a
darabokra hulló lidérchajókról. Az űrben lezajló csata most még
távolibbnak, még felfoghatatlanabbnak tűnt, mint akkor, amikor a
monitoron figyelte.
A következő pillanatban egy lövés kitépte Jaq kesztyűs kezéből a
Császár Kegyelmét. A lövedék ereje majdnem szétzúzta az ujjait.
Keze lüktetett és megbénult. Egy levegőt ionizáló lézersugár
sistergett el mellette. Ózonszag csapott az orrába. Az egyik
Maszk-harcos tüzet nyitott a betolakodókra. Az őr páncélját viselő
Ey'Lindi elda szavakat kiáltott. (Ne lőj, ezek a barátaink!) A
Maszk-harcos meghökkent, rájuk nézett. Oldalról robbanótöltetek
csapódtak a testébe. A levegőbe emelkedett, és holtan vagy halálos
sebtől szenvedve a földre rogyott.
Az egyre sűrűbbé váló ködből egy űrgárdista bukkant elő. Ó lőtte ki
Jaq kezéből a Császár Kegyelmét, és ő volt az, aki harcképtelenné
tette a Maszk-harcost. Kapitányi rangjelzést viselt.
A kapitány mögött egy terminátor páncélos űrgárdista közeledett,
oldalról pedig másik két sárga-azúrkék páncélos harcos bukkant
e l ő .
Mögöttük egy köpenyes férfi hadonászott energiakardjával és
lézerpisztolyával. Sisakot nem viselt, egyik szeme helyén video
lencse villogott, arcán zafírkövek csillogtak.
– Firenze! – ordított rá Jaq.
Zhord közben felvette a földről Jaq fegyverét. Az inkvizítor
megdörzsölte elzsibbadt kezét, megpróbált életet masszírozni az
u j j a i b a .
A kapitány a legszabályosabb birodalmi gótot használva szigorúan
dörrent rájuk a hangszóróin keresztül.
– Senki ne mozduljon!
– Eretnek! – üvöltötte Firenze, amikor felfedezte Jaqot. Video
lencséjéről vakító villogássá változva tükröződött vissza az égi
színpadon lezajló jelenet. Az inkvizítor oldalra kapta a fejét, és a Jaq
mellett várakozó nőre nézett.
– Idegenekkel kollaborálsz? – bömbölte. – Mit műveltek elda
cimboráid az elmémmel? Mit tettek velem száz évvel ezelőtt?
Jaqnak fogalma sem volt róla, hogy Firenze miről beszél. Semmit
sem tudott, és ez már-már fizikai fájdalmat okozott neki.
A tudatlanság a legtöbb esetben áldás a galaxisban élő
embertömegek számára. Boldogok és áldottak a mit sem sejtők,
azok, akik nem tudnak a démonokról, a génorzó szörnyetegekről, a
Császár tudatszilánkosodásáról és a többi borzalomról!
Jaq számára azonban a tudatlanság inkább átok volt.
Mit művelhettek az eldák Firenzével? Mi történt egy évszázaddal
ezelőtt? Talán semmi. Lehet, hogy Firenze hazudik, vagy
egyszerűen csak téved.
Lehet, hogy Firenze az elda Harlekineket hibáztatja valamiért?
Azokat a Harlekineket, akik együttműködtek Zephro Cornellannal?
Vagy manipulálták őt? Felhasználták a Harlekin-embert?
Jaq félresöpört minden óvatosságot.
– Nem emlékszel rá, Firenze, milyen szerepet játszottál a
hidra-összeesküvésben? – kérdezte. – A Birodalom elleni
s z ö v e t k e z é s b e n ?
Firenze eszelős arccal nézett rá.
– Renegát! – csattant fel, de hangjából hiányzott a meggyőződés
szenvedélye. – Valóban tollba mondtad a Liber Secretorumot, a
Titkok Könyvét, ami tönkretett engem?
A négy űrgárdista és Firenze lassan egyre közelebb került Jaqhoz.
Olyan óvatosan, olyan megfontoltan lépkedtek, mintha a renegát
inkvizítor szavai kimondásuk után a földbe mélyednének, és
taposóaknákká változnának.
A köd közben egyre sűrűbb lett. A detonációk és a Harlekin-muzsika
hangja tompa dobogássá válva jutott a fülükbe. A telep távolabbi
pontjain repülő eldák és űrgárdisták küzdöttek, de Jaq közvetlen
környezete a béke szigetévé változott. A csaták néha ilyenek;
időnként a legfergetegesebb összecsapások közepette is van
egy-egy hely, ahol az ellenfelek megpihenhetnek, ahol partra
mászhatnak az öldöklés folyamából.
Lex megremegett. Páncélja felerősítette mozdulatait; a terminátor
egység hevesen megrázkódott.
Mi ez az egész? Mi lehet ez a Birodalom elleni összeesküvés? És
kik az összeesküvők? Ez a furcsa találkozás... magát a hitet
kérdőjelezi meg. Ez talán még Kempka könyvtárost is összezavarta.
Ó, bárcsak itt lenne velük egy káplán, akitől tanácsot kérhetnének!
Egy káplán minden bizonnyal rájuk parancsolna, hogy megingás
nélkül teljesítsék a Császár iránti kötelességüket, és egyetlen
pillanatra se térjenek le a Rogal Dorn dicső neve és emléke által
beragyogott útról. De... vajon tényleg az a helyes, ha ezt teszik?
Itt ez a rivális inkvizítor, akivel váratlanul összetalálkoztak. Az Öklök
küldetésének szempontjából nem lehet jelentősége annak, hogy itt
van. Az Öklök azt a feladatot kapták, hogy ejtsenek fogságba
néhány elda Harlekint, akiből ki lehet szedni a legendás-misztikus
Hiperhálóra vonatkozó titkos információkat. Az Öklök feladata az,
hogy vessenek véget annak az iszonyú ceremóniának, amelyet a
színváltó holo ruhát viselő idegenek rendeztek.
Lexandro Ökleinek bátor tettei azonban a jelek szerint részévé
váltak ennek a véres szertartásnak. Mintha emberei egy érthetetlen
és felfoghatatlan, titkos és rejtélyes ügy oltárán áldozták volna fel
magukat és a megölt ellenséget.
Szolgálj, ne kérdezz!
Egy Ököl azonban felteheti a kérdéseket, amelyek aggasztják. Az
Öklök kapitányának kötelessége feltennie kérdéseit. Ő nem
hagyhatja cserben és bizonytalanságban a harcosait. Nekik meg
kell őrizniük magabiztosságukat és hitüket, hiszen a Birodalmat kell
m e g v é d e n i ü k .
Habár... bármilyen legyőzhetetlenek is a harcos terminátorlovagok,
túlságosan kevesen vannak ahhoz, hogy valamennyi
veszedelemmel felvegyék a harcot, ami a Birodalmat fenyegeti.
Kevesen vannak, és a halottak helyére igen nehezen lehet
utánpótlást találni. Lehet, hogy a csatahajókat a rajtuk szolgáló több
tízezer embert és az Öklöket egy inkvizítorok közötti vendetta miatt
áldozzák fel?
Lehet, hogy a sztálindrómi csata és az idegen telep
megrohamozása tulajdonképpen csak arra jó, hogy meggyengítse a
B i r o d a l m a t ?
Mintha válasz lenne a Lex agyában felszínre bukkanó bizonytalan
kérdésekre, jobbról hirtelen egy sárga-azúrkék páncélt viselő
űrgárdista lépett elő a ködből.
Azután balról is érkezett egy.
Egyre több alak tűnt fel.
Ezek nem Öklök voltak, nem lehettek azok! Az Öklök szélesebb,
sokkal ormótlanabb páncélt viselnek!
Lex telepatikus módon átváltott infravörösre.
Az újonnan érkezett álűrgárdisták valójában elda Harlekinek voltak.
Az átkozott, holo ruhás kaméleonok! Az egyik még az űrgárdistákra
jellemző csőrös maszkot is megjelenítette magán.
A maszk egyetlen szívdobbanásnyi idő alatt félelmetesen
vigyorgó-vicsorgó elda fejjé változott, azután csontkoponyává
alakult, majd ismét csőrös sisak lett belőle.
A másik Harlekin nem viselt sem maszkot, sem sisakot. Az arca, a
feje fedetlen volt – legalábbis annak látszott. Vonásai
emberszerűnek tűntek. A fején váratlanul megjelent egy
háromszögletű, tollbokrétás kalap, amely mintha a valódi
űrgárdisták páncélsisakjának kigúnyolása lett volna.
A Harlekin-ember affektáló hangon felkiáltott:
– Erre gyere, Sir Jaq! – mutatta az irányt, és elsütötte
l é z e r p i s z t o l y á t .
Firenze üvöltése egyszerre volt dühös és fájdalmas. Az inkvizítor
jobb karja lángolt. Lézerpisztolya a földre hullott. Eszelősen
csapkodott energiakardjával; mintha saját sérült karját akarta volna
amputálni. Az egyik Ököl a páncéljából tűzfojtó habot fújt rá. Firenze
aranycsillogású páncéljára fehér bőrrétegként tapadt rá a vegyszer.
A szája is habzott – de az a hab belülről csorgott.
Kempka könyvtáros elsütötte villámvetőjét. A célpontja, kiszemelt
áldozata eltűnt előle.
Az egyik Ököl páncéljára suriken korongok záporoztak. Az
űrgárdista lőtt, és újra lőtt. A köd fátyla mögött valami felsikított.
A „Sir Jaq”-nak nevezett férfi egyik társa navigátor volt. Ráncos,
rovarszerű arca fölött széles, sálkendővel takart homlok
domborodott. A mellette álló denevérfülű, majomszerű fickó kezébe
nyomott egy lézerpisztolyt, majd erősen megfogta a vénség karját.
A majomember szorosan átölelte a navigátor nyakát. A navigátor
tántorogva arrébb vonszolta a majomembert – talán biztonságba
akarta vinni. Biztonság a csatatér közepén? Abba az irányba indult,
amerre az előbb az a kalapos álűrgárdista mutatott. A lézerpisztoly
hasznavehetetlen fadarabként együtt himbálózott a majomember
k a r j á v a l .
„Sir Jaq” másik társa egy páncéldzsekis zömik volt. Két fegyvert
markolt, és idegesen toporgott. Lőjön? Ne lőjön? Kire lőjön?
Öngyilkosság lenne, ha valamelyik űrgárdistái venné célba?
Vagy inkább Firenzére tüzeljen? Látszott rajta, szeretné megölni az
inkvizítort, de.. Talán ismerte Firenzét. Talán már régóta gyűlölte...
Egy újabb rejtély! Egy újabb talány!
Közben a fejük fölött és körülöttük a ködben láthatatlanul tovább
folyt az idegenek borzalmas, elmeháborító szertartása.
Ey'Lindi megmozdult. Felemelte surlken pisztolyát, hogy rálőjön az
egyik terminátor páncélos alakra, arra az űrgárdistára, aki rájuk
parancsolt, hogy ne mozduljanak. A kapitányra.
A kapitányra, aki furcsa módon habozni látszott. Testtartása,
mozdulatai legalábbis arról árulkodtak, hogy nem tudja, mit tegyen.
Persze elég nehéz megérteni egy páncélos alak testbeszédét...
Az űrgárdisták vezére a legveszélyesebb. Vajon meg lehetne
bénítani? Ártalmatlanítani lehet a villámvetőjét, hogy Jaq
megszökhessen? Mert az lenne a legjobb, ha Jaq is eltűnne a
közelből. Petrov már megkezdte a visszavonulást – úgy vitte
magával Fennixet, mint egy aggódó anya a gyermekét –, de velük
senki sem törődött. Petrov bízott Zephro Cornellanban, a
Harlekin-emberben, aki egyszer megszégyenítette Ey'Lindit...
Ha támad, az űrgárdisták minden bizonnyal megölik.
A ködből tűzcsóva lobbant elő. Lézersugarak szabdalták szét a
levegőt. Előzizegett egy vékony drótszál is, de olyan gyorsan
húzódott vissza, mintha megsértődött volna, hogy senkit sem
zsigerelhet ki, senkitől sem rabolhatja el az életét.
Ahogy Ey'Lindi kilőtte az első néhány surikent, Jaq felordított:
– Ne!
Ey'Lindi gondolkodás nélkül engedelmeskedett neki.
Semmi szükség sem volt rá, hogy Ey'Lindi feláldozza magát. Főleg
nem most, hogy annyi fájdalom árán végre újra önmaga lehetett. Ha
most meghalna, Jaq küldetése értelmetlenné válna.
Jaq tudta, hogy Ey'Lindiben megbízhat... És még kiben? Talán
Zhordban, aki Zephro Cornellannak dolgozott? A Császár
széthasadt lelkében? Vagy senkiben, csak önmagában? Talán ő a
legmagányosabb ember az egész galaxisban.
Az, aki csak magában bízik, nem lehet normális, és félő, hogy a
csábítások áldozatává, a Káosz prédájává válik.
Ey'Lindi nem eresztette le a suriken pisztolyt, de nem is lőtt ki több
korongot. A kapitány rászegezte villámvetőjét. A surikenek
jelentéktelen sérüléseket okoztak a páncélján.
A könyvtáros látta, hogy a kapitány meg akarja ölni az elda nőt.
Abbahagyta a lövöldözést – a ködben rejtőző célpontokat, az itt-ott
felvillanó fantomokat úgysem találhatta el –, és a kapitány felé
f o r d u l t .
Jaq ebben a pillanatban elmenekülhetett volna. Firenze nem figyelt
rá, és különben is túlságosan messze volt tőle ahhoz, hogy kárt
tegyen benne az energiakardjával.
Parancsával Jaq halálra ítélte Ey'Lindit. A nőt nem zavarta a dolog.
Ha így megoldja a helyzetet, érdemes áldozatot hozni.
Jaq nem bízott Ey'Lindi zsákmányolt páncéljában, és tudta, testét
most nem fújta tele az orgyilkosok által kedvelt ellenálló szintetikus
b ő r r e l .
Ahogy a kapitány meghúzta fegyvere ravaszát, Jaq az orgyilkos nő
elé vetette magát.
– Ne! – rikoltotta újra.
Két robbanógolyó csapódott Jaq bordáinak. Mindkettő felrobbant.
Tizennegyedik fejezet
Alexandro
Fájdalom hasított az oldalába. Tudta, tenyérnyi nagyságú,
bíborszínű folt lesz a bőrén, amely még sokáig sajogni fog. A
hálópáncél a legrosszabbtól ugyan megvédte, de néhány bordája
minden bizonnyal eltörött. Olyan érzése támadt, mintha az egyik
törött borda csontdárdája átdöfte volna a jobb oldali tüdőlebenyét. A
szétrobbanó lövedék hatása más, sokkal erősebb volt, mint a
normál robbanógolyóké.
Ey'Lindihez vágódott, és szédelegve kapkodott levegő után.
Szeméből könnyek préselődtek elő. Ey'Lindi erősen, de mégis
óvatosan átkarolta.
Ó, mennyivel nagyobb lehet az a fájdalom, amelyet az Istencsászár
elszenved! Neki is kicsordulnak a könnyei a kíntól, pedig egy
halhatatlan hulla szétszabdalt, ezerszer műtött szemében nem sok
nedvesség lehet. Jaq fájdalma triviális volt az Övéhez képest.
Ey'Lindi a másik kezével még mindig maga elé tartotta és a
kapitányra szegezte a suriken pisztolyt. A felületes szemlélő azt
hihette, hogy élő pajzsként fogja maga elé Jaqot.
A kapitány azonban nem volt felületes, nem ítélkezett gondolkodás
nélkül. Csak két lövedéket eresztett útjára. Kevés a muníciója?
Magas az intelligenciahányadosa? Az mindenesetre feltűnt neki,
hogy Jaq a lövedékek elé vetette magát.
– Miért védtél meg egy idegen harcost? – érkezett a csőrös
arclemez mögül a felerősített hang. – Miért áldoztad fel érte az
é l e t e d ?
Talán azt hitte, hogy Jaq halálos sebet kapott?
Jaq amennyire tudta, kihúzta magát. Óvatosan az oldalára
szorította a kezét. A ruhája szétrongyolódott.
– Igaz az, amit Firenze inkvizítor mondott? – kérdezte a kapitány.
Ó, igen, Firenze a habbal lefújt karjával, a ködös, kéken recsegő
erőtérrel körülvett pengéjű energiakardjával, amelyet most is
fenyegetően lóbál... Többet szerencsére nem tett, és tisztes
távolban maradt, ügyelve rá, hogy minél messzebb legyen a suriken
pisztoly markolatát szorító Ey'Linditől.
Igaz, amit Firenze mondott? Igaz lenne, hogy Jaq renegát, eretnek,
az idegenek kollaboránsa? A látszat, a kapitány szeme elé táruló
látvány mindenesetre alátámasztotta ezeket az állításokat.
A kapitány feltette a kérdést, s ezzel elárulta, hogy kételkedik
Firenze szavában.
A könyvtáros, aki a ködbe eresztett egyet a villámvetőjéből, élénken
f i g y e l t .
Ey'Lindi felkiáltott.
– Kapitány! Birodalmi orgyilkos vagyok. Azért öltöttem magamra ezt
az elda alakot, hogy bejuthassunk a telepre.
– Hazugság! – üvöltötte Firenze. – Ez a... nő... hazudik!
– Mindenesetre elég folyékonyan beszéli a birodalmi gótot –
állapította meg a kapitány határozott hangon.
– Csalás! Szemfényvesztés! Az eldák képesek megtanulni
nyelvünket! Különösen akkor, ha renegát emberek a társaik.
– De Sir Baal – dorombolta Ey'Lindi negédesen –, bizonyára rám
ismersz. Már találkoztunk azon az űrroncson. Tudod, a hipertérben.
Azon a roncson, ahol fogságba ejtettél minket, és csuklyát húzattál
a fejemre, és... Ahol az összeesküvésben részt vevő társaiddal, az
Ordo Hydra tagjaival tanácskoztál!
Firenze csak futólag látta Ey'Lindit, aki akkor emberi alakjában
jelent meg előtte. Valóban érzékszervnullázó csuklyát húzatott a nő
fejére, mert nem akarta, hogy Ey'Lindi tanúja legyen annak, amit
Jaqnak elmondtak; nem akarta, hogy Ey'Lindi tudomást szerezzen a
konspiráció titkairól.
– Amikor megbíztam Jaq Dracót azzal a bizonyos feladattal, amikor
aSztálindrómra küldtem, teljesítettem a kötelességemet – jelentette
ki Firenze. – Prior voltam. Kirendeltem mellé egy orgyilkost. Igen ez
valóban megtörtént. De a kérdéses orgyilkos... – Tétován
e l h a l l g a t o t t .
– De a kérdéses orgyilkos – vette át a szót Ey'Lindi – kísérleti
génorzó implantokat kapott, amelyek nem tették lehetővé számára,
hogy alkalmazza csodálatos átváltozóképességét. Olyan
implantokat, amelyek miatt nem tudta alterálni a külsejét, és
képtelen lett volna eldává változni.
Firenze az ajkát rágta, és a múlt üledékéből, ami a fejében maradt,
megpróbálta összeszedni az emlékszilánkokat. Azokat az
emlékeket, amelyek talán hamisak. Ey'Lindi folytatta:
– A műtét, amit ezen a bizonyos orgyilkoson végrehajtottak, az
Officio Assassinorum, a Callidus Szentély, az én szentélyem titkos
kísérlete volt. Te, Sir Baal, minden bizonnyal átolvastad a Titkok
Könyvét, amelyben Jaq Draco árulással vádolt téged. Elolvastad, és
tudomást szereztél belőle a rajtam végrehajtott beavatkozás
eredményeiről. Ezért nem hiszed el most, hogy képes voltam eldává
v á l t o z n i .
Ha Firenze nem merült volna ennyire bele személyes enigmáiba,
talán ráüvölt a kapitányra vagy a könyvtárosra, hogy hallgattassák
el Ey'Lindit. így azonban csak annyit tett, hogy még erősebben
megszorította zümmögő kardja markolatát.
Ey'Lindi folytatta, miközben Jaq megpróbált megfeledkezni az
oldalát hasogató fájdalomról.
– Sir Baal, a jelek szerint azt hiszed, hogy az eldák belepiszkáltak
az elmédbe. Bizonyára igazad van... mivel nem ismered fel azt a
személyt, aki néhány perce lángra lobbantotta a karodat.
– Micsoda?!
– Az a személy konspirátortársad, Zephro Cornellan volt!
Zephro Cornellan, aki – legalábbis Zhord szerint – valójában nem
tartozik az árulók közé. Éppen ellenkezőleg: azért szivárgott be az
Ordo Hydrába, hogy szabotázsakcióval nehezítse működését.
– Hazugság! Soha életemben nem ismertem ilyen nevű személyt.
Alávetettek a mély-igazságnak, és akkor sem derült ki, hogy...
– A mélyigazságnak azután vetettek alá, hogy az elda elmelátnokok
átrendezték az emlékeidet. Hálával tartozol ezeknek az eldáknak,
Sir Baal. De mivel megváltoztatták az agyadat, inkvizítortársaidnak
végezniük kellett volna veled. Ehelyett most itt vagy... Valóban te
lennél a legmegfelelőbb inkvizítor ennek a feladatnak az
elvégzésére? Helyes döntés volt, hogy éppen téged küldtek ide,
hogy vezesd a birodalmi erőket a hálójukba?
Ó, Ey'Lindi most valóban úgy viselkedett, ahogy egy
Callidus-orgyilkosnak viselkednie kell! Hihetően beszélt, és
meggyőzően fedte fel annak okát, hogy az eldák valahol és
valamikor miért nyúltak bele Firenze elméjébe. Cornellan vagy elda
mentorai kívánták, hogy így legyen, céljuk pedig a zavarkeltés és a
félreinformálás volt.
– A hálójuk! – kiáltotta Firenze. – A Hiperhálójuk! Igen, ezért
vagyunk itt. – Felnézett a fejük fölött folyó undorító drámára. – És
azért, hogy véget vessünk ennek az ocsmányságnak!
– Ó, nem! – mondta Ey'Lindi. – Szerintem inkább azért, hogy részt
vegyetek benne. Hogy áldozatot mutassatok be. Áldozatot, amely
nem más, mint az űrgárdisták és az elda harcosok vére! Cornellan
felgyújtotta a karodat. Most bizonyára nevet rajtad. – Ey'Lindi
szenvedélyesen beszélt, indulatait felfokozta a Harlekin-ember iránti
személyes gyűlölete.
Feltűnés nélkül megbökte Jaq oldalát.
– Zhord! – suttogta, és bólintott.
A ködből kiáltások, robbanások zajai érkeztek. Némelyik hang
valódi volt, némelyik puszta szimuláció, a Harlekin mutatványosok
műve. Azoké a Harlekineké, akik miközben harcoltak, kivették
részüket a szertartásból.
A ködben cikázó lézersugarak mindegyike valóságos volt...
A másik inkvizítor, az álasszony meg a zömik belemenekült a
kavargó ködbe, Lexandro azonban nem lőtt utánuk, és nem adott
tűzparancsot az Öklöknek sem. A könyvtáros sem kezdett
magánakcióba, még ő is elbizonytalanodott.
Mi lehet az igazság? Az Öklök kapitányának lelke válaszokért
k i á l t o t t .
A csata folytatódik, és valószínűleg az űrgárdisták győzelmével fog
véget érni. Vajon dezertálásnak számítana, ha most magára
hagyná az embereit, és üldözőbe venné a triót és az igazságot?
Menjen utánuk? Maradjon? Ha utánuk megy, és elkapja őket, akkor
kényszerítse ki belőlük az igazságot?
Lex elképzelte, hogyan roppantaná el az egzotikus nő nyakát,
hogyan törné fel energiakesztyűs kezével a koponyáját, hogyan
rázná ki a léken, és hogyan falná az agyát, amelyben talán, talán ott
lapul a valódi igazság. Implantált omophageája, a testébe ültetett
egyik szerv, lehetővé tette számára, hogy ilyen módszerrel
megismerhessen egy élőlényt. Attól sem kellett tartania, hogy a nő
esetleg tényleg orgyilkos, mert második gyomra képes volt
semlegesíteni a mérgeket. Ennek ellenére fennállt az a veszély,
hogy az orgyilkos szürkeállományában elrejtettek valami olyan
anyagot, amely még egy űrgárdistában is fizikai vagy szellemi kárt
tehet. A legendás Officio Assassinorum laboratóriumaiban minden
bizonnyal passzív agymérgeket is kifejlesztettek.
Akkor már jobb, ha inkább az inkvizítor agyát ízleli meg.
– Állítsátok meg őket! – rikoltotta Firenze. – Kapjátok el őket!
Végezzetek velük!
Ejtsétek fogságba őket!
Már megint ezek a skizoid parancsok! Lexnek most éppen valami
ilyesmire volt szüksége. Firenze utasításai levették a válláról a
döntés terhét.
– Kempka testvér! – szólt rá a könyvtárosra. – Kérlek, vedd át az
őrmesterek irányítását!
Egy lidércanyagból készült, rúnákkal dekorált félkupola...
A bejárat közelében egy Sólyom hevert. Teste vériszamós volt, kék
szárnyai törötten feküdtek mellette. Az életét követelő lövedékek
felszakították '61 páncélját, így Lexnek lehetősége nyílt arra, hogy
megvizsgálja, milyen anyagból készült. Porózus volt, akár a
madarak csontjai. Lex páncéljához képest elképesztően könnyűnek
t ű n t .
Mesterséges madár, amit levadásztak a mesterséges égről...
Egy űrgárdista számára a nehéz terminátor páncél cipelése és
mozgatása sem jelentett gondot. Lex gyors, könnyed léptekkel
hagyta maga mögött a Sólyom hulláját.
A félkupola belsejében egy lidércanyagból épített, kanyargósnak
látszó alagút nyílt. A járatból halk hangok szűrődtek ki. Lex
felerősítette video szenzorait.
– Barátom, barátom, egymás szemébe néztünk!... – nyöszörgött
v a l a k i .
Megszólalt egy másik hang is. Az illető a birodalmi gót nyelvet
beszélte, de erős zömik akcentussal ejtette ki a szavakat.
– Ó, szentséges őseim! Hagyd már ott, Azul! Tedd le! Nem
ráncigálhatsz magaddal egy hullát, amikor a fél kozmosz itt liheg a
n y o m u n k b a n !
– A vak szemével... a tekintetét belefúrta az én hiperszemembe!
– Úgy? Belefúrt a szemedbe? Fájdalmas élmény lehetett.
Gondolom, ezek után egészen másnak látod a hiperteret.
– Félreértesz!
– Lehetséges. Tudod, mi, zömikek nem vagyunk valami nagy
észlények. Árulj el valamit, Azul! Amikor ti, navigátorok,
navigátorgyereket csináltok, magatokon hagyjátok a
homlokpántjaitokat? Vagy leveszitek? A férfiak és a hölgyek is?
Vagy talán ti úgy csináltok gyereket, hogy egymás szemébe
n é z t e k ?
A zömik ontotta a sértő megjegyzéseket; valószínűleg azért
csinálta, hogy elterelje a navigátor figyelmét az asztropata haláláról.
Felreccsent egy harmadik hang, amely csakis a szakállas inkvizítoré
l e h e t e t t .
– A Császár nevében, gyertek már ! Gyertek, vagy itt hagyunk
b e n n e t e k e t !
– És nem biztos, hogy élve hagyunk itt benneteket – mondta az
egzotikus orgyilkos nő.
A nő, a zömik és az inkvizítor a jelek szerint utolérte a navigátort. A
majomember, aki asztropata volt, menekülés közben meghalt, talán
valamilyen fatális baleset érte. Lehet, hogy a nagy ijedtségtől a
szíve felmondta a szolgálatot.
A furcsa csapat tagjai majdnem olyan hűségesek voltak
egymáshoz, akár a Császári Öklök. Lehetséges, hogy egy inkvizítor
és egy birodalmi orgyilkos között létrejön egy ilyen, barátságnak is
nevezhető kapcsolat? Lex nem tartotta valószínűnek, hogy Baal
Firenze is képes lenne ilyesmire. Az efféle érzelmek talán
eretnekségnek minősülnek, talán a romlottság jelei. Ezek az
emberek azonban majdnem úgy viselkednek, mint az Öklök
testvériségébe tartozó fivérek. Még az a nő is, aki azt az elda
páncélt viseli elda testén. Ó, az a test! Egy jó ízléssel és művészi
érzékkel megáldott Ököl értékelni tudja az ilyen szépséget. Igen,
képes értékelni, és ha kell, képes elpusztítani is...
Lex ökle viszketni kezdett.
Kiszúrni egy szemet? Az majdnem olyan, mint megfaragni. Lex
elképzelte, milyen érzés lehet egy ilyen puha szervhez, és nem egy
kemény csontdarabhoz érinteni a faragópengéjét...
Sok mesét hallani a navigátorok hiperszeméről. Állítólag olyan
kemény, akár a bazalt vagy a nyers érc. Vajon tényleg így van?
Az alagút padlója lejtős volt, és magas. Az eldák nagyra nőnek... A
terminátor páncél legalább olyan magas volt, mint az eldák, de jóval
szélesebb. Alig fért el a járatban; Lexnek úgy kellett haladnia, ahogy
évekkel korábban azon az Antro nevű bolygón, a zömikek föld alatti
útjain. (Akkor még vele voltak azok a fivérei, akiknek a nevét
rávéste az öklére, megörökítette a saját csontján.) A páncél az
oldalfalakhoz súrlódott. Lex megpróbált óvatosan, nesztelenül
haladni. Nem sok sikerrel. Szerencsére az amfiteátrum felől érkező
zajok elnyomták neszezését.
Egy suriken zápor vagdosta szét Fennix fejét. Azul már majdnem
bevonszolta a vak asztropatát a félkupola alá, a biztosnak tűnő
fedezékbe, amikor hirtelen felnézett. Egy pillanatra a
Harlekin-embert látta maga előtt, aki az alagútra mutatott.
A surikenek a ködből érkeztek. Az egyik sorozat egyenesen feléjük
tartott. Vakon leadott lövés volt, a korongok mégis célba találtak. A
pusztítás érméi megsemmisítettek egy életet.
Az asztropata megtántorodott és felsóhajtott. A hang... szinte
megkönnyebbült volt.
A csata hangjai őrjítő zajmasszává olvadtak. Nem számított, hogy
Fennix mennyi vattát tömött denevérfüleibe, a hangok, a lövések, a
kísértetiesen rikoltó muzsika fájdalmat okozó pengékként hatoltak
elméjébe. Mintha ez nem lett volna éppen elég, feldörrent a
páncélos lovag gépekkel felerősített hangja is...
K a k o f ó n i a .
Fennix sohasem fordított gondot fizikai állapotára, sohasem törődött
a kondíciójával. Fáradt volt, és összezavarodott. Ha Azul nincs
mellette, fejlett térérzéke ellenére sem tudta volna eldönteni, melyik
irányba induljon. Azul átölelte és vezette.
Egészen a surikenek érkezéséig...
Fennix érezte, hogy visszakerül a nemlét fekete anyaméhébe. A
korong alakit fémpenge az agyába metszett, de az élet néhány
másodpercig még ott kísértett a testében.
– Haldoklom, Azul – nyögte. – Nemsokára meghallom az
üzeneteket, amelyek voltak, vannak és lesznek... Egyszerre fogom
hallani valamennyit... egyetlen gigantikus üzenet-áradattá válik a
világ... Egy olyan áradattá, amely valójában egyetlenegy mega
multiszó... Egy szó, egy név, a...
A sors neve? Egy szó, amelyben rejtve, titkosan, alig megfejthetően
benne van a kozmosz egész történelme?
Az asztropata meghalt, és már nem mondhatta el, mire sikerült
rájönnie.
Azul nem vált meg a holttesttől. Magával vitte. Belecsimpaszkodott,
átölelte. Fennix vére és szétroncsolódott szövetei bemocskolták
szürke ruháját. A válla, ahová az asztropata a fejét hajtotta,
ragacsos lett.
Petrov továbbhaladt az alagútban, és lejjebb, egyre lejjebb ment.
Egy ovális terembe ért, amelyből három másik alagút nyílt.
Mindháromban örvénylő kékség ragyogott. Azul hiperszeme
megfájdult, amikor a Hiperháló kapuira nézett. Vajon ez a kemény,
fekete márványdarab, ez a hiperszem képes lesz könnyeket ontani
F e n n i x é r t ?
A három alagút bejárata körül mozaikok, eda rúnák díszlettek.
Feliratok lennének? Utasítások és tanácsok azoknak, akik értik,
ismerik a Hiperháló használatát?
Petrov zavarodottan bámult az egyik alagútra. Szédítő és rémisztő
volt számára, hogy úgy kell végignéznie egy hipertéren
keresztülvezető energiacsatornán, hogy közben nem láthatja meg
sem a távoli napokat, sem az Astronomican sugárnyalábját. Ebből a
hiperjáratból hiányoztak azok a tájékozódási pontok, amelyek
látványához minden navigátor hozzászokott. Petrov úgy látta, hogy
a Hiperhálónak nincs feltérképezhető lineáris szerkezete, az egyes
alagutak látszólag véletlenszerűen csatlakoznak egymáshoz.
Annak, aki vállalkozik rá, hogy végigmegy egy ilyen ismeretlen, kék
ragyogással teli járaton, kellemetlen meglepetésekben lehet része.
Mert ezek az alagutak kicsik voltak, akkorák, hogy hajók vagy
egyéb járművek nem férhettek el bennük. (Petrov gyanította, hogy
léteznek ezeknél sokkal szélesebbek is.)
Azul vállán átázott a ruha a vértől, mégsem eresztette el az
asztropata ernyedt testét. Gyászolta barátját; addig bánkódott, míg
Draco, Zhord és Ey'Lindi megérkezett.
Zhord addig-addig piszkálta Azult, míg a navigátor lefektette Fennix
hulláját a lidérc-csont padlóra. A padlóból néhány szikraszerű pók
bukkant elő. A pókok felmásztak az asztropatára, futkosni kezdtek
rajta. Azul eszelős vigyorral Jaqra nézett. Nem bírta elviselni a
látványt, és meg akart szabadulni a gyász által felgerjesztett
érzéseitől. Zhordnak igaza volt. Most nem mutatkozhat
tehetetlennek. Most nem tarthatják törékenynek.
– Ezek a pókok... Halotti leplet szőnek Fennix teste köré? –
k é r d e z t e .
– Sietnünk kell – mondta Jaq. – Ha az eldák elvesztik a csatát, az
amfiteátrumban harcoló életben maradó Maszk-harcosok
valószínűleg ezeken a járatokon át akarnak majd elmenekülni. Ha itt
találnak minket, végünk. Zephro Cornellan melyik alagúton indult el?
Mert itt volt, nem?
Hogy a Harlekin-ember melyik járatot választotta? Igen, valóban itt
volt, megjelent, de Azul nem látta, merre indult.
A következő másodpercben egy sárga-azúrkék test bukkant fel a
hátuk mögött. Egy fegyver komor csöve meredt a csapatra.
A Császári Öklök kapitánya váratlanul felnyitotta sisakja arclemezét.
– Beszélni akarok veled, inkvizítor – mondta mélyen zengő basszus
h a n g o n .
Barna bőr, sebhelyes arc. Sötét szemek, gyöngy fehér fogak. A jobb
orrcimpájában rubingyűrű vöröslött. Arcán tetoválás: egy szárnyas
ököl összeroppantja a markában lévő koponyát. A homlokán
a c é l r u d a k .
Milyen meghökkentő, hogy az embertelen rombológépezet, a
terminátor páncél egy valódi embert rejt a belsejében!
– Vállalom a pszichikai támadás veszélyét – mondta az űrgárdista.
– Meg akartam mutatni magam.
Ezek szerint az a csőrös arclemezzel ellátott sisak egyfajta
pszichikai páncél. Vért, amely most felnyílt. A kapitány a telep
levegőjét lélegezte, és kitette magát a mentális szennyezés
veszélyeinek. A fegyverétől azonban nem vált meg, nem is
eresztette lejjebb.
– A nevem Lexandro d'Arquebus. Parancsaimat a Birodalmi
Inkvizíciótól kaptam. Az utasítások érvényesek, valamennyihez
csatolták a megfelelő kódot.
Miért beszél kódokról? Igazolni akar valamit? Kétségek gyötrik
talán? Vagy egyszerűen csak képes racionálisan értékelni a
h e l y z e t e t ?
– A Császári Öklök nem csupán a gyilkoláshoz értenek – mondta
d'Arquebus kapitány. – Az eszüket is tudják használni.
Jaq felsóhajtott; oldalába belehasított a fájdalom.
– Tisztában vagy azzal – kérdezte –, hogy az Inkvizíció önmagával
h a d a k o z i k ?
Tudomásod van arról, hogy az Inkvizíción belül létezik egy titkos
Inkvizíció? – Jaq megjelenítette démont formázó tenyértetoválását.
– Felismered ezt a jelet?
A kapitány meghökkent. Természetesen nem ismerte az Ordo
Malleus jelét. Nem is tudta, hogy létezik egy ilyen szervezet. Nem
volt ebben semmi furcsa, hiszen még a köznapi inkvizítorok sem
tudtak róla.
– És ezt? – Jaq most az arcára tetovált hidrát jelenítette meg. –
Baal Firenze megmutatta magán ezt a jelet? A hitbeli elfajzás és az
összeesküvés bélyegét?
Lex elsápadt. Kesztyűs kezével ördögűző mozdulatot tett.
– Ne beszélj előttem eretnekségekről... – mondta, de nem vetett
véget a beszélgetésnek. – Firenze inkvizítor a jelek szerint nincs
tisztában azzal, hogy valójában kicsoda. Vagy inkább azzal, hogy ki
volt – helyesbített.
– Erre már én is rájöttem, d'Arquebus kapitány! Firenze egykor
részese volt a galaxis legocsmányabb összeesküvésének, de
mindent kimostak az agyából, amit erről a dologról tudott. Firenze
engem is rá kényszerített, hogy vegyek részt a konspirációban.
Ennek a jelét láthatod az arcomon. Fellázadtam az eretnekek és
titkos vezetőik ellen. Elutaztam az Iszonyat Szemébe, hogy
megismerjem valódi céljaikat...
– Hová mentél? – kérdezte a kapitány elszörnyedve, ugyanakkor
c s o d á l k o z v a .
– Találkoztam egy mutánssal, egy káoszűrgárdistával. Megöltük. A
bikaemberrel Vitalij Gugol végzett. Az a Gugol, aki azóta már a
démonok játékszere...
– Esküszöm, kapitány, hogy igazat mondok. A Dicsőség Oszlopára
esküszöm, amit a saját szememmel láttam!
– Igazat mond – jegyezte meg Zhord.
– A Dicsőség Oszlopa... – zihálta a kapitány. Egyik ámulatból a
másikba esett.
– Az az oszlop, ha nem tudnád, a Császár palotájában van –
mondta a zömik.
– Persze, persze, az Öklök is ismerik a Dicsőség Oszlopát! Ismerik,
és időnként elzarándokolnak hozzá. Közel, egészen közel áll
Istenünk trónterméhez...
– Mi jártunk abban a trónteremben – mondta Zhord. – Jártunk ott,
azután eljöttünk onnan, tehát nem lehetünk eretnekek. Vagy
legalábbis nem vagyunk olyanok, mint a hétköznapi eretnekek, mint
például Firenze volt, mielőtt kimosták, és felakasztották száradni.
– Hallgass, szószátyár zömik! – csattant fel Jaq. – Ne gondold, hogy
bízom benned!
– Ez fájt – mormolta Zhord.
Ey'Lindi vadul rásziszegett a zömikre, aki ezután jobbnak látta, ha
tényleg befogja a száját.
– Milyen természetű volt az a bizonyos összeesküvés, amelyben
Firenze részt vett? – kérdezte a kapitány kelletlenül.
Jaq megrázta a fejét.
– Mi volt a célja? – folytatta d'Arquebus. – Kik voltak a vezetői?
– Ha ismernéd ezt a titkot, megsemmisülnél.
– Igen. Lehetséges...
– Elég ebből! – Jaq türelmetlenül az amfiteátrum felé mutatott, ahol
még mindig nem ért véget a csata. – Be kell lépnünk a Hiperhálóba,
mielőtt túlzsúfolttá válik. Meg kell találnunk a Harlekin-embert.
– A mi feladatunk is ez volt – mondta a kapitány. – Hogy betörjünk a
Hiperhálóba. Hogy elfogjunk néhány Harlekint. – Keserűen
hozzátette: – És hogy purgáljunk, hogy tisztogassunk, mert... mert
Firenze inkvizítor nem ismerte a saját céljait. Nektek mik a céljaitok?
A kapott parancsok arra köteleznek, hogy Firenze inkvizítort
t á m o g a s s a m .
Ey'Lindi hangja legalább olyan keserű volt, mint a kapitányé.
– Nekem is támogatnom kellene az Officio Assassinorum Callidus
Szentélyét. A kapitány ránézett.
– Olyan... különös vagy.
– Különös mint nő, vagy különös mint idegen lény?
– Huh! – szólalt meg Zhord. – Van még valaki, aki pályázni akar
eme halálosztó hölgy kezére?
– Hamarosan belépünk a Hiperhálóba, kapitány – mondta Jaq
h a t á r o z o t t a n .
A kapitánynak kötelessége lett volna, hogy ezt megakadályozza. Ha
másként nem, hát úgy, hogy megöli Jaqot.
– Hogyan fogtok tájékozódni benne? – kérdezte lassan.
– A Tarotom segíteni fog. Remélem... Az Istencsászár majd utat
mutat nekünk, és '6Bövethetjük a fénylő ösvényt is, ha megmutatkozik
e l ő t t e m .
– Mi az a fénylő ösvény? Én csupán Rogal Dorn fényét ismerem!
Jaq nem válaszolt.
A kapitány szemügyre vette a teremből kivezető három alagút
s z á j á t .
– Melyiken indultok? – Nem mozdult, hogy visszatartsa Jaqot.
Jaq is a kéken ködlő alagutakra nézett, és a zsebébe nyúlt, hogy
elővegye a Tarotját.
A választás a következő pillanatban leegyszerűsödött. A középső
alagút kék homályából egy páncélos, ragadozószerű, epezölden
világító alak bukkant elő...
Tizenötödik fejezet
Hiperháló
Az alak egy űrgárdista, egy Császári Ököl volt. A hiper alagút kék
köde ideiglenesen megváltoztatta páncélja színét.
Amikor meglátta a kapitányt, az Ököl tisztelgésképpen a
mellvértjére csapott kesztyűs kezével. A másik kezében lévő
fegyverrel közben pásztázó mozdulatokat tett, az egyik pillanatban
az elda őrpáncélt viselő alakra, majd a két pisztollyal
felfegyverkezett zömikre mutatott, azután ismét az idegen nő felé
fordult. Dorn nevére! Mi folyhat itt?
Az űrgárdista a parancscsatornán gyorsan jelentést tett
kapitányának a helyzetéről.
– Uram, a felderítőútra induló Wagner őrmester maga mellé rendelt
minket. Behatoltunk a város egyik épületébe, ahol ezekhez hasonló
alagutakat találtunk. Nagy volt a köd, sok az elágazás. Elszakadtam
a többiektől, azután... egyszer csak ide kerültem. Bocsánatodat
kérem, uram. Bocsánatot kérek a káptalanunktól is!
– Erre semmi szükség, Stockman testvér – mondta Lex. – Értékes
információt közöltél. Pihenj! Ez a négy ember nem jelent ránk
v e s z é l y t .
Stockman tiszteletteljes figyelemmel nézett a kapitányára. Lex
„pihenj” vezényszava azt jelentette, hogy lazíthat testtartásán, de
nem könnyíthet a felszerelésén, és továbbra is figyelnie kell. Kicsit
furcsának találta, hogy a kapitány felnyitotta a sisakját, hiszen
éppen ő volt az, aki a csata megkezdése előtt közölte az Öklökkel,
hogy amíg nem jutnak vissza a csapatszállítójukra, senki sem
szabadulhat meg az arclemezétől. Stockman azt is tudta, hogy
jelentését a kapitány nyaka mellé szerelt hangszórókon keresztül a
négy ismeretlen is hallhatta.
A lidérccsont padlón egy aszott kis test hevert. Halott volt, nemrég
lőtték le. Stockman úgy látta, suriken korongok végeztek vele.
Suriken pisztoly pedig csak az elda nőnél volt... Egy ember fekszik a
padlón, akit egy elda gyilkolt meg!
Stockman a legszívesebben azonnal megölte volna a szukát, de
erőt vett magán, és teljesítette a parancsot. Nem mozdult.
– Ez a négy ember a Birodalom ügynöke, Stockman testvér. A nő is
ember, álcaként öltötte magára az idegenek alakját. A kapitány
nyitott vizora...
– Tisztelettel kérdem, uram: más küldetésben járnak, mint mi?
– Igen.
– Tisztelettel kérdem, uram: ők is az eldák egyik hiperalagútján
átjöttek ide?
Ha igen, akkor mi szükség volt arra, hogy feláldozzák a
csatahajókat és a Kobrákat? Az elterelő hadműveletet azért
indították meg, hogy az Öklök le tudjanak szállni az elda telepre.
Mire volt jó ez a színjáték, ha a Birodalomnak már birtokában volt az
a hiper alagutakra vonatkozó információ, amelynek ismeretében
lopva bejuthattak volna ide?
Lehet, hogy az Öklök bevetése, az, hogy megjelenésükkel zavart
kellett kelteniük a telepen, ugyanolyan elterelő hadművelet volt, mint
a csatahajók és a Kobrák támadása? Lehet, hogy álcaként
használták őket, és csupán arra voltak jók, hogy leplezzék azt az
akciót, amelyet ez a szakállas férfi, ez az alakváltásra képes nő, ez
a navigátor és ez a zömik hajtott végre? Lehet, hogy a Firenze
inkvizítor által vezényelt támadás – amely során oly sok Ököl
vesztette életét – meg a heves űrcsata, a sok tízezer ember
feláldozása csak csali volt, amire az eldáknak rá kellett harapniuk?
Vajon d'Arquebus kapitány egész idő alatt tisztában volt ezzel?
Stockman udvarias kérdésekkel elárulta, mi jár a fejében.
– Logikusan gondolkozol, Stockman – válaszolt Lex, aki kitalálta,
milyen megállapításra jutott az űrgárdista. – Jól következtetsz, de
őrizd meg a hited!
A titkos inkvizítor kitalálhatta, hogy a kapitány mire céloz.
– Egy pszipajzzsal ellátott hajón érkeztünk, kapitány, nem pedig a
Hiperhálón keresztül – mondta. – Tudomásom szerint az eldákon
kívül senki sem ismeri a hiperalagutak titkát.
– Wagner őrmester és az emberei ezek szerint most valahol a
Hiperhálóban tévelyegnek – állapította meg Lex.
– Ezt nem tudom, uram – felelte Stockman.
– Meg kell próbálnom meghatározni a helyzetüket. Stockman, a
parancsnokságot ideiglenesen Kempka könyvtárosra ruháztam.
Maradj itt, és ha lehet, védd meg ezt a helyet. Próbáld
megakadályozni, hogy az ellenség elmeneküljön. Valószínűleg ezen
a három alagúton akarják majd végrehajtani a telep evakuálását. Ha
nagy lesz a túlerő, és nem bírod tartani magad, vonulj vissza. Úgy
menj el, ahogy idejöttél. Ne add meg magad. Ne ölesd meg magad
feleslegesen. Közöld a könyvtárossal, mit döntöttem. Sürget az
idő...
A kapitány tehát csatlakozni kívánt Jaq csapatához. El akarta
kísérni őket!
A magányos Ökölnek elég jó esélyei voltak arra, hogy megvédje a
termet a menekülni próbáló eldáktól. Az alagutat viszonylag
könnyen tűz alatt lehetett tartani. Az sem baj, ha a lövedékek nem
találnak rögtön célba: a falakról lepattanva halálos sebeket
okozhatnak. Stockmannak természetesen a hátát is védenie kellett,
mert elképzelhető volt, hogy az ellenség a Hiperhálón keresztül
mögé kerül. Persze még az is előfordulhatott, hogy Wagner
őrmester meg a szakasza egyszer csak előbukkan valamelyik
a l a g ú t b ó l .
Lehet, hogy a szakasznyi Ököl eltévedt a Hiperháló labirintusában?
Egy kapitány felelősséggel tartozik az embereiért. Lexnek meg
kellett keresnie az űrgárdistákat – legalábbis kötelessége volt
megpróbálni a dolgot. Ha esetleg menet közben eltéved... Nos, ez
nem minősülne dezertálásnak. Az pedig részletkérdés, hogy az
inkvizítor és társai véletlenül éppen ugyanabba az alagútba lépnek
be, mint ő.
Jaq elővette a mutánsbőrbe csomagolt kártyapaklit, és kiemelte a
Harlekin-lapot. Cornellan arca most viszonylag tisztán látszott.
Ruhája egyfolytában változtatta színét és mintázatát. Jókedvet
sugárzott magából.
A kártya balra mozdult.
A kapitány figyelmesen megvizsgálta a csuklójára erősített
műszerek egyikét. Talán nem akarta, hogy egy Tarot-lap szabja
meg azt, merre induljon – talán valamilyen méréssel akarta
meghatározni, hol lehetnek elveszett harcosai. Végül megvonta a
vállát (a terminátor páncél utánozta a mozdulatot), és imádkozni
k e z d e t t .
Jaq is elmormolt egy fohászt, és a zsebébe dugta a paklit.
Abban a pillanatban, amikor beléptek a bal oldali alagútba,
meghallották, hogy Stockman tüzet nyitott valamire. Az eldák tehát
máris felbukkantak... A kéken örvénylő köd eltompította a
robbanótöltetek RAAARK-ját.
Bármi is történt Stockmannal, bármi zajlott az alagutak termében,
Jaqot és társait egy világ választotta el az eseményektől. Maguk
mögött hagyták a valóságot, amit addig ismertek, és beléptek egy
másikba.
Elképesztően zavaró és nehéz feladat követni egy spektrális
ösvényt, úgy végighaladni rajta, hogy az ember tudja, talán csak
egy egészen vékony energiahártya választja el a hiperűrtől és a
benne tomboló, vergődő és vonagló démonoktól!
Vagy lehet, hogy a hiperháló energiafalai éppoly erősek és
kemények, akár az adamantium?
Azul Petrovnak, az elda tudomány nagy tisztelőjének erről is
megvolt a maga véleménye, amelyet útközben megosztott a
többiekkel. Talán azért lett szokatlanul szószátyár, mert ideges volt,
de lehet, hogy csak örült, mert végre kielégíthette a kíváncsiságát.
Vagy talán így akart megfeledkezni a kínról, amit az asztropata
halála okozott neki?
A Hiperháló bizonyos régiói talán folyamatos változáson mentek
keresztül. Lehet, hogy a vastag falak megvékonyodtak, és annyira
elgyengültek, hogy a Káosz könnyedén áttörhetett rajtuk.
Lehetséges, hogy a Hiperhálót a réges-rég halott elda mágusok
hozták létre? Vagy tőlük függetlenül létezett, és ők csupán
felfedezték? Az első magyarázat tűnt valószínűbbnek. Talán tényleg
a mágusok építették az átjárókat, amelyek létrehozásuk után
spontán módon növekedni kezdtek, megteremtve saját
elágazásaikat. A teljes Hiperhálót egyetlen élő elda sem ismerte.
Ezek a falak, ezek az alagutak olyan immatériumból készültek,
amely hasonló volt ahhoz a lidérccsonthoz, amit az elda pszi
mérnökök a telepeik és mestervilágaik megépítéséhez használtak.
Talán éppen olyan autonóm volt, mint azok a kísérteties csontok,
azok az önmaguknak parancsoló bordák...
Ez lenne a fénylő ösvény? Nem, ez inkább a rejtélyek labirintusa,
amelyben a Harlekinek mozogtak. Legalábbis azok a Harlekinek,
akik ismerték az itt érvényes rejtélyes törvényeket, akik befolyást
gyakorolhattak a járatokra.
Petrovnak be nem állt a szája. De vajon mennyit tudhat valójában?
Ey'Lindi beszélte az eldák nyelvét, magára öltötte az alakjukat, de
esszenciájuk ismeretlen maradt számára. Az idegen nyelvek
ismerete általában lehetővé teszi, hogy az ember betekintést
nyerjen egy másfajta világszemléletbe. Persze ez a megállapítás
csak akkor igaz, ha az ember felfogja a szavakban, a
kifejezésekben elrejtett titkokat, megérti valódi jelentésüket. Ha ez
nem sikerül, az idegen nyelv hangsorai zajok csupán.
Vajon Jaq és Ey'Lindi mit tudott meg az eldákról és a Harlekinekről
a rövid idő alatt, amíg a telepükön tartózkodtak? A semminél alig
valamivel többet. Mit tudtak meg az éppen lezajló szertartásról és
az idegenek védencéről, Zephro Cornellanról? Csak néhány
információmorzsával egészíthették ki a Zhordtól hallottakat. Eddig a
zömik volt számukra a tudás forrása.
Ha igaz, amit elmondott. Vagy ha legalább félig igaz.
Létezik egyáltalán az univerzumban abszolút és
megkérdőjelezhetetlen igazság?
Talán a Császár halhatatlansága és tökéletes bölcsessége ilyen?
Nem! Vagy az, hogy a Káosz betörni készül az univerzumba, és a
mohó démonok már itt lihegnek a kapuk előtt? Igen... Ezí nem
lehetett letagadni. Ha az ember az igazságban hisz, és az egyetlen
szilárd igazság a Káosszal van összefüggésben, akkor... Talán a
Káoszban kellene hinni? Talán azok választották a helyes utat, akik
hagyták, hogy a Káosz megkaparintsa a lelküket?
Csak a Káosz látszott szilárdnak és megingathatatlannak, minden
más meghökkentően relatívnak tűnt. Ámításnak. Üres fecsegésnek.
Csalásnak, amelynek a brutálisan hithű zelóták a szószólói.
– Megsebesültél – mondta a kapitány Jaqnak.
– A bordám. Semmiség. Lényegtelen. Pszichikai módszerekkel
képes vagyok elűzni a fájdalmat. Legalábbis a javát.
– Sajnálom, hogy rád lőttem. Habár így legalább kiderült, hogy
őszinte vagy.
– Huh! – mondta Zhord. – Még egy pár lövés, és Jaq felállhat az
igazmondás piedesztáljára.
Jaq az egyik kezében a Harlekin-lapot, a másikban a Császár
Kegyelmét tartotta. Ha valamelyik keze üres, gondolkodás nélkül
szájon vágja a csúfolódó zömiket.
– Ne haragudj meg a társamra, kapitány – mondta. – A zömikek
már csak ilyenek. Otrombák és szókimondók. Az elméjük se valami
é l e s .
– Igen, tompák, mint a kopott ceruzahegy.
Az űrgárdista talán tréfálkozni próbál? Nem, inkább zavarban van.
Meglehetősen furcsa helyzetbe került, rosszul érezheti magát.
Elszakadt a társaitól, el a káptalanjától. Egyedül maradt...
– Hívj egyszerűen Lexandrónak, ha megkérhetlek. Nem is, inkább
Lexnek. Így egyszerűbb és gyorsabb.
Könnyen kerülhettek olyan helyzetbe, amelyben sokat jelent a
g y o r s a s á g .
Lehet, hogy Lex kapitány valamilyen szempontból az expedíció
vezérének tartotta magát? Hogyan juthat eszébe ilyesmi, amikor
semmit sem tud Jaq céljairól? Azzal, hogy megengedte új társainak,
hogy „Lex”-nek szólítsák, bizonyos értelemben lemondott erről a
státusról... De ki tudhatta, milyen gondolatok kavarognak a
szokatlanul intelligens űrgárdista fejében, aki egyik pisztolyát a
kezében tartva, lézervetőjét pedig a combvértjén lévő tokban
hagyva haladt az inkvizítor mellett?
Petrov egy lézerpisztoly markolatát szorongatta, Zhord a Császár
Békéjét dédelgette. Ey'Lindi elda páncélján ott himbálózott Jaq
energiapálcája. Egyik kezében suriken-, a másikban tűpisztolyt
t a r t o t t .
A ködös-homályos alagút többször elágazott.
A köd időnként úgy vált két homályfolttá, úgy osztódott ketté, mintha
élő, amőbaszerű lény lenne. Az is előfordult, hogy két alagútág
eggyé olvadt. A kereszteződésekben erős szagokat lehetett érezni:
fahéj- és ámbraillatot, forró olaj és fertőtlenítőszer bűzét. Mindegyik
folyosónak más illata, más bűze volt, de ezeket mindig csak a járat
elején lehetett érezni – néhány lépés megtétele után az orr
hozzászokott. Talán ezek a szagnyomok is segítették a
Hiperhálóban való tájékozódást.
Jaq kétszer is felfedezett néhány pszichikai objektumot, amelyek
úgy festettek, mintha tiltást kifejező elda rúnák lennének.
Egyszer csak egy ködös, végtelennek tűnő térben találták magukat.
A hely valószínűleg a Hiperháló egyik főbb alagútjának részét
képezte, olyan járat lehetett, amelyben akár a vitorlás lidérchajók is
elfértek volna.
Az egyik alagút hajszálérre emlékeztetett, amely mellett a
hártyafalon túl egy sokkal vastagabb artéria futott. Tartani kellett
attól, hogy ha egy csillaghajó halad el a szomszédos széles
járatban, mozgásával megkeveri a kék ködöt, és maga után
szippantja a gyalogos vándorokat. Ha belekerülnek egy ilyen
örvénybe, talán nagyon sokáig sodródnak a Hiperhálóban, míg
végül '62ezuhannak az űr valamelyik szektorába, ahol a légüres
térben szétreped a tüdejük és szétrobban a szemgolyójuk.
Szerencsére hamar elérkeztek egy újabb kereszteződéshez, így
eltávolodhattak a veszélyesnek tűnő hipersztrádától.
Persze az is lehet, hogy feleslegesen féltek, mert még véletlenül
sem találkozhattak volna össze egy nagyobb hajóval. Ki ismerhette
a Hiperháló alagútjainak belsejében érvényes törvényeket?
Jaq egy-egy röpke pillanatra lelkek jelenlétét érezte maga körül.
Mintha szellemek haladtak volna a közelükben. Az első néhány
alkalommal megrémült – attól tartott, hogy száguldó démonok
auráját érzékeli.
Petrov fogalmazta meg a kérdést, amely mindannyiuk fejében ott
k e r i n g e t t .
– Lehet, hogy rajtunk kívül senki sem tartózkodik a Hiperhálóban?
A navigátor elgondolkozott ezen, és érdekes elmélettel állt elő.
Lehetséges, mondta, hogy a különböző időkben útnak induló hiper
vándorok különböző dimenziókban léteznek, és hiába vannak a
térnek ugyanazon a pontján, más idősíkban mozognak. (Ha
egyáltalán térnek lehet nevezni azt, ami a Hiperháló belsejében
van.) Ha ez igaz, akadálytalanul keresztülhaladhatnak más
utasokon, semmit sem fognak megérezni a dologból. Lehet, hogy
ugyanott vannak, ahol más hipervándorok, csak éppen egy perccel
– vagy akár egy teljes órával – korábban, esetleg később foglalják el
azt a bizonyos helyet.
Petrov elmélete kísértetiesen emlékeztetett arra, amit Fennix
mondott a „felsőbbrendű valóságról”, amelyben a múlt, a jelen és a
jövő telepatikus üzenetei egyszerre, ugyanabban az időben
léteznek. (A navigátor persze a helyzetnek megfelelően kissé
átalakította az elképzelést.) A Hiperháló kvázi organizmusának
belsején keresztülhaladó testek talán egy bizonyos metaídőben
bukkannak fel, amelyben a jelen abszolút értelemben nem létezik. A
dolgot leginkább a fényhez lehet hasonlítani, amit egy bizonyos
lencse különböző összetevőire bont...
Igen, a színek! Az ő szemük végig kéknek látta a ködöt.
Abban sem lehettek biztosak, hogy az utazás valóban annyi ideig
tart, amennyit ők érzékelnek. Lex kronométere szerint egy óra telt
csak el az indulásuk óta. Később ugyanez a szerkezet azt mutatta,
hogy már egy teljes hónapja vannak úton. Még később kiderült,
hogy csupán két perce. Az idő úgy összezavarodott, mintha a
Káosz irányítaná a múlását. A kék köd valószínűleg valami
hallucinogén anyag volt, amely nemcsak az organikus elmékre, de a
mechanikus szerkezetekre is kifejtette hatását. Jaq és társai
mindenesetre úgy érezték, csak néhány perc telt el azóta, hogy
magára hagyták Stockmant. Vagy lehet, hogy rosszul emlékeztek?
Lehet, hogy menet közben oly sokszor felidézték azt az utolsó
pillanatot, amit még a szilárd időben éltek át, hogy az emlék az
agyukban valósággá változott?
Az Iszonyat Szemében lévő káoszvilágokon az idő állítólag
elvesztette jelentését. Azokon a bolygókon még léteznek olyan
áruló űrgárdisták, akik Hóruszt szolgálták, és azóta is örökkévaló
démoni időtlenségben élnek...
A Hiperháló mintha a fénylő ellenpárja lett volna annak a sötét
végzetnek. Lehet, hogy az ősi eldák éppen azzal idézték elő fajuk
katasztrófáját, hogy megépítették ezeket az alagutakat? Belevéstek
a hipertérbe egy hatalmas és bonyolult, erőteljes rúnát, az erő jelét,
amely sokágú folyosóvá alakult. A Káosz pusztító erői válaszképpen
önmagukból létrehozták a rúna torz tükörképét, mintegy
körbefolytak az eldák építményét, amelyen aztán átjutottak a
materiális világba.
Talán még az eldák sem értik teljes egészében a Hiperháló
működését. Talán azt sem tudták, mit építenek meg, az alagutak
létrehozásával milyen átjárókat képeznek a valós és a valótlan
világegyetemek között.
A Hiperháló azután továbbfejlesztette önmagát, és most már nem a
kapu, nem az átjáró, hanem inkább a védőfal szerepét tölti be,
amely távol tartja a Káoszt a kozmosztól. Talán ehhez az egészhez
köze van az eldák Kacagó Istenének – annak az istenségnek,
akinek oltárszolgáit Harlekineknek nevezik...
Egy perc.
Egy óra.
Egy örökkévalóság.
Egyetlen másodperc.
Mennyi ideje lehetnek a Hiperhálóban?
Az eldák életritmusa sokkal gyorsabb, mint az embereké.
Reakcióidejük rövidebb, félelmetes sebességgel mozognak. Talán
ők másként élik át a Hiperhálón belüli időtorzulást, mint a hozzájuk
képest csigalassú emberek.
A Harlekin-kártya előre-, egyre csak előrehúzta Jaqot – egészen
addig, míg a kék köd hirtelen megritkult...
Egy lidérccsont falakból létrehozott hatalmas, komor kupola... A
zeniten sötét éjtó terpeszkedett. A falak tövéből felemelkedő erős
fénysugár – egy reflektor pászmája vagy valami erőtér lehetett –
megmutatta az űr egy szeletét.
A gyásztó felszínén vöröses gázoszlopok virítottak és nyúltak ki
elrákosodott izomszálakként. Az oszlopok kavargó felületét
égővörös, vérvörös, halványpiros és sárgásvörös árnyalatú pöttyök
borították. Az émelyítő fátylak belsejében napok pislákoltak,
körülöttük gázlidércek kavarogtak, ocsmány, torz formák.
Az Iszonyat Szeme. Az első kapu, amin keresztül a Káosz
átözönlött a valóságba. A hely, ahol a hányingert keltő fényt sugárzó
izzó kemencék körül egy természetellenes geometria törvényei
szerint létrejött, a hipertéren átjuttatott világok keringtek.
Újra megpillantani a Szemet, ismét ilyen közel (legalábbis kozmikus
lépték szerint közel) jutni hozzá... Jaq gyomra felfordult, amikor
rájött, hova kerültek.
A megfertőzött terület valóban nagyobb, mint száz évvel korábban?
Vagy csak terjedelmesebbnek látszik?
– Ó, szent őseim! – motyogta Zhord.
Azul Petrov hányni kezdett, azután megtörölte a száját. Szétnézett,
és... a távolban megpillantotta a ragyogó sugarat, az Astronomicant,
a Császár jelzőfényét. Lex undorodva vette szemügyre az eléje
táruló látványt.
– Ez a Szem, igaz? Milyen messzire jutottunk!...
Messze... Távol voltak a Sztálindrómtól, távol a Földtől – de közel a
galaxis pereméhez, és közel a Káosz űrgárdistáinak fészkéhez,
meg azoknak a démonoknak és szörnyeknek a lakhelyéhez,
amelyek szétterjesztették a kozmoszban a valóságot és a
józanságot elpusztító kórságot.
– Most szólj hozzá! – nézett Zhord a navigátorra. – Hát nem
egyszerűbb a Hiperhálón keresztül utazni, mint napokon, heteken át
manőverezgetni egy hajót a hipertérben?
– De igen – mormolta Petrov. – Egyszerűbb. De nem jobb. A
Hiperhálónak nagyon sok köze van az immatériumhoz. Veszélyes
benne mászkálni. És túlságosan könnyű.
Huh! Ezt most csak azért mondod, mert félted a munkádat!
– Azul úgy érti – magyarázta az inkvizítor Zhordnak –, hogy a
Hiperhálóban való utazás túlságosan... elegáns. Olyan ez az egész,
mint maguk az eldák. Valahogy sugárzik belőle az önhittség és az
arrogancia. Engem zavar.
– Nem elég fájdalmas – mormolta Lex. – Nem eléggé embert
próbáló. A folyamatos próbatételek sorozata és az állandó önuralom
az, ami segít nekünk a túlélésben.
Petrov helyeslően bólintott.
– Az eldák, úgy hallottam, már éppen elég jól tudják, mi a tragédia.
Ismerik a fájdalmat is. Valami öngerjesztő őrülettel harcolnak, de a
népük valamikor... valamikor régen tényleg elegáns lehetett. Biztos
imádták a luxust meg a hasonlókat.
Szerintem a Hiperháló ezt a végletekig megkönnyített életet
szimbolizálja. Tudtátok, hogy a Maszk-harcosok is ezt használják?
Még a csapataikat is ebben mozgatják. Még belegondolni is
szörnyű, mi történne akkor, ha a Harlekinek a Hiperhálón keresztül
rárontanának a Birodalomra...
A legutolsó mondat hallatán Lex dühödten felmordult. Zhord a
lepusztult tájra mutatott.
– Hát azt mindenesetre nem lehet elmondani, hogy mindenütt
büszkén, elegánsan és luxusban élnek...
– Ez egy mestervilág, igaz? – kérdezte Lex. – Egy valódi
mestervilág. Sohasem hittem volna, hogy a saját szememmel látni
fogok egy ilyet.
Nagyon kevés olyan ember élt a Birodalomban, akinek része
lehetett ebben az élményben, de a különböző történetekből,
valamint az olyan mesékből, amilyeneket Petrov is terjesztett,
mindenki tudott a létezésükről.
– Ez bizonyára az Ulthwé – mondta a navigátor. – Annak kell lennie,
hiszen egészen közel van az Iszonyat Szeméhez. Még mindig nem
szakították el teljesen az élettől.
Az Ulthwé kitartása legendás volt. A Káosz űrgárdistái feldúlták, de
elpusztítani nem bírták.
Ey'Lindi előremutatott. Lex felszisszent.
A növényekkel benőtt, gazos romok, a lidérccsont építmény bordái
között egy széthasadt páncéltest hevert. Lex egész eddigi életében
abban reménykedett, hogy ilyet sohasem fog látni.
Óvatosan elindultak a törmelékhalmok között. A páncélt szarvak,
fémmel befuttatott démonfejek, hitgyalázó jelvények díszítették. A
nyakában gyöngysort viselt. Ahogy közelebb értek, látták, hogy a
„gyöngyök” valójában zsinórra fűzött, gyantába foglalt embriók.
A páncélról valami letépte az arclemezt. A sisak belsejében heverő
koponyára pici pókok szőttek foszforeszkáló hálókat. Az alsó
állkapocs lefittyedt, a fogak helyén hegyes acélpengék meredeztek.
Lex lenyúlt. Talán meg akarta érinteni a fogsort, de meggondolta
magát, és visszarántotta kesztyűs kezét. A hálórétegen látszó apró
dudorok elárulták, hogy a koponya felülete nem sima. A homlokán
szarvak nőhettek, csonttarajok a fejtetőn. A pókok hálója eltakarta a
groteszk deformitásokat, erodálta a Káosz jeleit.
A félig lerombolt csontboltozat (ennek belsejébe érkeztek meg az
utazók, ennek pereme mellett fedezték fel az égen az ocsmány
Szemet) mögött a távolban egy fényesebb kupola állt. A körülötte
lévő hatalmas fák és a smaragdzöld növénytakaró fölé kecses
tornyok magasodtak. Kicsit távolabb egy karcsú piramis emelkedett.
Jaq úgy látta, a mestervilág állapota semmivel sem rosszabb, mint
azé a sok száz, sok ezer bolygóé, amelyeket az emberek
megfertőztek, tönkretettek, megmérgeztek, amelyektől elrabolták
kincseit. Az eldák valószínűleg a közelében lebegő fórtelem, az
Iszonyat Szeme miatt hagyták el ezt a világot. Számukra
lakhatatlanná vált, ám az emberek könnyedén és hamar képesek
lettek volna benépesíteni, „belakni” a háború sebeitől nyögő
U l t h w é t .
Jaq felsóhajtott. Nehezen tudta volna eldönteni, hogy a tüdejébe
szúró törött borda vagy inkább a látvány okoz neki nagyobb
f á j d a l m a t .
Zhord belevizelt a káoszűrgárdista sisakjába. A pókhálók halkan
sisteregve, nedves csomókká válva tapadtak a fémfogú állkapocs
fölötti torz koponyára.
Zhord az egyik zsebéből előhalászott egy marcipánrudat, és
majszolni kezdte.
Lex az arca elé húzta vizorát, és megjelenítette a műszerek által
érzékelt adatsorokat, megvizsgálta páncélja állapotát.
– Azt hiszem, a hulladéktároló egységem nem működik tökéletesen
– mondta, miután felnyitotta a sisakját. Magában imádkozni kezdett
Rogal Dornhoz.
Zhord oldalra hajtotta a fejét.
– Ez azt jelenti, hogy a fémlábaid nemsokára tele lesznek a saját
t r á g y á d d a l ?
Lex előrecsapott fémkesztyűs kezével, de még időben megállította
az öklét, nem változtatta folyékonnyá a zömik arcát.
– A saját hulladékomat két teljes napon keresztül fel tudom
dolgozni, zömik! Ez egy régi típusú, megfelelően karbantartott
páncél. Volt néhány kisebb hibája, de ezeket nemrég kijavították. –
Valószínűleg az ágyékvértjét is kicserélték, mert a damaszkolt
ezüstlemezen tisztán látszott a rávésett rajz, a terminátor páncélos,
villámvetős alak.
– A mellvért mintha egy kicsit karcos lenne – mondta Zhord. Vajon
azért kötözködött, hogy próbára tegye az űrgárdista
t ű r ő k é p e s s é g é t ?
A Lex mellét díszítő széttárt szárnyú sason valóban fel lehetett
fedezni egy-két oda nem illő mélyedést.
– Ezeket egy elda sátánszuka rajzolta rám az energiakardjával. –
Az űrgárdista szinte bocsánatkérően nézett Ey'Lindire. – Már
haldoklott. A legutolsó bevetésünkön történt. Azóta nem tértünk
vissza a kolostor erődünkbe, mert csatlakoznunk kellett Baal
Firenzéhez. – Lex az inkvizítorra pillantott. – Azt hiszem, szükséged
lenne egy orvosi kivizsgálásra. Nem vagyok medikus, de van némi
gyakorlatom a sebek ellátásában. Egy űrgárdistának a teste a
temploma, ezért hitbeli kötelessége tudni, hogyan lehet kijavítani az
apróbb hibákat. Nagyon szívesen segítek. – Ismét Ey'Lindire nézett.
– Persze ha ez az orgyilkos-kurtizán hölgy ugyanolyan jól ért az
anatómiához, mint a gyilkoláshoz... vagy az örömszerzéshez... Ha
inkább azt szeretnéd, hogy ő lásson el, ám legyen.
Lex titokban arra vágyott, hogy lássa, amint Ey'Lindi intim módon
megérint egy férfitestet.
Ey'Lindi bólintott.
– Bocsáss meg, Jaq, hogy eddig nem jutott eszembe a dolog. Az én
számomra nem sokat jelent a fájdalom.
– Hát ez meg hogy lehet? – morfondírozott Lex. Hogyan lehet az,
hogy Ey'Lindit nem érdekli a fájdalom, a gyönyört okozó érzések
legfontosabbika? Hirtelen újra idegennek érezte őt.
– Kivéve persze a mentális fájdalmat – tette hozzá Ey'Lindi.
– Ami a mentális fájdalom keletkezési helyét illeti – mondta Zhord –,
azt bizonyára kiszedték belőled, amikor szétvagdostak, majd újra
ö s s z e r a k t a k .
– Azért viselkedsz így, mert nem érzed jól magad egy elda világon,
kispajtás? – kérdezte Ey'Lindi. – Viszolyogsz tőlük, igaz? Pedig a
Harlekin-emberre úgy tekintesz, akár egy hősre.
Ey'Lindi közelebb lépett Jaqhoz. Az inkvizítor a zömik kezébe
nyomta a Császár Kegyelmét.
– Huh! Most bíztok bennem, vagy nem bíztok? – Zhord a
markolatánál fogta meg a fegyvert.
Jaq hagyta, hogy Ey'Lindi azt tegyen vele, amit akar.
Az inkvizítorról lekerült a szakadt köpeny. Ey'Lindi az ujjai hegyével
végigsimított a páncélon. A feszesen összefont termoplasztik szálak
gyíkbőrre emlékeztetően érdes felületet alkottak. Ey'Lindi ezután
óvatosan megérintette Jaq mellkasát. A férfi felnyögött. Ey'Lindi
lágyan, de határozottan masszírozni kezdte, és közben
Callidus-zsoltárokat mormolt.
Lex kesztyűjén úgy feszültek meg az ujjak, mintha tűzhangyák
csíptek volna a páncél alatt rejtőző testbe.
Zhord még mindig nem hagyott fel azzal a szándékával, hogy
kikészíti a robusztus lovagot.
– Huh, én már ezelőtt is lógtam űrgárdisták közelében... de még
sosem láttam, mi van az ágyékpáncéljuk alatt. Sosem volt alkalmam
arra, hogy együtt zuhanyozzam Birodalmunk legkiválóbb
harcosaival. Ne haragudj, hogy megkérdezem, de...nagyon
érdekelne, hogy a testednek azt a részét is átalakították, amit a
legbecsesebbnek szoktak nevezni? Az ágyékod körüli részre
g o n d o l o k .
Lex figyelmét túlságosan lekötötte az, ahogy Ey'Lindi masszírozta
az inkvizítort. Válaszra sem méltatta a zömiket.
– Mert tudod, olyan sokat hallani arról, hogy titeket génátörökítéssel
szaporítanak – mondta Zhord.
– Ezek szent dolgok! – mordult fel Lex. – A szaporító génjeink a
progenoid mirigyeinkben vannak. – A mellére, azután a nyakára
csapott. – Itt meg itt.
– Ó, ezek szerint egy egész kupacnyi extra szervet belétek ültettek?
Kíváncsi lennék, hogy az eredeti szaporítószerveidet meghagyták-e.
Vagy esetleg kivágták belőled, hogy hely legyen az újaknak?
– Ölj meg egy űrgárdistát, és megtudod! – csattant fel Lex. Hogy
meri ez a törpe megzavarni, amikor Ey'Lindi kezére és az egyre
intimebbnek tűnő masszírozásra akar koncentrálni? – A progenoid
mirigyeink pontosan olyan ivarsejteket termelnek, mint az eredeti
szaporítószerveink. Kielégítettem a kíváncsiságodat, zömik féreg?
– Tulajdonképpen csak arra voltam kíváncsi, hogy hajlandó vagy-e
beszélni ezekről a dolgokról. Hogy mennyire vagy tisztában azzal,
mi van a testedben. Meg arra, hogy a feltuningolt tested által termelt
emberfeletti hormonjaidnak van-e...
bocsánat a kifejezésért... van-e kivezető nyílásuk.
Ey'Lindi közben meglazította Jaq hálópáncélját, és megkereste az
élénk lila foltot, a legutolsó sebet.
– Mik azok a jelek? – kérdezte Lex az inkvizítor felsőtestén lévő
tetoválásokra mutatva.
– Azoknak a démonoknak a jelei, amelyeket Jaq eddig legyőzött.
Lex megremegett a látványtól. Ő a jobb lábszárát védő vérten
hordta az ilyen hadi dicsőségre emlékeztető emblémákat.
– Ide hallgass! – mondta az űrgárdista a zömiknek. – Mi, Öklök,
elfojtjuk magunkban az állati késztetéseket. A művészet
eszközeivel. A faragás számunkra mindennél fontosabb.
– Faragás? Ékköveket csiszolgattok? – kérdezte Azul Petrov
érdeklődve. – Ékkövek felületébe véstek bele mindenféle ábrákat?
– Nem kövekbe, csontokba – válaszolta Lex. – Csatában elesett
fivéreink kézcsontjaiból faragunk szobrokat.
Ey'Lindi befejezte Jaq simogatását, aztán Ráhúzta az inkvizítor
tetovált testére a pikkelyszerű hálópáncélt.
– A hálópáncél gyógyfűzőnek sem utolsó – mondta. – Az ilyen
zúzódások maguktól gyógyulnak. Majdnem úgy tudsz majd
mozogni, mintha semmi bajod sem lenne.
Jaq a vállára terítette köpenyét, azután Lexre és Zhordra nézett.
– Azt hiszem – mondta a zömiknek –, el kellene mondanod Lex
kapitánynak, amit nekünk bevallottal, amikor kihallgattunk. Úgy is
fogalmazhatnék, hogy nem ártana megvilágosítanod. Fedd fel előtte
a titkokat.
Zhord kihúzta magát.
– Ha ragaszkodsz hozzá... – mondta kelletlenül.
A kis fickó levette a fejéről a sapkáját – talán arra számított, hogy
gyökérkefére emlékeztető vörös haja miatt tekintélyesebb lesz a
megjelenése –, a fölé emelkedő páncélkoronás emberi fejre, Lex
csillogó szemébe, gyöngyszerű fogaira és a homlokán látszó
érdemsávokra nézett, majd beszélni kezdett.
– Arról van szó, hogy hőn szeretett Császárod, amikor még
használni tudta a lábait és az ágyéka körüli szerveit, nemzett pár
száz halhatatlan fiút, méghozzá úgy, hogy nem tudott a dologról.
Most sem igazán tud a fiairól, mert pszichikai módon képtelen
érzékelni őket, és...
Zhord befejezte a mondókáját. Lex átgondolta a zömiktől hallott
mesét. Úgy látta, Draco inkvizítor meglehetős szkepticizmussal
vette tudomásul az illuminátok és a Sensejek létezését.
Tehát létezik egy lovagrend, léteznek a Sensej Lovagok, akik a
hosszú-hosszú őrszolgálat után a végső kozmikus csatára
k é s z ü l ő d n e k . . .
Egy káptalan, amelynek tagjai minden tekintetben túltesznek az
űrgárdistákon, de talán még a Szürke Lovagokon is. Létezésük a
Birodalom legőrzöttebb titka...
Mégis kapcsolatba kerültek az eldákkal.
A lator „illuminátok” megpróbálták megvalósítani saját szörnyű
terveiket. Öszeesküvést szőttek. Latrok, akik megrontották az
inkvizítor okát...
Ó, ha most visszatérhetne a kolostorerődbe, és a szent relikviák, a
káptalan trófeái között mindent nyugodtan megbeszélhetne Kürt
K e m p k á v a l !
Lehet, hogy Lex hite alapjaiban megingott? Nem. Rogal Dorn fénye
még mindig beragyogta a lelkét. A jobb keze csontjaiba vésett
nevek erőt adtak neki. Úgy érezte, két halott testvérének minden
képessége beleköltözött. Lehajtotta sisakos fejét. A titok, a tudás,
aminek birtokába került... megviselte. Összezavarodott, de közben
ott motoszkált benne a gondolat, hogy az egészből semmi sem
i g a z .
Az univerzum olyan ragacsos anyagú mocsár, amely könnyen
magába szippantja az embert. Egy Ökölnek azonban szilárdéin kell
állnia. Talán az lenne a legjobb, ha egyes-egyedül megrohamozná
az eldák távolban csillogó városát, és lerombolná a kupolát, a
tornyokat, mindent. Talán ez az élete értelme. Talán soha többé
nem kínálkozik alkalom arra, hogy végrehajtson egy ilyen dicső
t e t t e t .
Az alkalom felkínálkozott, azután elillant...
A közeli romok mögül alakok bukkantak elő. Némelyik éjsötét volt,
ők arany-csillogású sisakot viseltek. Némelyiknek olyan fahéjszíne
volt a félhomályban, mint az űrgárdisták testéből kicsorduló,
meghökkentően hamar alvadó vérnek. Az egyik folyamatosan
változtatta a színét.
Az Ulthwé Temetőőrei voltak. Fekete lobogójukra szomorú tekintetű,
könnyeket ontó szemet festettek. Csillogó fegyverük csöve furcsán
öblös volt.
Mögöttük sátánszukák közeledtek. Sisakjukon félelmetes agancsok
meredeztek, kezükben lézerpisztolyokat és energiakardokat
s z o r o n g a t t a k . . .
És felbukkant egy Harlekin is.
A szukák mesterségesen felerősített sikolya szinte megbénította
Lexet. Az arca elé kellett volna húznia sisakja vizorát, hogy kívül
rekessze a rikoltozást, ám keze nem mozdult. Zhord elejtette a
fegyverét, és szőrös kezét a fülére szorította. Petrovnak
megroggyant a térde. Ey'Lindi felsikoltott, hogy a saját hangjával
elnyomja a szonikus támadás hullámait.
A Temetőőrök lőni kezdtek. Az öblös fegyverekből sűrű folyadék
csapott elő. Nem, nem is folyadék volt, hanem... háló! Hálók
repültek a betolakodók, a hanggal megbénított emberek és zömik
felé. Vibráló, elemi rostokból készült szálaik gyors rezgéseikkel
folyékonnyá változtatják a húst, a csontot, minden szerves anyagot,
amihez csak hozzáérnek.
A felhőszerű hálókötegek Lex, Jaq, Petrov és Zhord fölé értek.
Tizenhatodik fejezet
Párbaj
Ey'Lindit elkerülték a hálók.
Vagyis inkább Eye'ionahdot. Az Ulthwé aranysisakos
Temetőőreinek szemében Ey'Lindi egy őrpáncélt viselő elda volt.
Mozdulatlanul állt, és várt. Csak a szeme villogott. Társai úgy
hadonásztak, mintha láthatatlan ellenfelekkel verekednének. Hiába
erőlködtek, belegabalyodtak a hálókba. Megbotlottak, a földre
zuhantak.
Lex nem esett el. Fegyvere robbanógolyókat okádott magából, ám a
lövedékek már a fekete Temetőőrök és a vérvörös Boszorkák előtt a
földbe fúródtak. A robbanótöltetek aktiválódtak, de csak a talajt
szaggatták szét.
A kapitány terminátor páncéljára is ráhullottak a hálók. A szálak
összehúzódtak, a szövedék zsugorodni kezdett. Az eldák
szerencsére nem elemi rostokból szőtt hálókat lőttek ki rájuk,
amelyeknek szálai azonnal átmetszik az ember testét, hanem
egyszerű gabaly hálókat. Jaq, Zhord és Petrov már a földön
feküdtek. Meg sem moccantak. Rájöttek, ha védekezni próbálnak, a
hálók szálai még jobban rájuk feszülnek. Ha életben akartak
maradni, ha nem akarták, hogy kipréselődjön belőlük az élet, nem
m o z d u l h a t t a k .
A páncélos kapitány jobb helyzetben volt. Ahogy izmai
megfeszültek, a terminátor páncél szervo rostjai érzékelték és
utánozták teste mozdulatait. A gabaly hálókat azonban képtelen volt
leszaggatni magáról. Egyszerűen nem bírta felemelni fegyvert tartó
kezét. Még az ujját sem tudta megmozdítani, hogy levegye a
ravaszról. Megingott, tántorogni kezdett. Mintha egy óriás
dülöngélne egy lassított filmen. A hatalmas sárga-azúrkék légy
hiába próbált menekülni az apró pókok hálójából..
A fegyverébe dugott tár kiürült. A Temetőőrök, a csillámló Harlekin
és a Boszorkák egyre közelebb kerültek hozzá.
– Bátor tett volt! – kiáltott rá Eye'ionahd a támadókra elda nyelven.
A Harlekin ironikusan meghajolt. Maszkja akár a Kacagó Isten
á b r á z a t a .
Vajon a Harlekin látta, valójában ki rejtőzik a páncélban, az elda
testben? A félig lerombolt kupola alatt szerencsére elég sötét volt. A
szomszédos építmény felől átszűrődött némi fény, az égen kavargó
Szem is leküldte ocsmány világosságsugarait, a pókhálók zöldesen
f o s z f o r e s z k á l t a k .
Jaq, Zhord és Petrov fölé Boszorkák tornyosultak. Úgy hajtották le
fejüket, mintha sisakjuk agancsával akarnák átdöfni a férfiak testét.
Energiakardjukat úgy emelték fel, mintha kivégzéshez
készülődnének. Néhányuk körülfogta Lexet. Az űrgárdista lassan,
gyöngyfogát vicsorítva emelgette a tagjait. Hiába erőlködött. Az
eldák arra vártak, hogy alkalom kínálkozzon a megkínzott bika
e l e j t é s é r e .
– Ügyesen átjutottál a Hiperhálón, szertartásőr – mondta a Harlekin
E y e ' i o n a h d n a k .
Ey'Lindi megörült. Ezek szerint nem lepleződött le. A Harlekin látta
rajta, hogy nem a mestervilág felvigyázói közé tartozik, és azt hitte,
hogy a Sztálindróm mellett végrehajtott szertartást biztosító őrök
e g y i k e .
– Az Ulthwé gyászoló Temetőőreit meglepte és felbosszantotta
ezeknek a birodalmi harcosoknak az érkezése – folytatta a Harlekin.
Lex jelenléte talán nem csupán felbőszítette, hanem meg is
rémítette őket. Zavarba jöhettek, amikor felfedezték, de a problémát
gyorsan megoldották. Eye'ionahdnak támadt egy ötlete. Jaq felé
b i c c e n t e t t .
– Ez itt, ez nagyon jól megfelelne a célnak. Őt meg lehetne
v i l á g o s í t a n i .
– Mennyit tud? – kérdezte a Harlekin.
Eye'ionahd agyában gyorsan követték egymást a gondolatok. Ő
nem Temetőőr, de nem is közönséges elda harcos. A Hiperhálón
keresztül érkezett ide, de nem Harlekin. Vajon neki mennyit lenne
szabad tudnia?
Mindent kockára kellett tennie. A lézerpisztolyos, kardos Boszorkák
hatszoros túlerőben voltak. A fekete Temetőőrök még mindig
készenlétben tartották hálópuskáikat, a hátukon pedig ott volt a
lézervetőjük, amit egy-két másodperc alatt kézbe kaphatnak. Mit ér
egy orgyilkos akrobatikus ügyessége, amikor ilyen fürge harcosok
ellen kell küzdenie?
Nyílt ellentámadás? Erre nem is gondolhat. Hazugság és logika. És
rengeteg szerencse. Csak ezek segíthetnek.
– Az inkvizítor tud a Sensej Lovagok őrszolgálatáról – mondta.
– Hah! Pompás trükk! Remek csel!
Trükk? Csel? Vajon jól fordította le a seachmall és a seachran
szavak jelentését?
Valahogy meg kellett tévesztenie a Harlekint. Így, szemtől szemben.
Nehéz lesz. Mesterségesen megnyújtott arca rezzenéstelen maradt.
Határozottan nézett a Harlekin vigyorgó maszkjára.
– Az inkvizítor bedőlt a cselnek – mondta óvatosan.
– Aiee! – rikoltott a Harlekin. – Te nem hiszel a Rhana Dandrában?
Eye'ionahd kétségbeesetten átkutatta memóriáját. Rhana Dandra?
Igen, egy végső harc a Káosz és a materiális univerzum között...
Rhana Dandra. ez volt rá a megfelelő elda kifejezés, aminek csak
most értette meg valódi jelentését.
– A Sensej Lovagok részt fognak venni a Rhana Dandrában –
mondta álságos határozottsággal.
A Harlekin maszkja megvonaglott.
– Csak a Főnix Urak fognak részt venni a Rhana Dandrában! Ha
egyáltalán sor kerül rá. Ha bekövetkezik, a Káosz és az univerzum
is el fog pusztulni. Mindennek meg kell semmisülnie, mert csak így
győzhetjük le a Káoszt.
Főnix Urak, Főnix Urak?... Ey'Lindi ebben a pillanatban annak örült
volna a legjobban, ha képes telepatikus úton tanácsot kérni
Petrovtól, aki rengeteg elda mesét ismer. A baj csak az, hogy
egyikük sem volt telepata.
– A Sensej Lovagok azt hiszik, hogy részt fognak venni a Rhana
Dandrában – helyesbítette előbbi kijelentését.
– Persze ezt a tévedésüket bele is építettük a tervünkbe. – A
Harlekin egyre mogorvább hangon beszélt.
– Vagyis... – kezdte Ey'Lindi. Szándékosan elhúzta a szót, hogy a
Harlekinnek ne legyen türelme kivárni, mit akar mondani, és
befejezze helyette a mondatot.
A Harlekin türelmetlenül megvonta a vállát.
– Vagyis az emberek haldokló császárának akaratereje végül
kudarcot fog vallani. Az ember illuminátok belehajszolják a
Sensejeket abba a klimatikus pszi örvénybe. A haldokló Császár és
a Sensejek összeolvadnak, együtt létrehoznak egy új és potens
inkarnációt, amelyet a Kacagó Isten Nagy Harlekinjei fognak
i r á n y í t a n i .
És a Rhana Dandrát el lehet halasztani. Hát te semmit sem értettél
a Feldúlt Világ szertartásból?
A Harlekin ráhibázott. Ey'Lindi tényleg nem értette a dolgot.
Az eldák tehát azt akarják elérni, hogy a birodalmi hatalom új
köntösbe bújtan újjászülessen, mégpedig azon illuminátok
felügyelete alatt és segédletével, akiket az eldák manipulálnak...
Az eldák soha többé nem tudják visszaállítani a galaxisban hajdani
helyzetüket, soha többé nem játszhatják el a büszke egyeduralkodó
szerepét. Civilizációjuk darabjaira hullott, és szétszóródott. A durva
emberi faj túltett rajtuk, lekörözte őket. Minden jel arra vallott, hogy
az emberiség összetűzésbe kerül a Káosszal. Ez a konfrontáció
galaktikus méretű pusztulást vonna maga után. A Sensejek
áldozata révén az apokalipszis bekövetkeztét el lehet halasztani. Az
eldák titokban a kezükben tartják majd az új hatalom kormányrúdját,
és megpörgetik a sors új kerekét...
Ó, mennyi hasonlóság volt a hidra-összeesküvés és az
illuminát-tervezet között! Rengeteg hasonlóság és rengeteg eltérés.
A hidra-konspiráció résztvevői az emberek, valamennyi ember
mentális szabadságát akarták feláldozni. A „jó” illuminátok ezzel
szemben csupán a Császár fiait...
A Harlekin felhevülve folytatta.
– És az Ifjú Király közben közelebb kerül a Véreskezű Isten
trónusához. És az Ifjú Király közben felemésztődik a szent
agóniában, hogy létrejöhessen belőle az új Isten!
Talán az elda mániás Petrov, talán ő képes lett volna kibogozni, mi
az értelme ennek a sok zagyvaságnak.
A Harlekin maszkja rémisztővé változott.
– Talán a Rhana Dandra közelebb van. mint hittük. A Főnix Urak
állítólag már a Hiperhálóban járnak. Láttál közülük akár egyet is,
míg eljutottál idáig?
– Nem – mondta Eye'ionahd.
– A jövendölések szerint a Főnix Urak most elhagyják a Tunyaság
Zsákutcáit, ahol eddig várták az évszázadok múlását.
Ey'Lindi agya olyan volt, akár a méhkas. Koponyájában
elviselhetetlenül döngtek az új információk. Főnix Urak? Ezek
valami nagy hősök lehetnek... A főnix valamiféle madár, amely egy
mesebeli világon él, és állítólag újjászületik a saját hamvaiból.
Az elda Maszk-harcosok ugyanúgy a páncéljuk megszállottjai
lehetnek, mint a Lexhez hasonló űrgárdisták. A Főnix Urak nyilván a
legőrültebbek mind között. Valószínűleg ősi páncélokat hordanak,
amelyeket egy régi hős hagyományozott rájuk. Viselik a vérteket, és
közben újra és újra felélesztik az egykori hősök szellemét, magukra
öltve azok személyiségét. Hogy mivel csinálják mindezt? Bizonyára
a lélekkövekkel – azokkal a kristályokkal és kavicsokkal,
amelyekben a halott eldák lelkei lakoznak.
Vajon mi a jelentése annak, hogy az egyik Harlekin elrabolta
Eye'ionahd lélekkövét?
Lehet, hogy a Sztálindróm orbitális pályáján keringő telepen
végrehajtott szertartás egyik célja éppen ezeknek a Főnix Uraknak
a megidézése volt? Ki akarták csalogatni őket onnan, ahol azt
várták, hogy az idő elteljen a normál galaxisban?
– Ah, a Tunyaság Zsákutcái – visszhangozta a nő. – A
Hiperhálónak azon keresztútjai, amelyeken megáll az idő, s nem
moccan... – Az idővel összefüggésbe hozott „tunyaság” szónak ez
volt a legvalószínűbbnek tűnő jelentése. Ey'Lindi tudta, vaktában
pufogtatja a szavakat, de folytatta. – Azok az ösvények, amelyeken
az idő eltorzul, ahol az idő visszafelé áramlik...
– Uigebealach – suttogta a Harlekin. – Ha a Nagy Harlekinek
megtalálták azt az ösvényt, ahol az idő visszafelé folyik, akkor
ennek az ösvénynek a pontos helye benne van a Rhana Danára
Jcönyuében, amelyet a Fekete Könyvtárban őriznek. Amikor a
Rhana Dandra elérkezik, magának az időnek is meg kell szűnnie...
– A titkos hely – morfondírozott a nő –, ahol újra létezhet az, ami
egyszer már volt...
Lehetséges volna, hogy az eldák misztikusan abban reménykednek,
hogy az idő visszaforgatásával egy, a valóságot megsemmisítő
kataklizma során képesek vissza állítani fajuk egykori dicsőségét?
Mi a valódi célja a Rhana Dandrának, a valóság és a Káosz
együttes megsemmisítésének? Le akarják nullázni a történelmet? Ki
akarják törölni a valóság és a Káosz keletkezése óta eltelt eónokat?
Lex még mindig nem adta fel a harcot. Páncélja szervói sivítva
erőlködtek, ahogy megpróbálta szétszaggatni az egyre szorosabban
ráfeszülő hálószálakat, ahogy megpróbálta kiszabadítani karját és
lábát. A háló nem akadályozta meg abban, hogy mozgassa a saját
testét. Talán azt akarta elérni, hogy a szálak túlfeszüljenek, és
maguktól pattanjanak el. Neki nem eshetett baja; mintha egy szikla
belsejébe zártan hadakozott volna a gabaly hálókkal. Kitartóan
küzdött, és számítani lehetett rá, hogy előbb-utóbb valami történni
fog: vagy a szétszaggatott hálók hullanak le róla, vagy a terminátor
páncél rendszerei mondják fel a szolgálatot.
Valóban történt valami. Hirtelen és egyszerre túlságosan sok
valami...
A Harlekin maszkja gyöngyszemen fehérré változott, leolvadtak róla
a vonások, a ráncok. Olyan volt az egész, mintha az arca
eltünésével véget akart volna vetni az Eye'ionahddal folytatott
társalgásnak, mintha valami miatt egyszeriben megváltozott volna a
véleménye az előtte álló, ostoba kérdéseket feltevő és még
ostobább válaszokat adó nőről. Kaméleonruhája is átalakult, hirtelen
az Iszonyat Szemének élénk, émelyítő árnyalatai jelentek meg rajta.
A Harlekin felemelte lézerpisztolyát, és célba vette a nő fejét.
A törmelékhalmok mögül előbukkant egy másik fekete csapat, a
Temetőőrök egy másik szakasza. Aranysisakjaik mögött egy
színpompás Harlekin közeledett. Ez az arc... Ezek a vonások!
Zephro Cornellan!
– Harlekin testvérem! – kiáltott fel Cornellan. – Még ne öld meg őt! –
Kezében valami furcsa tárgyat forgatott, amiről az a parittya jutott
Ey'Lindi eszébe, amelyet gyermekkorában vad szülőbolygóján
h a s z n á l t .
A Temetőőrök és a Boszorkák pattanásig feszült idegekkel, ugrásra
készen figyeltek. Ey'Lindi meg sem moccanhatott, mert félő volt,
hogy mozdulatai mögött támadó szándékot gyanítanak, és
egyszerre tucatnyian vetik rá magukat. A Temetőőrök a vállukra
akasztották hálóvetőiket, és maguk elé rántották hosszú csövű
l é z e r v e t ő i k e t .
Ey'Lindi meghökkent, amikor felfedezte, hogy mi az a tárgy, amit az
imént parittyának nézett. Egy szíjra akasztott, pöttyös kavics? Az ő,
vagyis Eye'ionahd lélekköve, melyet a Sztálindróm melletti telepen
rabolt el tőle az a Harlekin!
Cornellan megállt. Szemügyre vette a hálóba gabalyodott foglyokat
és a szálakkal küzdő űrgárdistái, majd Ey'Lindire nézett.
Nevetése akár a gúnyos csengőszó...
– Ezúttal nem te estél kelepcébe, kedveském! – mondta birodalmi
g ó t u l .
Ey'Lindi a legszívesebben mérget köpött volna erre az emberre,
erre a pojácára, aki egyszer – már több mint száz éve – fogságba
ejtette, a hidra gyűrűi közé lökte, és hagyta, hogy a bestia az
agyának gyönyör központ) át ingerelve elviselhetetlen eksztázisban
r é s z e s í t s e .
Cornellan a nő felé dobta a pöttyös kavicsot.
– Azt hiszem, ez a vacak a tiéd.
Ey'Lindi elkapta a kavicsot. A szakadt szíjat összekötötték. A fejére
húzta, a nyakába akasztotta. Ostoba Cornellan! Ürügyet adott neki
arra, hogy megmozdulhasson, hogy használhassa a kezét! Most
már más mozdulatokat is tehet, nem kell attól tartania, hogy az
eldák azonnal megölik ezért.
– A kövedet azért loptuk el, hogy megvizsgáljuk a lelkedet, ami
benne van – magyarázta Cornellan. – El kell mondanom, nem
találtunk benne semmit. Üres kődarab, hitvány vacak, nem egyéb.
Úgy! Tehát az a másik Harlekin azért rabolta el tőle a követ, hogy
kiderítse, Eye'ionahd valóban elda, vagy csak eldának álcázott
v a l a m i .
– Már tudom – mondta Ey'Lindi –, hogy az illuminátjaid semmire
sem jók. Hazugság az egész. Hazugság minden szavad! – Ő is a
birodalmi gót nyelvet használta, mert azt szerette volna, hogy Jaq is
értse, amit mond, hogy az inkvizítor is megtudja azt, amit az elda
Harlekin elárult. Jaq moccanni sem bírt, de minden szót tisztán
hallhatott. – Ami a lovagok őrködését illeti... Ez is csalás, Cornellan!
Szemfényvesztés! Arra akarjátok felhasználni a halhatatlan fiakat,
amire a fiatal psziket használják, akiknek a lelkével a Császárt
táplálják! Fel akarjátok áldozni őket!
Meg akarjátok semmisíteni valamennyit!
A földön fekvő Zhord felnyögött – a hálók szálai egyre jobban
ráfeszültek a nyakára, már alig kapott levegőt. A zömik
rádöbbenhetett, hogy Cornellan őt is becsapta, neki is hazudott.
– Igaz ez, Cornellan? – kérdezte Jaq. Az ajkaira még nem tapadtak
rá a szálak...
– Igaz-e? – rikoltott fel a Harlekin-ember. – Milyen ostoba kérdés!
És én még azt hittem, méltó vagy rá, hogy illuminát legyél!
– Én pedig azt hittem – felelt Jaq –, hogy illuminát csak az lehet,
akiben egyszer már lakozott valamilyen démon.
– Így van. Az lehet illuminát, akit megszállt egy démon, és aki túlélte
ezt a megszállást. Aki segítség nélkül szabadult meg a gonosztól. –
Cornellan az inkvizítor fölé hajolt. – Neked azonban lettek volna
s e g í t ő i d .
– A Császár könnyeire! – mormolta Jaq elborzadva. Az illumtnátok,
akikben vegytiszta gyűlölet van a démonok iránt, arra készültek,
hogy prédaként egy ilyen káoszlény elé hajítsák a testét és a lelkét?
Azt akarták, hogy egy démon beleköltözzön. Mennyi időre? Egy
hétre? Egy évre? Száz esztendőre? És mindezt csupán azért, hogy
neki alkalma legyen kiűzni magából a megszállót. Minderre azért
lenne szükség, hogy beléphessen az illuminátok közé...
– De miért éppen én? – zihálta Jaq.
Cornellan csüggedten, ugyanakkor dühösen legyintett.
– Mert Eldrad Ulthran látta, hogy ez fog történni – mondta. – Mert
így van meg írva a Rhana Danára könyvében, amit a Fekete
Könyvtárban őriznek!
– A Császár fiai...
– A fiai? – vigyorgott Cornellan. – A Császárnak rengeteg fattya
van, de ezek egyedül semmit sem érnek. Együtt viszont, ha
egyesülnek, létrehozhatják a Fiút, az egyetlent. A Nument, a Új
Embert vezérlő fényt. Amikor a fiak feláldozódnak, ami kor elégnek
a transzcendencia tüzében, megújul az emberiség, és minden
démont elűzhetünk. Örökre. Illuminát vagyok, és az én szemem
előtt is megjelent a látomás. Láttam a lelkek máglyáját, Sir Jaq! Ha
megszállottá válsz, és kiűzöd magadból a démont, ha átéled a
borzalmat, és legyőzöd, te is mindent meg fogsz érteni.
– Ami pedig téged illet... – a Harlekin-ember Ey'Lindire vicsorgott –,
...te csak bajt okoztál!
Zephro megpróbált lecsillapodni. Nem engedhette meg magának,
hogy megszállottnak tűnjön a mentorai előtt, akik iránt a
legőszintébb hálát és csodálatot érezte.
Mentorai természetüknél fogva mindenben gyorsan döntöttek,
mindent gyorsan hajtottak végre. Lehet, hogy néha
elhamarkodottan cselekedtek, és talán kiszámíthatatlanok voltak, de
Zephro már régen kiismerte őket. Ismerte őket, és tudta, óvatosnak
kell lennie.
De talán az eldák is megértik, miért vesztette el a fejét. Régóta
munkálkodott ezen az ügyön, és már a siker kapujában érezhette
magát, amikor ez az átkozott orgyilkos egyetlen pillanat alatt
mindent összezavart. Csoda-e ezek után, hogy ingerültté vált?
Dédelgetett terve már majdnem megérlelte gyümölcsét, és
egyszeriben az egész növény kiszáradt. Pedig mindent Jaq
Dracóért, az ő érdekében tett!
Ha Draco megtapasztalja a megszállottságot, ha kiűzi magából a
démont, utána mindent másként fog látni. Megérti majd az ő terveit,
értékelni fogja bölcsességét.
Am most Draco az orgyilkos közbelépésének köszönhetően
összezavarodott, és nem akarja eljátszani a neki írt szerepet. Az
Inkvizíció beleprogramozta a démonok gyűlöletét és a kripli Császár
rothadó dicsőségének imádatát. A program aktiválódott az
elméjében, és kitörölte belőle a józan ész diktálta gondolatokat.
Ó, mindenről ez a hitvány orgyilkos tehet!
Zephro tudta, még nincs veszve minden, de ha sikert akar elérni,
meg kell nyugodnia.
– Dobd el a pisztolyaidat, imposztor! – szólt rá a Harlekin-ember az
orgyilkosra elda nyelven. – Készülj! Most bemutathatod minden
t u d á s o d a t .
Az egyik Boszorka előrébb lépett. A tokjába dugta lézerpisztolyát,
és metsző hangon felkiáltott.
– Kihívom! Enyém a dicsőség!
Ey'Lindinek nem volt más választása, le kellett tennie a fegyvereit.
Persze mindegyiktől nem vált meg – ő maga is egy élő fegyver
v o l t . . .
A Maszk-harcos megvillogtatta energiakardját. Páncélja vérszínű
volt, csak kerek térdvértjei világítottak csont fehéren. Fejét aranyló
sisak védte. A sisakot díszítő agancsok – valójában apró
villámvetők – halálos skorpiófarokként meredeztek. A sisak hátulja
alól fekete hajzuhatag bukott elő. A tincseket összefonták és
belakkozták, úgy néztek ki, akár egy medúza csápjai.
Milyen közel kell kerülnie a Boszorkának ahhoz, hogy Ey'Lindire
lőjön az agancs-fegyvereiből? Vajon a Boszorkák harci illemkódexe
nem tiltja meg neki, hogy rátámadjon egy látszólag fegyvertelen
emberre? A kardját mindenesetre úgy mozgatta, úgy lóbálta, hogy
egyértelműen látszott, egyetlen suhintással le akarja vágni Ey'Lindi
fejét. Vagy lehet, hogy csak az egyik kezét akarja lemetszeni,
azután a másikat, és csak a harmadik csapással távolítja el a
nyakról a fejet?
– Áruló! – ordított a Boszorka.
– Nem, imposztor – helyesbített Cornellan. – Ember, aki egy
metamorfikus szer segítségével öltött magára elda alakot. A teste
álca, nem egyéb.
– Aieeee... – A Boszorkát szemmel láthatóan felingerelte, hogy egy
ember, egy idegen, elda testet merészelt magára ölteni.
Az elda Harlekin, aki annyi titokról fellebbentette a fátylat Ey'Lindi
előtt, már átkozta magát meggondolatlansága miatt. Hogy
követhetett el ilyen szarvashibát? Éppen ő, egy magas rangú
mutatványos! Persze a gyanú már azelőtt felébredt benne, hogy a
Harlekin-ruhás ember megérkezett. Ám már akkor is késő volt.
Amikor felemelte a pisztolyát, a nő már mindent tudott.
– Boszorka nővérem! – kiáltotta. – Szépen kérlek, először az orrát
vágd le!
Lex abbahagyta a hiábavaló erőlködést. Mintha lemondott volna
arról, hogy képes lesz kiszabadulni a hálókból. Miközben a
Temetőőrök és a Boszorkák minden figyelmét lekötötte a készülődő
párbaj, esetleg mégis megpróbálhatná megfeszíteni a terminátor
páncél karjait; megpróbálhatná letépni magáról a szálakat.
Talán most sikerülni fog! Feltéve, hogy Ey'Lindi elég sokáig életben
tud maradni...
– Én nem kapok kardot? – kérdezte Ey'Lindi.
Cornellan elgondolkodott ezen, és a Harlekin is fontolóra vette a
d o l g o t .
– Becsület – mondta az Ulthwé egyik őre.
– Becsület! – visszhangozta a társa.
– I...gen – tette hozzá a Harlekin lassan.
– Ez a nő nagyon veszélyes! – figyelmeztette őket Cornellan. – Ne
adjatok neki fegyert!
A Harlekin nem hagyta, hogy az eldák védence parancsokat
osztogasson neki. Becsületesen, de ugyanakkor óvatosan akart
e l j á r n i .
– Adjatok neki egy kikapcsolt energiakardot! – mondta.
– Rendben, legyen nála egy kikapcsolt kard, de egyszerre két
Boszorkával küzdjön meg! – javasolta Cornellan.
– Sértegetsz? – vicsorgott rá a Boszorka, aki párbajra hívta
E y ' L i n d i t .
Az egyik Boszorka kihúzta kardjából az energiatelepet, és Ey'Lindi
lába elé dobta a fegyvert. Ey'Lindi nem hajolt le, nem vette fel.
– Le akarom vetni ezt az idétlen páncélt – mondta. – Csak zavar a
m o z g á s b a n .
Ezzel sikerült nyernie még egy kis időt. Az elda páncél persze nem
volt sem idétlen, sem ormótlan, és nem akadályozta a mozgásban.
Ey'Lindi a megjegyzéssel csak annyit akart elérni, hogy
elbizonytalanítsa a Boszorkát, aki az övéhez hasonló páncélt viselt.
El akarta ültetni az elda nőben a gondolatot, hogy talán tényleg
könnyebb lenne a harc a vért nélkül.
Volt még egy célja a páncélra tett megjegyzésnek. Valóban le
akarta venni a gyöngyfehér burkot, amely alatt fekete orgyilkos
dresszt viselt. Tudta, minél sötétebb a ruhája, annál nehezebb lesz
követni mozdulatait a félhomályban.
Cornellan óriási hibát követett el azzal, hogy életben hagyta őt.
Lehet, hogy percek múlva utoléri a halál, de ez semmit sem
változtat a lényegen. Cornellan döntésében nem játszhattak
szerepet az érzelmek, hiszen egyszer már majdnem megölette
Ey'Lindit. Mert az, hogy odadobta a hidrának, felért egy kivégzéssel.
Inkább arról lehetett szó, hogy Harlekin-kadétként figyelembe kellett
vennie az eldák természetét. Az eldák önhittek voltak, bíztak
önmagukban, és imádták az efféle látványos, becsületességet és
tisztességet sugárzó jeleneteket.
Ey'Lindi tisztában volt azzal, hogy talán már csak percek vannak
hátra az életéből, de volt még valami, amit meg akart tenni a
hátralévő időben. Végezni akart Cornellannal.
A Harlekin-ember megsejthette, mire készül, mert tisztes távolságba
húzódott tőle. De vajon van-e jelentősége néhány lépésnyi
távolságnak ilyen esetben? Akit egy Callidus-orgyilkos meg akar
gyilkolni, az halottnak tekintheti magát.
Ey'Lindi lassú mozdulatokkal lehámozta magáról a páncélt. Miután
levetkőzött, kihúzta magát. Fekete dressze szorosan a testéhez
t a p a d t .
– A vörös övkendő! Azt is le kell vennie! Az a trükktára! Digitális
fegyverek. Mérgek. Egy fojtóhurok.
– Le kell venni az övet!...
Legyen. Ey'Lindi arra gondolt, hogy harc közben bármikor
felkaphatja az övsálat, vagy kiveheti belőle valamelyik fegyverét.
Felkészült, és kézbe vette a rézmarkolatú kardot. Párszor a
levegőbe suhintott vele, hogy megállapítsa, milyen a súlyeloszlása.
Ellenfele kardjának pengéje körül ködszerű, kék energiaréteg
zümmögött, amely szívdobbanásnyi idő alatt képes átvágni a
kikapcsolt kard acélját.
– Rajta! – mondta a Harlekin türelmetlenül. Maszkja átváltozott:
mintha egy koponyát húzott volna a fejére. Szemei helyén vérvörös
foltok izzottak.
A Boszorka felordított. Ey'Lindi visszaüvöltött rá. Minden erejét
beleadta a kiáltásba. Körözni kezdtek. Felsőtestükkel apró cselező
mozdulatokat tettek. A Boszorka felugrott – olyan kecses volt, akár
egy balerina –, körbefordult a levegőben, és lecsapott.
Ey'Lindi számított erre. Lehajolt, és oldalra vetődött. Tenyerét a
földre tette, ellökte magát, u233 es az ellentétes irányba szökkent. A
Boszorka pengéje csak a levegőt hasította szét.
A Boszorka ismét felrikoltott. Ey'Lindi újra válaszolt. Az elda nő
hangja kissé megzavarta, ám Callidus-reflexei még mindig
tökéletesen működtek. Egyik kezét a földre téve szaltózott egyet.
Kardja hegye megbökte a Boszorka csont fehér térdvértjét. A
páncél erős volt, a penge lecsúszott, de... a találatnak így is nagy
lélektani jelentősége volt.
Ey'Lindi a Boszorka kardjának markolatához szorította fegyvere
tompábbik véget. Az energiapenge közvetlenül az arca előtt
zümmögött. A Boszorka csúf maszkja alig arasznyira vicsorgott. A
elda nő félelmetes gyorsasággal mozgott. Lehet, hogy most fog
tüzet nyitni az agancsfegyveréből? Ey'Lindi oldalra vetette magát.
Gurult, lefékezett, és talpra akart szökkenni.
A Boszorka már mellette állt, és csapásra emelte a kardját. Ó, igen,
először bizonyára Ey'Lindi orrát akarja lemetszeni... Az orra hegyét
akarja leolvasztani a Penge energiaburkával. Ha megcsúszik a
keze, nem csak az orrot, hanem a fél arcot is levágja majd.
Ahogy az energiakard lecsapott, Ey'Lindi maga elé tartotta a
fegyverét. Az energiapenge hátborzongató reccsenéssel érintette
meg az acélt. Ey'Lindi kardja szétmállott. A vibráció olyan erős volt,
hogy megsajdult a csuklója. A kezében tartott markolatból jó
kétarasznyira állt ki a penge csonkja.
Ey'Lindi kivárt egy pillanatig, majd egy hirtelen, szinte folyékony
mozdulattal előredöfött. A Boszorka hónalját vette célba, azt a
pontot, ahol a vállvért a mellvérthez csatlakozik. Csonka
pengéjének fogazott éle beleharapott az elda nő húsába, és
átvágott egy izmot.
A Boszorka kezéből kirepült az energiakard, a törmelékkel borított
földre csattant, és magától kikapcsolódott. Ey'Lindi oldalra nyúlt,
hogy megszerezze és bekapcsolja. A harcképtelenné tett Boszorkát
nem akarta megölni. Ő Cornellant szerette volna elintézni. Örökre...
Ahogy ujjai rázáródtak a kard markolatára, agydermesztő ütés
csattant a fején. Elterült – szárnyaszegetten lezuhant madár volt,
szabad prédája a fürge sasnak.
Ez az automatikus mozdulat, ez az elterülés mentette meg az
é l e t é t .
A levegőt mennydörgésszerű robaj rázta meg.
RAARK RAARK RAARK BRAUM BRAUM BRAUM
R A A A R K A R A A A R K A R A A A R K A
B R A U M A B R A U M A B R A U M A B R A U M A
V i l l á m v e t ő k !
Ey'Lindi felemelte a fejét, és a nyakát tekergetve felpillantott.
Majdnem egy teljes szakasznyi Ököl, közel tíz csodálatos, genny
sárga páncélt viselő lovag nyomult előre, válogatás nélkül
lemészárolva a Temetőőröket és a Boszorkákat.
A támadás meglepetésszerű volt. Az eldáknak mozdulni sem
maradt idejük. A lövedékek darabokra szaggatták testüket.
Az Öklök egyre közelebb értek. A Boszorkák rikoltottak, ám a
terminátor páncélok sisakjai megvédték az űrgárdistákat a szonikus
támadástól. Az egyik Temetőőr furcsa fegyveréből tűzsugár robbant
ki. A lángnyelv körbenyalta az egyik Öklöt; lézersugarak csaptak a
páncéljára. Az eleven fáklyává változott, megvakított űrgárdista
rendületlenül továbbtiport, míg végül beleütközött egy törött
lidérccsont bordába.
A Temetőőrök és a Boszorkák menekülni próbáltak. Az életükért
futottak. Cornellan és a Harlekin egyszerűen eltűnt. Az űrgárdisták
körbefogták a hálókba gabalyodott Lexet meg a fogságba ejtett
férfiakat, és néhány másodperc alatt kialakítottak egy előírásszerű
védelmi kordont.
– Óvatosan, Öklök! – kiáltott rájuk Lex. – Vigyázzatok, az a fekete
nő velünk van!
Ey'Lindi átkutatta a hozzá legközelebb heverő halott Temetőőrök
maradványait. Sikerrel járt: talált két szórófejes palackot.
Mindkettőben olyan oldószer volt, amivel szét lehetett foszlatni a
hálókat. (Az eldák, akik valószínűleg a búvóhelyükre akarták vinni a
foglyokat, nem akartak cipekedni. Bizonyára azt tervezték, leoldják
róluk a hálók egy részét, hogy használni tudják a lábukat.)
Lex hamarosan kiszabadult. Nem sokkal később Jaqról, Zhordról és
Petrovról is lefejtették a szálakat. Zihálva kapkodtak levegő után, és
fájdalmas mozdulatokkal, sziszegve-nyögve próbáltak életet
dörzsölni elgémberedett tagjaikba.
Az űrgárdisták őrmestere felnézett az égre, a csillagok helyén
vöröslő irreális jelenésre.
– Hol vagyunk, kapitány?...
– Az Ulthwé nevű mestervilágon, Wagner. Az ott fent az Iszonyat
Szeme. Hogy kerültök ide? Hogy találtatok meg minket? Hogyan
tudtatok követni bennünket? – Az Iszonyat Szeme... – Jelentést,
őrmester! Jelentést!
* * *
A Sztálindróm orbitális pályáján keringő elda telep lerohanása
közben Wagner egyik emberének sisakja súlyosan megrongálódott.
Goethe testvér arclemezét suriken korongok nyitották fel, de
szerencsére a koponyájában nem tettek kárt.
Egy sebesen mozgó elda ugrott ki a fedezékéből. Feje körül
szénfekete hajzuhatag kavargott, fekete köpenyén egyetlen
ezüstszínű rúna csillogott, amely legalább akkora volt, mint egy
felnőtt zömik. A Varázsló egy hosszú, hegyes pengével Goethére
mutatott. A fegyverből energiasugarak törtek elő. Goethe testvér
megtántorodott. A Varázsló megfordult, és beszáguldott az egyik
közeli épületbe.
Nem sokkal ezután Goethe hallucinálni kezdett. Fantomokat látott.
Megérzései támadtak. Mintha megpillantotta volna a jövőt.
Wagner gyanította, hogy a sérült sisak nem védte meg Goethét a
Varázsló pszichikai támadásától. Mert az az energiasugár, amelyet
a fekete fickó megeresztett, valószínűleg pszi fegyver volt. Olyan
pszi eszköz, amely felébresztette a Goethe lelke mélyén szunnyadó
képességeket. Az űrgárdista pszivé változott, így olyan dolgokat is
érzékelt, amelyekről társai tudomást sem vettek. A szakasz
elvesztette Goethét, de nyert egy pszi társat...
A Varázslót követő szakasz benyomult a kék ködbe, amiről kiderült,
hogy a Hiperháló egyik alagútja. Amikor belevesztek a kékségbe, az
egyik elágazásnál Goethe kijelentette, hogy egy Császári Ököl van
előttük. Érezte az űrgárdista hormonjait. Wagner szakasza követte
Goethét, aki a hormonszagot követve határozottan haladt előre.
Ha Lex vizora nem lett volna nyitva, Goethe talán nem tudja követni
a szagát a Hiperhálóban...
– Goethéből egy nap még könyvtáros lesz – jelentette ki Lex.
Wagner válasz helyett rámutatott arra a mozdulatlan terminátor
páncélra, amelyet még mindig fehér lángok rágtak. Éppen Goethe
volt az, akit az idegenek megsemmisítettek.
– Őrmester! – adta ki a parancsot Lex. – Nyissátok fel a páncélt, és
emeljétek ki a testéből a progenoid mirigyeket.
Végre kellett hajtaniuk a szent cselekedetet, mielőtt még... Mielőtt
micsoda? Visszavonulnak? Hová? És hogyan?
– Hab, lézerszike, sztázisdoboz! Rajta, őrmester!
– Igen, uram!
– Az egyik elda energiakarddal felvághatjátok a páncélját. Gyerünk!
Ey'Lindi gyorsan elmondta Jaqnak, amit a Harlekintől sikerült
megtudnia. Zhord, aki végighallgatta a beszámolót, dühében az
öklével verte vörös sörtés fejét.
– Ó, az a sarlatán! Hogy valamennyi Sensejt fel akarják áldozni? A
hazug! – Zhord hangját szűkölővé változtatta az önvád. – De ha ez
a módja annak, hogy létre jöjjön a Numen és a fénylő ösvény...
Az eldák – vagy legalábbis néhányuk – abban reménykednek, hogy
sikerül átvenniük a galaxis kormány kerekét...
Néhány elda abban reménykedik, hogy képes lesz visszaforgatni az
időt!... Vajon lehetséges ez?
A Főnix Urak a Hiperhálóban járnak...
– A Főnix Urak állítólag ősi, háborút imádó fanatikusok – mondta
Petrov. – Legalábbis ezt hallottam. Nincs otthonuk, nincs
szentélyük, ahová visszatérhetnének.
Aki a Főnix Urak páncélját viseli, olyanná válik, mint a hadistenek.
Vándorolnak, azután eónokra eltűnnek. Biztos a Tunyaság
Zsákutcáin sétálgatnak. Hallottam néhányukról... Neveket is
ismerek. Karandras, a kegyetlen Árnyékvadász. Jain Zar, a
Csendvihar. Ő nőnemű, és állítólag olyan tripla pengéket hajigál,
amelyek mindig visszaröppennek a kezébe...
A Véreskezű Istennek feláldoznak egy Ifjú Királyt...
– A vasisten egy szentélyben trónol – mondta Petrov. – Háború
idején lángforróvá változik. Egy kiválasztott Maszk-harcos
meztelenre vetkőzik, és belép a szentélybe. Senki sem tudja, mi
történik vele, de a szentély előtt hallani lehet a sikolyait. Legalábbis
így beszélik...
A Rhana Dandra könyve, amit a Fekete Könyvtárban, a próféciák
gyűjtőhelyén őriznek. Egy könyv, amelyben a szöveg úgy változik,
ahogy a világ eseményei... Egy könyv, amelyben Cornellan szerint
Jaq Draco neve is szerepel...
– Nos – mondta Petrov –, vajon nincs valami hasonlóság a
Harlekinek és az inkvizítorok között, Jaq Draco? Mindegyikük a
Káosz ellensége. Vajon nem fordult már elő, hogy néhány inkvizítort
bekötött szemmel és erős őrséggel ugyan, de beeresztettek a
Fekete Könyvtárba?
Jaq megdöbbent.
– Hogy jutottál birtokába ennek az információnak? – kérdezte
h e v e s e n .
Jaq az Ordo Malleus tagja volt. Valamikor legalábbis a rend
kötelékébe tartozott. Ennek ellenére nem tudott arról, hogy a
Harlekinek és a titkos inkvizítorok között létrejött volna bármilyen
ehhez hasonló kapcsolat.
Az efféle információkat az Eretnekség Pecsétje alatt kellene tartani!
Igen, az Inquisato Rellnquo tiltása alatt! Jaq megszédült.
– Hogy jutottál birtokába ennek az információnak? – ismételte meg
a kérdést.
– Ez... nem információ. Csak pletyka. Összeraktam azokat a
történeteket, amelyeket a navigátoroktól hallottam. De nehogy azt
hidd, hogy bárkinek bármit elárultam abból, amire rájöttem! Nem,
ezt nem merném megtenni. Már csak azért sem, mert te azonnal
kivégeznél eretnekség miatt. Tudom ám, hogy mennek az ilyen
d o l g o k !
Jaq felnyögött.
Lehet, hogy az elda Harlekinek Zephro Cornellan közvetítésével
egész végig próbára tették őt? Kóstolgatták? Lehetséges, hogy
eközben arra használták, hogy zavart keltsen az Inkvizícióban és az
Ordo Malleusban? Vajon tényleg az a céljuk mindezzel, hogy ő, Jaq
Draco, elszenvedje a démoni megszállottságot, azután
megtisztuljon, és illumináttá válva az eldák érdekeit szolgálja?
Jaq a tenyerébe öklözött.
– Ha meg tudnánk találni ezt a Fekete Könyvtárat, és benne a
Rhana Dandra könyvét!
– Az lenne az igazi, ha el tudnánk lopni – szólt közbe Zhord. – Ezzel
megmutatnánk ezeknek a sznoboknak, ki a legény a gáton! Huh!
Rhana Dandra. Biztos látnokok ezrei rajzoltak bele bonyolult
rúnákat. Jó vastag lehet, és tele betűkkel! Már a könyvtár
megtalálása is komoly feladat, de tegyük fel, hogy sikerül. Ám mit.
kezdünk a könyvvel? Ki olvassa majd el?
– Én nem olvasok elda nyelven – mondta Ey'Lindi. – Csak
beszélem. Ha kell, meg tudnám tanulni a dolgot, de ahhoz
segítségre lenne szükségem.
Zhord keserűen vihogott.
– Egy olyan barát segítségére, mint mondjuk Zephro Cornellan, aki
le akart fejeztetni téged?
– Én már láttam elda rúnákat – mondta Petrov. – Elég bonyolultak.
Sok ezer különböző forma. Én nem beszélem a nyelvüket, csak pár
elnevezés elda formáját ismerem. Ez pedig nem sok. – A szürke
arcú navigátor megcsóválta a fejét.
– Akkor is meg kell találnunk ezt a Fekete Könyvtárat! – jelentette ki
Jaq határozottan. Elővette a Tarotját, azután visszadugta a zsebébe
a paklit. Melyik laptól kérjen tanácsot? Milyen imával kérje a
Császár segítségét? Lehet, hogy újra megjelenik majd előtte a
fénylő ösvény?
Az idő és a hely nem volt megfelelő ilyesmire. Az elátkozott Ulthwén
voltak, és alig néhány perce sikerült elkergetniük a Temetőőröket
meg a Boszorkákat. Az eldák hamarosan visszatérnek. És többen
fognak jönni, mint ahányan voltak. Az Ulthwé lakói számára
valószínűleg egyre ment, hogy a Káosz űrgárdistái vagy a hithű
Császári Öklök hatoltak be felségterületükre. Ellenségnek tartották
mindkét csapatot.
Wagner őrmester visszatért a kapitányához. Páncélja égetthús-bűzt
á r a s z t o t t .
– Ez a tűz valószínűleg ragacstűz, uram. A habbal nem tudjuk
eloltani. A lángok egyszerre emésztik fel a páncélt és a tartalmát.
Goethe megsült. Nem tudom ki emelni a mirigyeit.
– Akkor itt kell hagynunk. Meg kell találnunk az utat, amin
visszajutunk a telepre.
Feltéve, hogy a galaxis másik pontján felépített, sok száz fényévnyi
távolságban lévő telep még mindig létezik. Feltéve, hogy Lex
csapatának többi szakasza még mindig ott tartózkodik. Feltéve,
hogy a Káosz nem vette át a ceremónia irányítását. Feltéve, hogy
legalább egy birodalmi csatahajó épen maradt a Sztálindróm körül
folyó harcok után.
– Mi legyen ezekkel a civilekkel? – kérdezte Wagner. Jaq és a társai
nem voltak ugyan civilek, de az őrmester ezt nem tudhatta biztosan.
– Veletek tartunk – mondta Jaq –, hogy elintézzük az ügyünket Baal
F i r e n z é v e l .
– Ó, persze! – mondta Lex. – Velünk jöttök. Vagyis inkább mi
megyünk veletek. A Tarot-lapod, ha fordítva tartod, talán
megmutatja a visszafelé vezető utat.
A pakli lapjait átitatta a Császár szelleme. De vajon megmutatják-e
az utat a lapok, amelyeket Cornellan egyszer már bemocskolt?
Egy fordított kártya a pusztulásba vezetheti az embert. Egy fordított
kártya talán az Iszonyat Szemének egyik förtelmes káoszvilágára
irányítaná őket.
Megválaszolatlan kérdések, megoldatlan problémák... De el kell
hagyniuk a bolygót. Ki kell kerülniük a mesebeli Ulthwé szektorából.
Amikor már felsorakoztak a romok között kéklő alagút szájánál, egy
fekete Temetőőr ugrott elő a törött, pókhálós lidérccsont fal mögül.
A kezében szellemtüzet okádó fegyvert tartott...
A fegyver felugatott, ám csövéből nem lángok csaptak ki: fényes
gömböket böfögött elő magából.
Abban a pillanatban, amikor az űrgárdisták robbanógolyói cafatokra
tépték a Temetőőrt, a másik oldalról veszett Boszorka-rikoltás
h a l l a t s z o t t .
A ragacstűzcsóva Azul Petrov karját találta el. Jobb karjának alsó
része az ujja végétől a könyökéig egyetlen lánggomollyá változott.
Ruhája olvadt plasztikként csorgott le a földre. A ragacstűz a húsát
r á g t a .
A Petrovhoz legközelebb álló űrgárdista gyorsan habot fújt a
navigátorra, de csak annyit ért el vele, hogy a tűz nem terjedt át a
szürke köntösre és a ráaggatott szalagokra.
Ezt a tüzet semmivel sem lehetett eloltani. A lángok berágták
magukat Petrov bőre, húsa alá, szétperzselték az idegeit, és
lassanként felemésztették a csontjait.
Petrov eszelős magas hangon sikoltozott.
Tizenhetedik fejezet
Káosz
Milyen gyengék az emberek, tűnődött Lex. Milyen hitványak az
űrgárdistákhoz képest! Ez a nyamvadt kis navigátor tíz
másodpercet sem bírna ki a kolostorerőd fájdalmat gerjesztő
iszonyalagútjában. Tíz másodpercen át sem bírná elviselni a neuro
kesztyűvel végrehajtott büntetést. A neuro kesztyűtől az embernek
olyan érzése támad, mintha az egész teste, minden porcikája
lángolna. Ez a navigátor nem bírja a fájdalmat, pedig csak az
alkarja ég.
Lex bal ökle viszketni kezdett, amikor eszébe Jutott az a régi
élmény. Savba mártotta a kezét, és addig tartotta ott, míg leolvadt
róla a bőr, a hús. Csak a csontjai maradtak épen – azok a csontok,
amelyekbe azután belevéste halott testvérei nevét.
Aztán itt van Draco inkvizítor, aki majdnem kidőlt egy parányi
zúzódás miatt. Habár ő úgy viselkedik, mintha már visszanyerte
volna mozgékonyságát. A testéhez tapadó háló-páncél valószínűleg
megakadályozta, hogy elmozduljanak törött bordái.
A navigátor nem hagyta abba a sikoltozást. Ha az egyik Ököl nem
fogja meg az ép karját, talán összeroskad. Petrov magánkívül volt.
Talán kómába esik a sokktól. Akkor végre elhallgatna, csendben
maradna, míg a ragacstűz elemészti a karját, míg a két
elszenesedett faágra emlékeztető csont leválik a könyökízületéről.
Milyen törékenyek az emberek! És milyen furcsák! Itt van ez a
Petrov, aki képes belelátni a hipertérbe. Azt a fájdalmat, azt a kínt
okozó látványt például el tudja viselni...
Milyen kétségbeesetten visít!
– Csinálj már vele valamit! – kiáltott rá a zömik a navigátort tartó
ű r g á r d i s t á r a .
– Szakítsd le a karját az energiakesztyűddel!
Hogy a ragacstűz átterjedjen a kesztyűre?
– Visszamegyek egy energiakardért...
Mielőtt Zhord megfordulhatott volna, Lex elkapta a karját, és
visszatartotta. Felemelte a földről. Ez a zömik, ez valóban ilyen
ostoba lenne?
– Őrmester! – adta ki a parancsot Lex. – A lézerszikéddel vágd át a
navigátor karját! Könyök fölött, a bicepsz alatt!
– Bánt, hogy nem sikerült megmentenünk Goethe progenoidjait,
u r a m . . .
– Használd a szikédet! A cél sokkal alantasabb, mint Goethe
esetében volt, de... tedd meg!
Lézersugarak csapódtak az alagút bejárata mellé;
lidérccsontszilánkok fröcscsentek a levegőbe. A közelben
félelmetes üvöltés harsant. Lex az arca elé húzta a vizorát. A
sátán-szukák visszatértek.
– Még ne, Wagner! Várj! Be kell húzódnunk az alagútba. Mindenki a
k é k s é g b e !
Lex nem tette le a földre a zömiket, magával vitte. Wagner a
sikoltozó navigátort cipelte.
Nemsokára valamennyien az alagútban voltak. A Hiperháló vastag
(vagy talán egészen vékony?) pszichoenergia hártyái választották el
őket a hipertértől.
A csapat utóvédjei három egymás mellett álló űrgárdista képezte.
Hatalmas testükkel elzárták az alagút bejáratát, és felkészültek arra,
hogy bármire rálőjenek, ami megmoccan. Elöl két űrgárdista állt.
Petrov alkarja fáklyaként lobogott. A hús leolvadt a csontokról, a
zsír sercegve égett.
– Rajta! – adta ki a parancsot Lex az őrmesternek.
Wagner felemelte lézerszikéjét.
A navigátor lemetszett alkarja lángolva hevert az alagút padlóján.
Ez lesz az ajándék, amit az eldák kapnak a csapattól. Mert kétség
sem férhetett hozzá, hogy a Boszorkák követni fogják őket. Ez az
égő, félig elszenesedett alkar az egyetlen áldozat, amit az emberi
faj hajlandó bemutatni. Ez a kar lesz a szimbóluma annak, hogy az
emberiség nem fogadja el az eldák ajánlatát, nem hajlandó
eljátszani a neki szánt szerepet, inkább a harcot, az ellenállást
v á l a s z t j a .
Petrov zihálva, elerőtlenedve lógott az Ököl kezében. A lézerszike
nem csupán átmetszette a karját, de be is hegesztette a csonkot.
Ha energiakarddal próbálták volna eltávolítani az égő részt, vagy ha
esetleg leszakítják a kart, a navigátor minden bizonnyal elvérzik.
Azul Petrov beszélni kezdett. Megállás nélkül ömlött ajkáról a szó.
Szavai megdöbbentették Lexet. És megdöbbentették Jaq Draco
inkvizítort is.
* * *
Itt, a Hiperháló bejáratában, ilyen közel a hipertérhez, az iszonyatos
fájdalommal küszködő Azul Petrovnak látomásai támadtak.
Jelenéseket látott. Transzcendentális kinyilatkoztatásban volt része.
Mintha Fennix szelleme érkezett volna hozzá látogatóba, a vak
asztropatáé, aki halála pillanatában felfogta a telepatikus egészet, a
Világot, megpillantotta a Mindent Magában Foglaló Jelet. A halott
Fennix volt az, aki a lelkek tengeréből válaszolt Azul kérdéseire.
Azul harmadik szeme előtt megjelent egy komplex, kísérteties rúna.
Egy elda rúna.
A megtalálás és a nyitás rúnája, magyarázta Fennix. Hangosan
beszélt, mintha nagyon messze tartózkodna.
Képek... Hatalmas, rézveretes, lepecsételt, idegenek által teleírt
kötetek. Ősi könyvek. Bonyolult jelek, lánccal összekapcsolt lapok.
Démoni rajzolatok és ábrák. Szavak, melyek megolvasztják a
szemet, hogy az agy ne foghassa fel őrjítő jelentésüket.
Ébenfekete, labirintusszerű járatok, sötét csarnokok... és termek.
Fénylő, foszforeszkáló könyvekkel teli helyiségek. Az iszonyatos
archívumot őrző. immatériumból lévő vigyázók... Talán
megbilincselt, megszelídített démonok? Az arabeszkekkel díszített
ládikákban őrzött kötetekben leírt formulák megtestesülései?
Fekete... Könyvtár. Fekete... Könyvtár.
– Egy rúnát látok a hiperszememben! – kiáltotta Azul. – Olyan, mint
egy megcsavart, meggörbített rúd... mint egy cikcakkos rács, ami
eltakarja előlem a hiperteret. Az utat mutatja, amely a Hiperhálón
keresztül vezet. Mutatja és diktálja az irányt. Aki ezt a jelet követi,
megérkezik. És nem csupán irányjelző... kulcs is. Fennix volt az
egyetlen, aki belenézett a szemembe. Ó, köszönöm neked, Fennix,
egyetlen igaz barátom!
– Az agónia látomása – suttogta Lex csodálkozva. – Mint Rogal
Dorn fénye...
Petrov hangja megremegett.
– Egy kicsit... halványabb. Máris eltűnik? Lesz időnk rá, hogy
kövessük? Hogyan égethetném bele az agyamba? – A navigátor
lehunyta két normális szemét.
Erősen koncentrált. – Ah, most sokkal, sokkal fényesebb. De...
félek. Félek, hogy megfakul a fény!
Az Öklök mindig használják az eszüket. Lex az agyát erőltetve
gondolkozott. Feltúrta az elméjét, a tudatát, és lenyúlt a lelke
mélyére. Nem szabad feladnia! Kitartónak, keménynek kell lennie,
hogy megtalálja a megoldást. Keménynek! Mint a csont. Mint egy
fekete ékkőként csillogó hiperszem...
– A faragószerszámommal rá tudnám vésni ezt a jelet a
hiperszemedre, Azul Petrov. Csak vezetned kell a kezem...
Rávésem, és akkor mindig látni fogod.
Vajon vannak a hiperszemben fájdalomérző idegek, amelyek mindig
tisztán kirajzolják majd Azul tudata elé a rúna alakú sebhelyet?
Pislognia kell majd? Vagy mereven maga elé kell bámulnia?
– A hiperszemed érezni fogja a fájdalmat, ha belevágok a
szerszámommal? – kérdezte Lex.
Petrov megrázta a fejét. Tagadást fejezett ki a gesztus? Félelmet?
Vacogott a foga.
– Nem tudom... Nem hiszem. Nem.
Most mire mondott nemet? Nem akarja vállalni a hátborzongató
műtétet, ami valójában művészi munka lesz? Vagy nem fogja érezni
a fájdalmat?
– Ember nem élheti túl, ha egyenesen belenéz egy navigátor
hiperszemébe – mondta Ey'Lindi. – Én már láttam, mi történt
azokkal, akik megtették.
– Fennix vak volt – tette hozzá Jaq. – Azért nézhetett bele Azul
Petrov hiperszemébe. Megölöd magad, kapitány, ha utánozni
p r ó b á l o d .
– Ah! – mordult fel Lex. – Nem fogok egyenesen belenézni. Nem
fogom felnyitni a vizoromat. Az űrgárdisták vizora nem olyan, mint
egy... ablak. A képeket nem közvetlenül érzékeljük. Az agyunkba a
páncél optikai műszerei küldik a jeleket. Engem még egy
termonukleáris robbanás fénye sem vakítana meg. Ha a vizorom
eltakarja az arcomat, a szemem gyakorlatilag vak.
– Uram! – szólalt meg Wagner. – Önként vállalom, hogy próbát
t e s z e k .
– Nem, őrmester – mondta Lex udvariasan. – Meg vagyok
győződve arról, hogy a műszereim képesek elviselhetővé szelídíteni
a látványt. Igyekeznünk kell, nincs időnk tesztekre...
Valóban, az idő sürgetett.
A hátvédek tüzet nyitottak. A ködből egy elda teste bucskázott elő.
Még soha egyikük sem látott ilyen harcost. A hulla egy vékony, de
nagy erejűnek tűnő fegyvert tartott a kezében.
Ez a Maszk-harcos nehéz, fekete páncélt viselt. Vörös, rúnákkal
díszített sisakja két oldalából gömbölyű, fülekre emlékeztető
lemezek meredtek ki. A „fülek” valószínűleg távolságérzékelők
voltak. A vékonyka, vörösre festett fegyver hosszú csövének vége
meglepően öblös volt. Rakétavető lenne?
– Huh, huh! – mordult fel Zhord. – Megjöttek a nehézfiúk!
Nehézfiúk – nehézfegyverek. Ebben a látszattérben egy rakéta
detonációja még a páncélos űrgárdistákat is széttépi, azokat pedig,
akik nem viselnek páncélt, masszává változtatja. Vajon a Hiperháló
falai kibírnák a robbanásokat? Vagy megrepednének? Lék támadna
rajtuk, amelyen keresztül a hipertér magába szippantaná az
alagútban lévő testeket?
Az elda harcos valószínűleg nem egyedül érkezett. Társai valahol a
ködben lehetnek.
Lex felordított.
– Fogd meg a navigátort, Wagner! Lassú futás előre!
Mivel Zhord lába túl rövid volt ahhoz, hogy lépést tudjon tartani a
„lassú” futásban előretörő űrgárdistákkal, Lex megmarkolta a
gallérját, és felemelte.
– Ó, szent őseim! Nem hívtam taxit! Kirázod a belemet!...
Hármas elágazás a kékségben. Találomra meghozott döntés: balra!
Egy újabb elágazás. Jobbra!
Jaq egy émelyítően immateriális korlátot érzett maguk előtt. Ha nem
kellett volna menekülniük, megállítja a csapatot. Mire észbe kapott,
már keresztüljutottak a vékony torlaszon, amelyet mintha a túlsó
oldalról pszichikailag meggyengítettek volna.
A kékség hirtelen megsűrűsödött előttük. Undorító fények villantak a
s z e m ü k b e .
Egy barlang szája előtt találták magukat. A képződmény valójában
nem is barlang volt, inkább egy sekély sziklamélyedés, amelyben
legfeljebb három-négy Ököl fért volna el.
Egy meredek, hatalmas sziklákkal teleszórt lejtőt láttak maguk előtt,
melynek alját sötétség takarta. Megfordultak és felnéztek. A lejtő
közepe táján állhattak, amely a fejük fölött folytatódva beleveszett a
f e k e t e s é g b e .
A magasban aprólékosan kidolgozott és díszített, rokokó stílusú
fémtornyokat fedeztek fel. Mintha groteszk formájú hajók
ereszkedtek volna le a hegy oldalára. A tornyok fittyet hányva a
gravitáció törvényeinek, abszurd szögek szárait alkotva álltak
egymás mellett. Közöttük kísértetiesen rossz állapotban lévő hidak
feszültek, amelyeken parányi alakok nyüzsögtek.
Az epe zöld égbolton egy homokórára emlékeztető formájú nap
ragyogott. Valójában két nap forrt össze; sziámi ikrek voltak a
körülöttük feszülő, anyaméhre hasonlító, fénylő gázburokban. Az
abszurd nap látványától megfájdult az ember szeme és lelke.
Hogyan lehet ennyire meghazudtolni a gravitációt? A kettős napnak
már eónokkal ezelőtt eggyé kellett volna olvadnia. Két ilyen égitest
egyszerűen nem létezhet egymás közvetlen közelében!
– Káosz! – lihegte Jaq elborzadva.
Hat Ököl védőkört vont a csoport köré. Alig foglalták el helyüket az
alakzatban, amikor a talaj dőlni kezdett. Ami eddig lent volt, most
felkerült, ami fent helyezkedett el, az most alásüllyedt. Egy-két
másodperc kellett csak hozzá, hogy a talaj vízszintessé váljon. A
sziklák némelyike gurulni kezdett az aktuális „lent” irányába. A
szögletesebb kőtömbök lassan csúsztak előre.
Megszűnt a talaj mozgása, abbamaradt a hátborzongató
i r á n y v á l t á s .
Lehet, hogy ez a hegyoldal egyszer függőlegessé válik, és eltaszítja
magától a sziklákat meg a rajta élő lényeket? Nem... erre nem
kerülhet sor. Ha ilyesmi előfordulhatna, akkor azok a tornyok, a
káoszlények lakhelyei nem állnának itt.
Az Iszonyat Szemében lehetnek. Valószínűleg mélyen behatoltak a
Káosz birodalmába – sokkal mélyebben, mint annak idején az egyik
káoszvilágon landoló Tormentum Malorum. Azon a káoszvilágon
legalább a gravitáció normálisnak tűnt...
A tornyok közötti hidakon mozgolódás támadt; a káoszlények
valószínűleg felfedezték az Öklöket. Meglátták őket? Pszichikailag
érezték meg a jelenlétüket?
Milyen gyakoriak ezek az irányváltások? Mi van akkor, ha ez az
átkozott föld éppen akkor billen meg, amikor Lex nekilát a nagy
pontosságot igénylő faragásnak? Mi történik Azu Petrov szemével,
ha a faragókés esetleg belemélyed?
Wagner leültette a földre Petrovot. Letérdelt mellé, és lefogta, noha
tudta: ha a navigátor nem akar együttműködni velük, nem
kényszeríthetik rá a dologra.
Lex megkérte Ey'Lindit, hogy páncélja egyik külső rekeszéből vegye
elő a faragópengéjét. A szerszámot nem tartotta a keze ügyében,
soha nem gondolt arra, hogy bevetés közben is szüksége lehet rá.
Ey'Lindi elővette, bekapcsolta, és Lex kesztyűs tenyerébe tette a
pengét, azután átadta Jaqnak az energiapálcáját. Oldalra lépett, és
hátat fordított Petrovnak.
Jaq is elfordította a fejét, és a pálcáját szorongatva a tornyokra
n é z e t t .
Lex letérdelt a navigátor elé. Megvizsgálta a rovarszerű arcból
előcsillogó hideg, zöld szemeket. Petrov egyébként sem
egészséges kinézetű arca a karja elvesztése után hamuszürkévé
változott. A fülcimpáiban, az orrában, az alsó ajkán és az állán
pirosló rubinok mintha egy plasztikai sebész által ráfestett jelek
lettek volna...
Lex előrenyúlt, hogy kesztyűvel védett ujjával feltolja a Petrov
homlokán lévő sálkendőt.
– Soha többé nem tudok majd navigálni – suttogta Petrov
gyászosan, és lehunyta közönséges szemeit.
Valóban nem. Ezután, ha a hiperszemével néz, mindig ott lesz
előtte a belevésett rúna.
Petrov hiperszeme olyan volt, akár a megsűrűsödött, ovális formát
öltött sötétség. A halál nem csapott le Lexre, még csak meg sem
szédült. A terminátor páncéljába épített optikai szenzorok
megszűrték és elviselhetővé tették a hiperszem pillantását. Lex
felnagyíttatta a képet.
– Láss hozzá! – mormolta a navigátor. – Déli elhajlás hetven,
felszálló huszonöt...
Azul Petrov kiválóan értett az égi koordináták kiszámításához, egy
szem pedig olyan, akár az űr egyik gömbje.
Lex egy rácshálót vetített a szeme előtt megjelenő képre.
Koncentrált. A Petrov által megjelölt koordinátán villogni kezdett egy
kis Jel.
Wagner erősen tartotta a navigátor vállát. Petrov alig remegett meg,
amikor a faragópenge vége fekete hiperszeméhez ért.
– Felszálló huszonnégy...
Lex rezzenéstelen kézzel nekilátott, hogy rávésse a bonyolult elda
rúnát Azul Petrov harmadik szemére...
Az inverz auróraként érkező éjszaka bársonyfüggöny gyanánt
ereszkedett le a világra. A sötétség eltakarta a megdőlő tornyokat;
az émelyítő égbolton pillogó napokat gyorsan felfalta egy fekete
á r n y .
A sötétségfüggöny megállt, mielőtt még elérte volna őket. A
feketeségben pilleszerű, halványan foszforeszkáló alakok cikáztak.
A pillék megszaporodtak, összegyűltek, és létrehoztak egy
hatalmas, emberre hasonlító alakot, amely szilárd lábakon állt a
kopár talajon. A torony magas lény szubsztanciát szívott magába.
Lex még nem fejezte be a rúna vésését.
Az óriás plazmavetőkre hasonlító tárgyakat tartott a vállain. Kezét
energiakesztyű borította. A megszilárduló rémség bokája körül
árnyak nyüzsögtek. Az apró sötétségfoltok olyanok voltak, mint a
szarvas-tarajos páncél, amelyet Jaqék az Ulthwén találtak.
Az óriás egy Titánnak, a Birodalom egyik kolosszális harci gépének
volt a csúf utánzata. Káosztitán volt, immatériumból teremtődött
lény. Vagy lehet, hogy valóban létezett, és a démoni pillékkel
teleszórt éjfüggöny leple alatt került a betolakodók közelébe.
A kisebb alakok a Káosz űrgárdistái voltak. Ők népesítették be a
megdőlő, hidakkal egymáshoz kötött tornyokat.
A Káosz harcosai támadáshoz készülődtek.
Wagner őrmester imádkozni kezdett, Lex azonban nem hagyhatta
abba a munkáját.
Jaq bizonytalanul a fenyegetően magasló kolosszus felé emelte
energiapálcáját, és elmormolta saját imája szavait.
A következő pillanatban egy döbbenetesen alacsonyan lebegő hold
vitorlázott be a látómezejükbe. A sarló alakú fényképződményen,
mintha nyereg lenne, egy ocsmány lény ücsörgött. Kiguvadt
szemek. Papagájcsőr. A csápos sátánfajzat az óceánok mélyén élő
krakenekre emlékeztetett. Csápjai kötelekké változva hosszan
lenyúltak a hold sarlója alá; az egyik egy kőszikla köré fonódott. A
sátánfajzat maga felé rántotta a tömböt, azután lehúzta róla a
c s á p h u r k o t .
Milyen messze lehet ez a... kraken? Vagy inkább milyen közel?
Milyen közel-távol halad a sarló alakú hold, amelyen utazik? A
távolság és a méret ebben a dimenzióban elvesztette jelentését; itt
minden olyan volt, akár egy rémálomban.
Egy másik csáp az egyik káosz űrgárdistát halászta ki. A páncélos,
brutális test kiemelkedett a sötétségből.
– Nincs rajta sisak! – kiáltott fel az egyik Ököl. – Az a feje!
Az Ököl szemében nem ok nélkül jelent meg az iszony. A groteszk
módon eltorzult káoszharcos förtelmes vonásain eszelős öröm
jelent meg, amikor felfogta, hogy felülhet a démon mellé a szürreális
z s á m o l y r a . . .
Az egyik nap eltűnt, a másik villogni kezdett. A sötétség hol
szétterült a tájon, hol szétfoszlott a nap fényében. A Titán és a lába
körül nyüzsgő harcosok eltűntek, majd ismét megjelentek. Egyre
közeledtek, állandóan változó alakzatban támadtak.
Lex meggyújtotta a vállára szerelt reflektort, de még így is
rettenetesen kellett koncentrálnia, hogy a villogásban be tudja
fejezni a rúna bevésését.
– Elhajlás harmincegy, felszálló negyvenhárom. Igen, igen, már
nincs sok hátra...
Az egyik Ököl felordított. A fény és a sötétség görcsös váltakozása
annyira megzavarta, hogy nem vette észre a közelébe kúszó
csápot. A csáphurok köré fonódott, és felemelte a földről. Az Ököl
emelkedett, egyre feljebb került. A terminátor páncél hiába
erősítette fel minden mozdulatát, nem szabadulhatott.
A fény lüktetett, az Ököl pedig egyre gyorsabban emelkedett felfelé.
Sorsa az volt, hogy a démon prédája legyen, vagy a káosz
űrgárdista áldozata, aki a kraken mellett várakozott a holdsarlón.
– Várj – kiáltotta Jaq, mielőtt az őrmester parancsot adhatott volna
az Öklöknek, hogy lőjék le szerencsétlenül járt testvérüket.
Jaq felemelte az energiapálcáját. Összeszedte minden gyűlöletét,
amit a démonok iránt érzett, s a hatalmas, pusztító pszi energiát
belesűrítette a pálcába. A holdsarlón ülő csápos bestiát célba véve
útjára bocsátotta a sugarat.
A hold megremegett. A sarló alakú hajót láthatatlan hullámok
rázták. A kraken felüvöltött; a káosz űrgárdista zuhanni kezdett a
kősziklák felé. Az Ököl még mindig egyre feljebb emelkedett.
Kapálózott. Rugdalózott. Hiába...
Jaq keserűen felhördült. Melyik megoldás lett volna jobb? Hagynia
kellett volna, hogy az Öklök lelőjék társukat, amíg még lehet? Ha az
áldozat lelke itt, az Iszonyat Szemének mélyén kerül a lelkek
tengerébe, és nem mállik szét... Miféle kínok várhatnak rá? Ha
viszont életben marad, a megrontottak ocsmány-obszcén életét kell
é l n i e .
– Őrmester! Öljétek meg azt az embert, hogy megmentsétek őt!
Wagner elvakkantott egy parancsszót. Lövedékek röppentek az
egyre távolodó célpont felé, ám nem érték el: a helyet megfertőző
Káosz törvénytelenségét betartó tér megváltoztatta röppályájukat.
Hiába minden. Nem érdemes. Takarékoskodni kell a munícióval.
De... talán volt egyetlen lövedék, amely mégis célba talált. Az Ököl
talán mégis meghalt. Vagy csak megsebesült, és most kínlódva
várja a végtelennek ígérkező gyötrelmet.
Közben a villódzásban eltűnő-előbukkanó káosz űrgárdisták
groteszk rovarokra emlékeztető mozdulatokkal még közelebb
csúsztak, másztak, szökdécseltek.
Jaq meglóbálta a pálcáját. Purgáló, démonűző erőt gyűjtött, és...
Ezúttal a Titánra eresztette rá a pálcából előszáguldó sugarat.
A kolosszus megingott. Részeg tántorgással előrelépett – talpa,
fémkarmos lába legalább féltucatnyi káosz űrgárdistát tiport halálra.
A káosz űrgárdisták tüzet nyitottak. Fegyvereik természetellenes,
szokatlan lövedékeket okádtak. A robotdarazsakként zümmögő
tárgyak felhőben szálltak célpontjuk felé. Némelyik irányt változtatva
haladt tovább – mintha önmagát kormányozta volna. A lövedékek
valószínűleg ismerték az irreális világ torz terében érvényes
s z a b á l y o k a t . . .
Az egyik szikla szétrobbant, és Zhord fémszálas dzsekijére
kőrepeszek zuhogtak. Az egyik Ököl sisakja is darabokra hasadt.
A harcképes négy, talán öt Ököl viszonozta a torz páncélokban
közeledő támadók tüzét. Jaq az energiapálcája egyetlen
suhintásával összezavarta a célhoz már egészen közel kerülő
robotdarazsakat, három mégis megtalálta az utat az egyik Ököl
ágyékához. A vért széthasadt; az Ököl összegörnyedt, a földre dőlt.
Kesztyűs keze görcsösen markolászta a földet, míg a testbe
adagolódó drogok megszüntették a fájdalmat. Az Ököl
felegyenesedett. Egy darázslövedék a jobb felső karjába csípett,
egy másik ismét a letépett ágyéklemez mögé csapódott. Az
űrgárdista a földre zuhant.
– A rúna... készen van – suttogta Petrov hátborzongató hangon.
– Vissza! Visszavonulás! – üvöltötte Lex. A faragás annyira lekötötte
a figyelmét, annyira belemélyedt a nagy precizitást igénylő
munkába, hogy amikor felállt, úgy tartotta maga elé az apró pengét,
mintha villámvető lenne.
A z u t á n . . .
Valamennyien benyomultak a barlangba, visszarohantak a
kékségbe. Elöl a három életben maradt Ököl haladt, a hátukat Lex
és Wagner biztosította.
Jaq komoly kárt tehetett a Titánban – a kolosszus
dobhártyaszaggató robbanás kíséretében forró plazmameteorrá
változott. Ám az Öklök és védenceik ekkor már elérték a kékség
fedezékét. A plazmatömeg csak a Káosz űrgárdistáit taszíthatta le a
halál szakadékába...
Az energiatorlasz csak egyetlen pillanatra fékezte le Jaqot. A
pszichikai gátat nem az épeszű univerzum szülötteinek
visszatartására tervezték, ez csak a valószínűtlen világok
teremtményei számára volt áthághatatlan barikád. Gyenge volt már,
nagyon gyenge, és az sem használt neki, hogy Jaq és csapata
keresztültrappolt rajta.
A gátat valószínűleg azért emelték, hogy a káosz űrgárdisták és
démoni famulusaik ne tudjanak átjutni arra a világra, amelyre a
Hiperhálónak ez az alagútja vezetett. Most azonban már nem állhat
ellen sokáig rohamaiknak. A Káosz csahosai beözönlenek majd a
kékségbe, és elérik a feldúlt Ulthwét.
Az Ulthwé sorsa lényegtelen volt. Jaq és társai egészen máshova
akartak eljutni a navigátor vezetésével.
Tizennyolcadik fejezet
Halál
Lex volt az, aki előállt az ötlettel, hogy a csapatnak aludnia kellene
egy keveset, mielőtt elindulnak a legendás Fekete Könyvtár felé.
Ésszerűnek tűnt a dolog. Pro primo: Petrovnak fogalma sem volt
arról, hogy a Hiperhálóban haladva mekkora utat kell megtenniük a
könyvtárig, és azt sem tudta, milyen veszélyeket rejthetnek az
alagutak. Rúnafaragásos hiperszeme – amelyre visszahúzta a
sálkendőt – csak az irányt érzékelte, azt nem, hogy milyen messze
van a cél. Elképzelhető volt, hogy néhány óra múlva eljutnak a
könyvtár bejáratához, de az is éppen ilyen valószínűnek tűnt, hogy
napokig vagy még tovább tart majd a dolog. Persze arra a
lehetőségre is fel kellett készülniük, hogy pillanatokon belül
o d a é r n e k .
Szükségük volt minden erejükre és szívósságukra. Az iramot a
csapat leggyengébb tagjához kellett igazítani. Ez a bizonyos
leggyengébb maga Petrov volt, akit borzasztóan megviselt a karja
elvesztése. Persze ennek az amputációnak megvolt az előnye is
Petrov a karját siratta, és közben nem is igen fogta fel, hogy
gyakorlatilag elvesztette a hiperszemét. Idegei pattanásig feszültek,
és félő volt, hogy összeroppan. Vigyázniuk kellett rá, hiszen nélküle
kudarcot vallottak volna.
Ami a csapat tagjainak idegállapotát illeti, senkit sem lehetett
nyugodtnak nevezni. A történtek még az Öklöket is megviselték. A
szakaszból a kapitányon és az őrmesteren kívül már csak hárman
maradtak. Először a Sztálindróm mellett harcoltak, majd az Ulthwén,
azután pedig szembe kellett nézniük a Káosz seregével... Fizikailag
is kimerültek, de inkább a lelkük fáradt el. Eddig még egyetlen
Ökölnek sem kellett elszenvednie azt, amiben nekik volt részük a
Szem e perverz, torz világán.
Lex tartott tőle, hogy az őrület már ott lappang az Öklök lelkében.
Magáért is aggódott. Az őrület, amit csak a hit fojt el, egy újabb,
túlságosan hamar bekövetkező megrázkódtatás során kitörhet, és
hatalmába keríthed az ember személyiségét.
Pro secundo: a könyvtárat állítólag vad és iszonyatos őrök
védelmezik. Igen, nekik most már a rendelkezésükre áll egy rúna,
amelyet iránytűként, kulcsként és talizmánként is lehet használni, de
vajon megfelelő védelmet nyújt-e majd az őrökkel szemben is?
Pro tertio Petrov szerint a könyvtár hatalmas labirintus.
Jaq Draco járása elárulta, hogy még mindig nem szűntek meg a
fájdalmai. Gyógyulása lelassult; pszichikai forrásait szinte teljesen
kimerítette, amikor energiasugarat lövellt a holdbéli szörnyre, a
Titánra és a darázslövedékekre. Az elcsigázott csapatnak
mindenképpen pihenőre volt szüksége. Túlságosan felpörögtek az
akció során, egy kicsit lazítaniuk kellett.
A Hiperháló egyik zsákutcájába értek. Az egyik mellékjárat
összeszűkült, majd egy kanyar után önmagába vezetett vissza.
Olyan volt, akár egy dróthurok.
Lehet, hogy a Hiperhálónak ezt a részét pszichikai erővel
csavarintották meg? Vagy a hurok természetes képződmény? A
háló állítólag folyamatosan egyre újabb ágakat növeszt, amelyeket
spontán módon összekapcsol a régebbiekkel.
Ha a Hiperhálót egy bizarr idegrendszerhez hasonlítjuk, akkor a
Fekete Könyvtár bizonyára az agy, amelyben minden tudás
e l r a k t á r o z ó d i k .
A zsákutca védhetőbbnek látszott, mint egy két irányból nyitott
alagútszakasz. Az űrgárdisták éberen alszanak; pihenés közben
agyuk egyik fele aktívan működik, míg a másik álomtranszba esik.
Az agymegosztás módszere máskor is előnyös lehet. Ha agyuk
egyik felét megbénítja valamilyen eszméletvesztést okozó méreg, a
másik félteke átveszi a test irányítását.
Pihenés előtt azonban mindkét agyfélteke számára a legfontosabb
az étkezés és a higiénia...
Az űrgárdisták megosztották négy társukkal a magukkal hozott étel
sűrítményeket. (Zhord a dzsekije egyik zsebében valamilyen
finomságot hozhatott magával, amit titkon falt be, nehogy adnia
kelljen valakinek.) Mindenki a saját vizét itta. Szó szerint: az Öklök,
Zhord, Jaq és Petrov egy-egy apró tartályt hordott a lábán. A tartály
összesűrítette a természetes úton távozó folyadékot, megtisztította,
és fogyaszthatóvá tette. „Nehéz víz”, így nevezték az italt.
Ha az utazás több napig tart, kénytelenek lesznek elhagyni a
Hiperhálót, hogy valami ismeretlen világon vagy valamelyik
mestervilágon feltöltsék készleteiket. Egy ilyen kitérő veszélyes
lehet, és az sem volt elképzelhetetlen, hogy miután visszatérnek a
hálóba, ugyanolyan messze lesznek céljuktól, mint amikor
e l i n d u l t a k .
– Egyetlen falat ételt sem szabad elpazarolnunk! – jegyezte meg
Zhord évődve, és kaján vigyorral Petrovra nézett. – Milyen jólesne
most egy darab jól átsült hús, mi, Azul? Nem kellett volna
eldobnunk azt a kart...
– Az túlságosan átsült – mondta a navigátor, aki nem sértődött meg
a morbid tréfán. A zömikek már csak ilyenek.
Ey'Lindi korábban már megvizsgálta Petrov csonkolt karját, és nem
talált rajta fertőzésre utaló nyomot. Az amputációt végrehajtó
őrmester lézerszikéje tökéletesen összeforrasztotta a sebet.
– Nem maradt volna abból semmi, csak szenes csont – sóhajtott fel
P e t r o v .
– Meg jó meleg velő!
– Mihez fogok kezdeni ezután? Feltéve, hogy sikerrel járunk. Csak a
Fekete Könyvtárhoz vezető utat fogom látni, semmi egyebet.
Máshova képtelen leszek eljutni a hipertérben.
– Ide hallgass, Azul – mondta Zhord egészen halkan. – Nem árt, ha
vigyázol magadra. Létezik egy bizonyos Ordo Malleus. Ennek a
rendnek nagyon fontos leszel. Értékes. Ennek az Ordónak minden
egyes tagja odaadná a szemét meg az összes fogát, ha a zsebében
lenne ez az elda rúna. Jaq Dracótól nem kell tartanod; ahhoz
képest, hogy inkvizítor, rendes ember. Más, mint a többi – ki is
ugrott a nyájból. A többi inkvizítor azonban... kegyetlenül elbánna
veled. Igen, ez a legmegfelelőbb szó erre. Kegyetlenség!
– A rúna... a zsebükben? – ismételte Petrov. – Gondolod, hogy a
szememet nélkülem is lehet használni?
– Azul, szerintem az lenne a legokosabb, hogy amikor ennek vége,
megkéred szépen az őrmestert, vágja ki a homlokodból a
hiperszemet. Aztán add oda Jaqnak. Ha megteszed, biztonságban
leszel. Senki sem fog vadászni rád.
– Kar nélkül, szem nélkül... Lehet, hogy belehalnék, ha kivágnák a
szemem. Az agyam része!
– Hát igen, ezt a kockázatot vállalnod kell, Azul. Ha viszont mégis
életben maradsz, senki sem akar majd megölni. Elbújhatsz
valamelyik eldugott bolygón.
– Szép kilátások.
– Egyedül nem tudod megvédeni magad. Kitől várhatsz segítséget?
A navigátoroktól? A Navis Nobilitae fickóitól?
– Lehetséges...
A zömik hiába suttogott, szavait nemcsak Azul Petrov, hanem Jaq
is hallotta.
Ha ennek a hiperszemnek köszönhetően eljut a Fekete Könyvtárba,
valószínűleg vissza tudja szerezni az Ordo bizalmát. Felmentik az
eretnekség vádja alól. Rehabilitálják...
Ó, ostoba vágyálmok! Az Inkvizíció szétszakadt, önmaga ellen
fordult. Mint Baal Firenze példája mutatja, még az Ordo Malleus is
megromlott. Ha sikerül bejutnia az eldák könyvtárába, ő lesz a
legmagányosabb ember az egész galaxisban! Mindenkitől
elidegenedik majd.
Ha így lesz... Ey'Lindi hiányozni fog neki. És egy kicsit talán Zhord
i s .
Mennyi fájdalmat okoz magának azzal, hogy szereti Ey'Lindit!
Micsoda istenverése a szerelem! Milyen eretnekség a vágyon
töprengeni, amikor a feladatra kellene koncentrálnia!
A feladatra?
Valójában mi az ő igazi feladata?
– A káptalanotok rendelkezik monstrumokkal? – kérdezte Ey'Lindi
az Öklök kapitányától.
Lex udvariasan válaszolt ennek a különös, egzotikus személynek,
ennek az idegen áltestbe bújt nőnek.
– Igen, a kincseink között van négy Furinbundus osztályú
rombolómonstrum, valamint három Kontemptor osztályú monstrum.
Szent örökségeink közé tartoznak.
Lex fiatalkorában, a kolostorerőd szkriptóriumában számtalan áldott
órát töltött a monstrumok felépítésének tanulmányozásával. Egy
nap, valamikor a távoli jövőben, a megvívott csatákban szerzett
győzelmei elismeréseként végtagjaitól megfosztott testét talán
behelyezik az egyik ilyen szerkezet belsejébe. Szerves implant,
organikus agy lesz a szent gépben, amelyhez hozzákapcsolják az
idegvégződéseit. Ott lebeg majd a tartósító folyadékban, abban a
keramittartályban, amelyet a Mars körül keringő Adeptus
Mechanicus valamelyik hatalmas plazmacentrifugájában edzett és
formázott adamantium burok vesz körül.
Ő, a „huck”-nak becézett, végtelen tisztelettel övezett Kontemptor
két dupla csövű, szinkronizált villámvetője!... Ó, a másik kincs, a
„Düh” villámvetői és lézerágyúi! Ó, azok a hatalmas mozgatóművek,
a tartályok és a forgó aktuátorok!
Lex szemét kis híján elfutotta a könny, amikor eszébe jutottak az
Öklök kolostor erődjében őrzött gyönyörű és szent kincsek, amikor
megjelentek előtte a szkriptóriumok és a librárium, a testnevelési
csarnokok és pályák, a műtők és a lőterek, és... Dorn kápolnája.
Vajon visszafog még térni ebbe a szent otthonba?
De mi az oka annak, hogy ez a különös, bátor nő éppen a
monstrumok felől érdeklődik?
– Van köztük olyan, amelyikre hatcsövű nehéz géppuskát
s z e r e l t e k ?
– Nincs, hölgyem. Sem a Kontemptoron, sem a Furinbunduson
nincs efféle fegyver...
– A francba!
– ...de természetesen rájuk lehet tenni.
– Áruld el, Lex, azonkívül, hogy nehézfegyverrel szétlőjük, hogyan
lehet kárt tenni a monstrumokban? Mi a legsebezhetőbb pontjuk?
Ey'Lindi még mindig azon töri afejét, hogyan állhatna bosszút Tarik
Zizen... Lex elgondolkozott.
– Ha megsérül a hűtőrendszer és az elhasznált üzemanyag
maradványait eltávolító kompresszor, a monstrum belseje túlhevül...
Feltéve, hogy a hibák észlelésekor nem áll le. A belső aktuátorok
megolvadhatnak, sőt el is éghetnek. Ennek következtében
felmelegszik a monstrum pilótáját körülvevő amniotikus folyadék.
Extrém esetben a pilóta teste megfő. Ha ez bekövetkezik, a
monstrumból fekete füst fog szivárogni, ugyanis a belső hidraulikus
szerkezetek szigetelése gyakran hibás. Ez a hiba egyébként
csökkenti a monstrum erejét és mobilitását.
– Ezt a hűtőrendszert meg a kompresszort nem lehet valamilyen
egyszerű módon lefojtani? Mondjuk úgy, hogy az ember teletömi
ronggyal a nyílásaikat.
Lex felnevetett.
– Csak egy bolond próbálna rongyokkal rátámadni egy monstrumra!
Persze el kell ismernem, ez meglehetősen váratlan akció lenne.
Ey'Lindi folytatta.
– Milyen szűrőberendezések akadályozzák meg, hogy mérgező
gázok és toxinok jussanak a monstrum belsejébe?
– Neked csak annyit kell tenned, Ey'Lindi – kottyantott közbe Zhord
–, hogy előadsz egy sztriptízt a monstrum előtt. Garantálom, hogy a
pilóta belehal az izgalomba! Ha mégsem, amikor a pilóta eléggé
elkábul, ugorj fel a hátára, és a ruháidat tömd a hűtőrendszer
nyílásaiba. Ezután már csak fél órát kell ott ücsörögnöd a tetején,
hogy eléggé felforrósodjon a helyzet. Ha a monstrum burka égetni
kezdi a feneked, biztos lehetsz benne, hogy a pilótának annyi.
Lexet bosszantotta Zhord bárdolatlansága.
– Elég a szóból, zömik! – mordult rá, majd Ey'Lindi felé fordult. –
Mellesleg, hölgyem, csodálatos volt a párbaj, amit az Ulthwén vívtál.
– Lex nem szokott hozzá, hogy nőkkel beszélgessen, ezért csak
nehezen buktak ki belőle az elismerő szavak. – A stílusod egészen
eredeti. Megizzasztottad az ellenfeledet. Mi, Öklök is szoktunk
párbajozni. A talpunkat hozzárögzítjük a külön erre a célra
kialakított párbajblokkokhoz, amelyek nem teszik lehetővé a
v i s s z a v o n u l á s t .
Ey'Lindi furcsálló tekintettel nézett Lexre.
– A Harlekinnel vívott szópárbajod is lenyűgöző volt – tette hozzá a
kapitány. – az Öklök is használják az agyukat, és tisztelik azokat,
akiknek megvan a magukhoz való esze.
Ey'Lindi bólintással köszönte meg a kapitány dicséreteit.
– Tudod, hogy most udvarolni kezdtél neki? – kérdezte a zömik
Lextől. – Vigyázz, nehogy féltékennyé tedd Jaqot!
– Neked elment az eszed, zömik! – jelentette ki Lex. – Ami a
féltékenységet illeti Véleményem szerint sok közönséges emberi
lény és zömik irigyli az űrgárdistákat testi és lelki tisztaságuk,
valamint megerősített testük miatt.
– Huh! Helyben vagyunk! A test, az valóban fontos!
– Pofa be, Zhord! – mondta Ey'Lindi. – Elég ebből. Callidus vagyok.
– Egy inkvizítor ágyasa vagy! – vágta rá Zhord leplezett, de
nyilvánvaló irigységgel.
– Te, Zhord – kérdezte Ey'Lindi váratlanul –, véletlenül nem volt egy
feleséged, Alcit Grizzynek hívtak?
– De volt! – kiáltotta a zömik. – Volt, esküszöm! Görbüljek meg, ha
nem volt!
A mozdulat, amivel Jaq a pici tömjénes dobozból kieresztett egy
kevés illatos füstöt, olyan volt, mintha a lakását illatosítaná be az
imádott nő érkezése előtt.
– Imádkozzunk elalvás előtt – mondta. – Az ima balzsam a léleknek,
és elűzi a rémálmokat.
Milyen ima lehetett az, amelyet egy arany trónprotézisbe zárt
skizoid roncsnak címeznek?
Ezt a roncsot meg kell menteni! Át kell alakulnia, Numenként újjá
kell születnie, hogy vezethesse az Új Embereket. De hogyan
lehetne ezt elérni? A Rhana Dandra máglyájával, amire rávetjük az
Istencsászárt és a fiakat is? Tűzzel lehet új rendet teremteni?
Tűzzel, amelyből főnixként egy sokkal erősebb, kevésbé elkínzott
Isten születik majd? Egy olyan isten, aki anélkül hogy tudna róla, az
elda Harlekinek hűbérese?
Jaq mégis imádkozott, és annak ellenére, hogy nem volt űrgárdista
káplán, az életben maradt Öklök utánamondták a szavakat. Lehet,
hogy ezek a szavak már régen elvesztették valódi tartalmukat, az
emberek többsége talán rutinszerűen ismételgette, ám a hiper
alagútban imádkozó kis csoport tagjaiból nem hiányzott sem az
áhítat, sem a vallásos szenvedély.
Az utazók az ima után lefeküdtek, és álomba vagy nyitott vizoraik
mögött félálomba merültek.
Lex egy darabig még halkan beszélgetett Wagnerrel. Mivel Kempka
könyvtáros nem volt mellette, az őrmesternek mondta el Baal
Firenzével kapcsolatos aggályait.
Azul Petrov azokkal a szavakkal ringatta álomba magát, amelyek a
lelkek tengerében lévő Fennixtől érkeztek hozzá.
Kis idő múlva mindenki elcsendesült, s az alagútban csak az alvók
szuszogását lehetett hallani.
Jaq felriadt.
A kék ködben egy masszív, aranyberakásos vörös páncélt viselő
alak állt, A széles vállakat védő vértlemezekre horogkereszteket
festettek, bojtokat akasztottak: térdvédői koponyákat formáztak,
ágyékvértje arany szkarabeusz volt.
A vállak mögött vérvörös denevérszárnyként egy kétélű bárd
m e r e d e z e t t .
Az arcot őszes szakáll keretezte. Az érzéki ajkak keserűen
megkeményedtek. A jégkék szemekből melankólia sugárzott.
Jaq önmagát látta. Olyan páncélt viselt, amilyet még soha.
Megjelenése majdnem olyan volt, mint a terminátor vértes
ű r g á r d i s t á k é .
Ez a másik Jaq vajon a megvilágosodott Jaq? Az, aki illumináttá
v á l t ?
– Fordulj vissza! – reccsent rá a páncélos Jaq. – Ne menj tovább!
Nem szabad! Higgy nekem, Olviára esküszöm, hogy igazat
m o n d o k !
Olvia? A páncélos Jaq fájdalmasan ejtette ki a nevet.
A fekvő Jaq lelke mélyén mintha fellobbant volna egy metsző fényű,
perzselő lángú fáklya. Emlékezett...
...a Fekete Hajóra, amely valamikor a Földre vitt egy Jaq Draco
nevű naiv, fiatal pszit...
...arra a halálra ítélt lányra, akit megpróbált megvigasztalni az
iszonyatos hajó fedélzetén, amely szinte vibrált rettegő utasainak
félelem gerjesztette pszi hullámaitól.
Olvia. Igen. Egy lány.
Az egyetlen nő, akivel Ey'Lindi előtt intim kapcsolatot létesített.
Rövid volt az együttlétük, de emléke örök marad.
Már alig tudta felidézni Olvia ovális arcát.
Mi lehet az oka, hogy ez a páncélos Jaq-utánzat éppen Olvia
nevére esküdözik? Talán ennek a titkos, rövid szerelmi ügynek a
megemlítésével akarja bebizonyítani, hogy ő valóban Jaq Draco?
– Menj vissza! – ismételte a látomás.
Jaq megérezte a pszichikai támadást, az akaratereje gyökerei ellen
indított rohamot. A páncélos Jaq minden eszközt felhasznált arra,
hogy visszafordítsa...
Ez az alak... nem lehet más, mint a Fekete Könyvtárhoz vezető út
őreinek egyike. Az embert semmi sem rettentheti meg jobban annál,
mint hogy találkozik fenyegető és ellenséges önmagával.
– Ego te exorciso! – kiáltotta Jaq, és kieresztett a pálcájából egy
s u g a r a t .
A fantom kétségbeesetten felkiáltott; a vörös-arany páncél a
levegőbe emelkedett és hátrasodródott. Egyre távolabb került, s
végül eltűnt.
Jaq társai közül senki sem moccant. Hogy lehet az, hogy semmit
sem hallottak meg?
Felébredt. Lehet, hogy csak ebben a pillanatban tért magához? A
páncélos Jaq-utánzat csak álom volt. Rémálom. Saját elméjének
mélyén megteremtődött az az alak, az a fantom, amelyben testet
öltöttek elfojtott félelmei.
Ha a kísértet a tudatalattijából bukkant fel, akkor miért nem
Ey'Lindire esküdözött? Miért éppen a már-már feledésbe merült
mára? Fortélyos szellem volt, aki pszichikai csapdába akarta csalni.
Meg kell próbálnia visszaaludni. Muszáj pihennie...
A félálomban lévő űrgárdisták elméjének mindkét fele éber lett.
Ey'Lindi tudat alatt hallotta az alvó harcosok légzését, azután pedig
szuszogásuk hiányát. Az űrgárdisták lezárták sisakjukat.
Ey'Lindi felemelte a fejét.
A zsákutca bejáratánál egy riasztó külsejű, hajlott hátú alak állt.
Aranyszegélyes, csont fehér sisakja alól kilógtak hosszú, hószín
haja tincsei. A maszk egy sztázisba merevedett vadállat pofájára
emlékeztetett – egészen addig, míg az ajkak közül ki nem szakadt
az irtózatos, megsemmisítő erejű rikoltás. A karcsú testet fekete
páncél védte. A lábvért alsó része kecskepatához hasonlított. Az
alak háta mögött... hosszú, fehér farok tekergett, amelyet
középtájon vérvörös fémpánt fogott körbe.
A lény energiakardot tartott a kezében. A kéken vibráló penge
karhosszú volt. A másik kézben egy hárompengés, körfűrészre
emlékeztető tárgy kéklett.
A nő leginkább az elda Boszorkákra hasonlított. Az ősük lehetett,
minden Boszorkák esszenciája. Az, hogy csupán pengékkel volt
felfegyverezve, valahogy primitivvé változtatta. Halálosan primitívvé.
Ősi, elementáris erejű hősnővé.
Nesztelenül, rezzenés nélkül állt. Várt.
Ey'Lindi egyetlen pillanat alatt magához tért.
Az Öklök megmozdultak. A páncélok halkan csikorogtak. A
fegyverek lassan felemelkedtek.
A tripla penge hirtelen kiröppent a lény kezéből. Energiaburokkal
körülvett hajítókorongok voltak. Átmetszették az egyik Ököl vizorát –
a csőrszerű arclemez üvegként törött össze –, majd mintha
szárnyuk lenne, visszaröppentek a fehér hajú nő kesztyűs kezébe.
Félelmetes pengék, halálosztó sólymok...
A nő elkapta őket, és mielőtt az Öklök fegyverei kiokádták volna
magukból a robbanótölteteket, fázist váltott.
– Tüzet szüntess!
A támadó eltűnt.
Az egyik Ököl megtántorodott és összeroskadt. Lex letépte a vizora
maradékát, és a sisak belsejére irányította a vállára erősített
l á m p á t .
A penge átmetszette az Ököl homlokát. A sebből véresen csorgott
elő az agyvelő.
Az Ököl még élt, de soha többé nem lesz képes rá, hogy
értelmesen gondolkodjék. Szájából nyál csorgott. A szeme tompává
v á l t .
– A Főnix Urak állítólag itt járkálnak a Hiperhálóban – mondta
Ey'Lindi halkan. – A Harlekin legalábbis ezt mondta. Főnix Urak...
és Főnix Úrnők.
– Azt hiszem, éppen most figyelmeztettek minket, hogy forduljunk
vissza – állapította meg Zhord.
Jaq erőt vett magán, és hallgatott. Ey'Lindi nem értett egyet a
z ö m i k k e l .
– Ó, nem! Ha így lenne, a Főnix Úrnő Azul homlokát vágta volna
szét, hogy megsemmisítse a rúnát. Hogy találnánk meg a Fekete
Könyvtárat a rúna nélkül?
– Ezzel most azt akarod mondani – suttogta Zhord –, hogy ennek a
hölgynek a kísérőink nem tetszettek? Hogy szerinte az űrgárdisták
nem léphetnek be abba a becses könyvtárba?
– Talán egyikünk sem tetszik neki. Talán egyikünk sem léphet be
oda. Kivéve persze Jaqot és Azult.
– Huh, ettől most egy kicsit jobban érzem magam. Hülye, sznob
eldák! Gondolom, te megfelelő társa vagy Jaqnak, de egy zömik
valószínűleg még azt sem érdemli meg, hogy megöljék.
Lex megköszörülte a torkát.
– Az űrgárdisták nemkívánatos személyek lennének? Bárcsak itt
lenne még néhány társam! Az egyeden ésszerű megoldás az, ha
mind a négyen veletek tartunk.
Mi, Öklök, ha magunkra maradnánk, eltévednénk a Hiperhálóban.
Ami engem illet, még akkor is bemegyek ebbe a Fekete Könyvtárba,
ha elkárhozom! – fogadkozott. – Óvatosabbnak kell lennünk. Fel kell
készülnünk a meglepetésszerű támadásokra.
Egy tripla penge, amely visszatér tulajdonosához, miután átszakítja
egy terminátor páncél keramitcsőrét... Ez tényleg sok meglepetést
okozott. Jaq a kapitány karvértjére tette a kezét.
– Sokak szemében máris kárhozottak vagyunk – mondta. – De el
kell viselnünk a szenvedést. Tűrnünk kell, ahogy Istencsászárunk is
t ű r .
– Igen. Tűrnünk kell...
– A kapitány négy Ökölről beszélt – mondta Zhord. – Én úgy látom,
öten vannak.
Lex már nem számolt azzal a harcossal, akinek az állapotáról
mindent elárult a homlokán végigfutó vastag vörös csík.
– Átsegítsem a halálba, és kivegyem a progenoidjait? – kérdezte
Wagner halkan.
– Huh! Amikor megérkezünk a könyvtárba, lesz nálunk pár dolog,
amit szent áldozatként felajánlhatunk...
Lex néhány másodperces tétovázás után kijelentette:
– Nem, azonnal indulnunk kell.
Talán már nem hitt benne, hogy az őrmesterrel és a két Ököllel
együtt vissza fog térni a valós űr egy távoli zónájában sodródó
kolostorerődbe? Ha nem térnek vissza, felesleges kiemelni a
halottból a becses mirigyeket.
Lex elvett a sebesült űrgárdistától egy tartalék tárat. A harcost
Webernnek hívták, de ő már erre sem emlékezett...
Lex minden ceremónia és látható bűntudat nélkül egy
homloklövéssel átsegítette Webernt a halálba.
Webern két, életben maradt testvére Stadler és Scholl volt.
Scholl lett a következő, aki meghalt. Nem sokkal Webern után.
A ködből egy alak viharzott elő. Félelmetes rikoltásával még a
sisakkal védett fejeket is megzavarta. A Boszorkák visongása
suttogás volt ehhez a hanghoz képest.
A hangtámadás után bénító csend következett. Az emberek
elbizonytalanodtak. A ravaszokon tartott ujjak néhány értékes
pillanatra megdermedtek. A vihar sokkhullámán, akár egy szökőár
tetején egy lándzsa, egy halálos penge sodródott a csapat felé.
Scholl hanyatt vágódott. A vihar elvonult.
A védtelen fülekből vér csorgott.
Lex letérdelt Scholl mellé.
Scholl mellvértje felszakadt. Lex megfordította a testet. A páncél
hátulján az elülsőhöz hasonló lyuk tátongott.
A Főnix Úrnő energiaszikéje keresztülhatolt Scholl mellvértjén, a
bőre alatti páncélrétegen, keramittal megerősített bordáin, a
mellkasán, mesterségesen megkeményített gerincén, azután a
hátvérten és a hátulsó légző csöveken.
A hosszú nyelű szike továbbrepült, az elvonuló vihar magával
r a g a d t a .
Schollnak nem maradtak tartalék tárai. Az őrmester kivette
fegyveréből a lőszert. Schollnak már csak három robbanógolyója
volt.
Ezután Stadler halt meg.
A ködből ismét előbukkant a tripla korongpenge. A fegyver
megpattant a hiperalagút falán.
Az űrgárdisták vállvértje egy magasságban van a fülükkel. Messziről
nyak nélküli, csupa váll, csupa fej mutánsnak látszanak. Stadler
hirtelen hátrafordult – mintha megérezte volna a veszély közeledtét.
A sebesen pörgő pengetrió a rugalmas nyakkorongot vágta át, amin
a sisakja alja támaszkodott. A nyakkorong után belemerült Stadler
testébe, majd a tarkója alatt előbukkant, és visszaszállt oda,
ahonnan érkezett.
Stadler sisakos feje előrebiccent, mintha szégyenkezne valamiért.
Álla a mellvért széttárt szárnyú sas madarához ért. A sisak oldala és
a vállvértek közül vér fröccsent a levegőbe, s a fej előrébb csúszott.
A páncél megtántorodott és előrezuhant; a sisakos fej oldalra gurult.
– Legközelebb... legközelebb elkapjuk azt a szukát! – fogadkozott
L e x .
Wagner őrmester visszhangként ismételte a szavait.
Hogy tudna egy ember harcba szállni a száguldó viharral, a
hurrikánnal? A Főnix Úrnő pengetriója átvágja a páncélt.
Szikehegyű lándzsája keresztüldöfi az Öklök vértjét. Az elda
Boszorkák hitvány imitációi ennek az elementáris erejű lénynek.
Talán még egy emberfeletti képességekkel és testtel rendelkező
halandó sem gondolhat arra, hogy legyőz egy ilyen félistennőt.
Lex a lefejezett test fölé hajolt. Ó, milyen buzgón imádkozott Rogal
Dornhoz, az Öklök ősatyjához, az Első Lovaghoz! Szálljon át bele
Dorn lelke, hogy olyan bátor és erős legyen, amilyen az Alapító volt
– aki valószínűleg méltó ellenfele lett volna ennek a rettenetes
idegennek, a Főnix Úrnőnek.
– Érzem, már közel vagyunk – mondta Azul.
Az időtlen Hiperháló anyaga egyre bonyolultabb lett. A kék ködben
oldalt, fönt és lent is a geometria szabályait semmibe vevő
építmények szellemszerű körvonalai rajzolódtak ki. A fénylő köd
megritkult, az alagútban messzebbre lehetett látni. A kékség
megsűrűsödött, és a tátongó mélységek, a semmi fölött és mellett
oszlopokká, hidakká, árkádokká és bástyaszerű építményekké
v á l t o z o t t .
Milyen könnyen eltévedtek volna ezeken az önmagukba
visszakanyarodó Möbius-ösvényeken, ha nincs náluk a vezérlő
r ú n a !
Látomásszerű égi város... Lefelé és lefelé vezető, önmagukba
gabalyodó lépcsősorok, mélyedések és kiszögellések, amelyek
körül borzalmak várnak a vándorra. Lebegő ördög-arcok – az ember
éppen csak a szeme sarkából láthatja őket, mert ha feléjük néz,
rögtön eltűnnek. Óriási kezek. Karmok. Csápok. Kupolaméretű
testetlen szemek. Ha megtalálod a módját, és fókuszba hozod,
materiális létbe húzod ezeket az alakokat, azonnal megsemmisülsz,
vagy végtelen kínszenvedés vár rád.
Ez lenne a Fekete Könyvtár? Ez a város? Hiszen ennek nincsenek
kapui, nincsenek védelmet biztosító harcosai és gépei! Lehet, hogy
a Hiperháló az egyetlen hozzá vezető út mentén fokozatosan
hozzámutálódott a könyvtárhoz?
Talán az Azul szemében lévő rúna nélkül valamilyen más
környezetet, más pszicho aktív építményeket érzékelnének. Talán
férgek csupán egy megkövült bálna testében, amelybe más férgek
százezer bonyolult, egymást keresztező járatot fúrtak. Talán
aprócska bogarak egy gigantikus űrbárka, egy számtalan
hajóroncsból összeállt haláltelep belsejében... Jaq fejében ezekhez
hasonló gondolatok kavarogtak, miközben megállás nélkül haladtak
előre – egyre csak előre.
A kék fantomépítmények lassanként violaszínűvé változtak, majd a
fenyegető viharfelhő mályvaszínét öltötték magukra.
A fény és a létezés fojtogató határára érkeztek. A mályvaárnyalat
bíborrá változott, de a még sötétebb messzeségben már ott
ragyogott a csillagok gömb nebulája – mintha valahol a távolban
egy ablak nyílna a közönséges univerzumra.
Az egyik eszelős szögben megdőlő oszlopcsarnokban megjelent a
Főnix Úrnő.
Feszülten állt kecskelábra hasonlító aranycsizmáiban, készen arra,
hogy oldalra ugorjon. Eltűnt, és egy pillanattal később, amikor ismét
megjelent, már sokkal közelebb volt a csoporthoz. Ismét eltűnt, és
újra megjelent – még közelebb. Még néhány másodperc, még
néhány eltűnés és megjelenés, és az emberek között fog állni!
Ott fog állni közöttük, és hosszú pengéjével halált fog osztani...
Fekete páncélja szinte egybeolvadt a bíbor háttérrel. Sisakjának
bokrétája felfelé meredt – ettől még magasabbnak, már-már
óriásinak látszott. Maszkja vicsorra húzódott ajkai közül hang
buggyant elő. Ez most nem dermesztő sikoltás volt, hanem
elnyújtott, trillázó dallam. Provokatív és gúnyos.
Wagner őrmester elméjét talán az zavarta meg, hogy elszakadt a
századától, hogy elvesztette társait. Egyetlen másodperccel sem
bírt tovább uralkodni magán. Talán nem bírta elviselni a tudatot,
hogy a Főnix Úrnő egyre közelebb kerül hozzájuk; talán elébe akart
menni. Az Úrnő elé, a halála elé.
Wagner felbőszített bikaként bődült fel, és letérve a rúna
ösvényéről, teljes sebességre kapcsolva támadott.
A Főnix Úrnő ellibbent előle.
Gigantikus kezek materializálódtak. Kezek és óriási, kapálózó ujjak.
Mindegyik ujj egy nyáladzó, eszelős fejben végződött. Az eltátott
szájakból nyelvek nyúltak ki – nyelvek, melyek olyan hosszúak
voltak, mint Wagner karjai, s amelyeken olyan ragacsos szirup
gyöngyözött, mint a húsevő növények levelein.
A könyvtár okkult őrzői...
Ujjaik összezárultak Wagner körül. A nyelvek végignyalták a
páncélját, ráfonódtak a testére, s egyszerre négy vagy öt irányba
h ú z t á k .
Lex hitetlenkedve figyelte, ahogy Wagner páncélja lassan-lassan
megreped. A nyelveken csillogó folyadék meglágyította a keramitot.
A kapitány a rádión keresztül hallotta Wagner hörgését – olyan
hangokat adott ki magából, mint a szárazföldi csapatszállító
járművek, amikor hernyótalpaik csúszós bazaltrétegen pörögnek. A
páncél megnyúlt, és vele együtt átformálódott a benne lévő test is.
Wagner hörgése halálsikollyá változott.
Lex a legszívesebben kikapcsolta volna a rádióját; nem akart tanúja
lenni a testvére, az őrmester, egy Ököl szenvedéseinek.
Az elnyújtott agóniában Wagner talán megpillantotta Dorn fényét. A
halál pillanatában majdnem mindegyik Ököl meglátja a ragyogást.
Talán isteni kinyilatkoztatásban volt része, és találkozott az
Alapítóval... Ez az élmény minden bizonnyal transzcendentális
élvezetté változtatta számára a fizikai szenvedést.
Wagner tehát talán boldog volt, de... ez az ocsmány,
természetellenes kéz egy Öklöt szakított szét! Játszi könnyedséggel
tette, és olyan lassan, olyan kéjjel, ahogy a vásott kölykök
kihuzigálják a pókok lábait.
– Dorn legyen veled! – kiáltotta Lex, és lőtt.
A lövedék Wagner meggyengített hátvértjének közepébe csapódott
be. Áthatolt a kemény burkon, és a páncél belsejében robbant szét.
A páncél hátulsó része kidomborodott. Wagner a szó legszorosabb
értelmében darabokra szakadt. A gigantikus kéz nyelvei különböző
irányokba húzták a karjait, a lábait. Törzse felemelkedett.
Abban a pillanatban, amikor a vándorok figyelme a szétszakadó
őrmesterre irányult, a sikoltó vihar közöttük termett. Megvillant a
pengetrió, és belemetszett Lex páncéljába. Szikraeső. Itt is... ott is...
m i n d e n h o l .
A vihar továbbrohant. Ey'Lindi megpördült, rálőtt a lézerpisztolyából.
Csak a fény lehet olyan gyors, hogy utoléri a vihart! Az istennő
hangja mintha megváltozott volna; fenyegető rikoltásai közé dühödt
(vagy talán fájdalmas?) vijjogás keveredett.
Lex teste nem sérült meg. A diagnosztizáló-műszerek vörös rúnákat
villantottak fel előtte. A jelek megfakultak, eltűntek. Valami
rettenetes súly a földhöz tapasztotta; úgy érezte, mintha a végtagjai
ólommá váltak volna. A pengetrió átvágta a terminátor páncél
vezérlőkábeleit, csatlakozóit, a rostkábeleket. Páncélja nem reagált
teste mozgására.
A páncélja halott volt.
Lex erőlködve, mintha egy irdatlan nagy fatörzset próbálna
felemelni, megmozdította kesztyűs kezét, hogy kinyissa a vizorát.
– Zömik! – bömbölte. – Segíts levetkőzni!
A Főnix Úrnő sikolyaitól félig megsüketült Zhord leolvasta a kapitány
szájáról a szavakat, de nem bírt megmozdulni. Ey'Lindi megértette,
mire van szüksége Lexnek. Intett a zömiknek, és egy pillanattal
később már mindketten ott térdeltel Lex mellett, hogy leráncigálják
róla a páncélját, leválasszák testét a rendszerről, ki vegyék a
csavarokat. Egyikük sem ismerte a terminátor páncélok felépítését,
eltartott egy darabig, mire végeztek.
Lex testét csak egy hálószerű, feszes kezeslábas fedte. Izmos óriás
volt, képén; bőrén régi sebhelyek tucatjai húzódtak.
Az egyik fenekén egy kis jel, egy ökölbe szorított kéz látszott. A
tetoválás fölött helyezkedtek el a gerincbe ültetett csatlakozóaljzatok
– ezekbe dugták be a páncél vezérlő kábelek végét. Zhord alaposan
szemügyre vette az űrgárdista testét. Egy törpe csak ámuldozni tud,
ha egy ilyen robusztus emberhegyet, egy ilyen izmokbc és inakból
álló kolosszust lát.
– Huh, a páncélod nélkül egy kicsit kisebb vagy!
Kisebb? Lex még így is magasabb volt Jaqnál és Ey'Lindinél. Nem,
nem volt ki sebb, inkább védtelenebb. A páncélja nélkül
határozottan sebezhetőnek látszott.
Ey'Lindi barbár szülőbolygóján ő lett volna a bajnokok bajnoka, aki a
térdéi képes elroppantani ellenfelei gerincét. Lexet most így
félig-meddig meztelenül valóban körbelengte a barbárság aurája. A
kezében egy robbanó golyókkal megtöltött pisztolyt tartott, de
vadembernek látszott. A homlokába ültetett szolgálati kitüntetések,
a fémcsíkok mintha valami primitív beavatási szertartás emlékei
lettek volna.
– Egy pisztolyos bivaly! – mormolta Zhord.
Lex barna, sebhelyes arcán arisztokratikus mosoly suhant át. Lerítt
róla, hog hisz önnön felsőbbrendűségében, s jóval többre tartja
magát a zömiknél. Keze viszketni kezdett. Nemesi délcegséggel
ráordított a bíborszínű árnyakra.
– Lexandro d'Arquebus a Necromundáról tisztelettel szolgálatra
jelentkezik, te szuka!
A Főnix Úrnő talán nem értette a birodalmi gótot, ám Lex
hanghordozása el árulta a szavak értelmét.
Eljutott az Ulthwéra, és harcolt a lakóival. Harcolt az Iszonyat
Szemében, és végig ment a Hiperháló egyik alagútján. Eljutott az
eldák legtitkosabb kincstárához Egyetlen Császári Ököl sem
dicsekedhet ilyen hőstettekkel!
De mit érnek a hőstettek? Elvesztette az embereit. Elvesztette a
páncélját. Má nem volt parancsnok többé, és nem ismerte a
hazafelé vezető utat. Azzal, hogy be mutatkozott az árnyaknak,
valójában a büszkeségén esett sebeket próbálta össze hegeszteni.
Lex magához vette a számára minden kincsnél többet érő
faragópengét, kézbe fo gott egy lézerpisztolyt, és felkapta a földről
az utolsó teli tárat. Mindent a hálódress alá dugott. Ha még magára
aggat néhány fegyvert vagy műszert, pontosan úgy nézet volna ki,
mint egy óriásira nőtt félig meztelen hordár, egy agyatlan,
teherhordásra tenyésztett rabszolga.
– Ez a könyvtár! – kiáltotta Azul. – A fekete részei olyanok, akár
kulcslyukak. Olyan lyukak, amelyekbe beleillik a rúnám!
A nebula ablak a sötétség és csillagokra emlékeztető számtalan
fénypötty labirintusává vált. Kerék alakú útvesztő volt, bejárata
éppen a vándorok előtt helyezkedett el. Ha elindulnak a kerék agya
felé, talán valamelyik galaxis spirálra jutnak el. A könyvtár sok ezer,
sok millió folyosója, terme és szobája fölöttük és alattuk, körülöttük
helyezkedett el. Teteje nem volt, és sötétség borította. A fények,
amelyek csillagoknak látszottak, valójában foszforeszkáló kötetek
milliárdjaiból eredtek. Ebben a téren kívüli térben az utazók
hamarosan úgy érezték, mintha a világ kilencven fokban elfordulna,
és visszanyerné egyensúlyát. Amit egy perce még élére állított
kerékhez hasonlító labirintusnak láttak, most körülöttük volt,
ugyanazon a síkon állt, mint ők.
Talán a Fekete Könyvtárat csak így lehet megközelíteni: fentről, egy
bizonyos szögből. Talán azok, akik vízszintesen haladva
közelednek felé, azok mind végzetes hibát követnek el.
Ezt a könyvtárat úgy kell megközelíteni, ahogy az álombeli – ahogy
a rémálombeli – helyeket. Lebegve. A normálistól eltérő logika
szerint. Okkult, misztikus módon.
Jaq gyanította, hogy ha nem lett volna birtokukban a rúna, akkor a
könyvtár egy egészen más manifesztálódását tapasztalják meg.
Vagy az is lehet, hogy a jelenség, ami akkor a szemük elé tárul,
összezavarja és az őrület vermébe taszítja őket.
Ez lehet a legtitkosabb könyvtár, ami csak létezik. Vagy ami a
létezés közelében áll. Nem csupán a Hiperháló bonyolultsága védi,
hanem saját enigmatikus szerkezete is.
A könyvtár fölöttük, alattuk, körülöttük volt. Már csak tíz-tizenkét
lépést kell megtenniük, és bejutnak. Most jó a szög, ha ebben az
irányban haladnak tovább, beléphetnek a falai közé...
A tér émelyítő lendülettel ismét megdőlt.
A csapat tagjai között fülhasogató visítással újra megjelent a Főnix
Úrnő. Hosszú energiapengéjét belevágta Ey'Lindibe, aki az előbb
sebet ejtett a testén, a büszkeségén.
Ey'Lindi megtántorodott, és a hasára nézett. Mindkét kezével
megragadta a lándzsa nyelét, és kihúzta magából a pengét. Ha nem
teszi, a fegyver keresztülhatol a testén, és rettenetes kárt okoz
benne. Így viszont... talán sikerül megmentenie a gerince épségét.
Talán a szívét is.
A megfékezett fegyver forogni kezdett a hossztengelye mentén. Vér
és szövet cafatok fröccsentek ki a sebből. A hatalmas szike
megállás nélkül forgott, és mint egy fúró, egyre több darabot
metszett ki Ey'Lindiből.
Ey'Lindi tenyerét megégette a gyorsan forgó nyél, de akaratereje és
izmai megfeszítésével sikerült lelassítania.
A nyél megállt. Ey'Lindi hanyatt dőlt.
A Főnix Úrnő eltűnt. Ey'Lindi mozdulatlanul hevert; testéből obszcén
árbocként meredt ki az energialándzsa fekete nyele.
Az orgyilkos ujjai elernyedtek. Szeméből kiolvadt az élet, tekintete
üveges lett. Halálosan merev.
Tizenkilencedik fejezet
Könyvtár
A Hiperháló és a könyvtár közötti megdőlt, kifacsarodott térben állva
Jaq kétségbeesetten ingatta a fejét.
– Le kellett volna venned a fejkendődet! – vicsorgott rá Zhord a
navigátorra. A zömik csosszantott egy párat, aztán toporzékolni
kezdett tehetetlen dühében. A szemébe könnyek tolultak.
Jaq szeme száraz volt. Száraz, akár a sivatag. Nem tudott sírni.
Hogyan is sírhatna az ember ebben a bánat-univerzumban, ahol
már annyi könnyet ontottak, hogy ha összegyűjtenék, valamennyi
csillagot bele lehetne fojtani a szomorúság tavába.
Sírni csak annak szabad, aki szenved. A Császáron kívül pedig
senki sem ismeri igazán a fájdalmat.
– Lőnöm kellett volna – motyogta Lex. – Megölhettem volna.
– Kit? – kérdezte Zhord. – Kicsodát?
– Ey'Lindit...
– Ő így is halott, izomagyú!
Jaq térdre ereszkedett Ey'Lindi mellett. Élő sírkő a halott fölött.
– El kell válnod tőle, főnök! – mondta Zhord sürgetően. – Gyorsan,
g y o r s a n !
Légy gyakorlatias!
Igen, el kell hagyniuk ezt a kísérteties helyet, ezt az előcsarnokot,
ahol egy hátborzongató geometria különböző síkjai ütköznek össze.
– Még mindig elda – mormolta Jaq, mintha arra számítana, hogy
kiderül, Ey'Lindi csak ugratta. – Nem önmaga.
Lehetséges volna, hogy valójában nem Ey'Lindi halt meg, csak egy
á l i d e g e n ?
– Biztos van egy kis polimorfin az övében...
Mi történne akkor, ha beadná a szert a halott orgyilkosnak?
Emberré változna? Még egyszer, utoljára megjelennének az arcán a
saját vonásai? Jaq úgy érintette meg Ey'Lindi parókájának hosszú
fekete tincsét, mintha le akarná szakítani a helyéről.
Idegen testben, eldának álcázva kellett meghalnia!
De talán így a legjobb. Ey'Lindi semmit sem szeretett jobban, mint
más lenni, mint ami valójában volt. Kihasználni azt a Harlekinekével
vetekedő kaméleonképességet, amelynek segítségével
belebújhatott mások bőrébe.
Ha Jaq képes lett volna beadni a polimorfint, mielőtt Ey'Lindi
meghalt, a nő teste talán olyan flexibilis lenne, hogy a puszta
akaraterejével helyre tudná hozni sérüléseit. De sajnos túlságosan
gyorsan halt meg ahhoz, hogy végre lehessen hajtani rajta ezt az
iszonyatos kísérletet. Jaq érezte, ha nem így lenne, próbát tenne.
Igen, bármit elkövetne azért, hogy megmenthesse!
– Részvétem, Sir Jaq – mondta Lex mély, együtt érző hangon. –
Megértem, milyen veszteséget szenvedtél.
V e s z t e s é g ?
Jaq már régen elvesztette szent hivatalát. Elvesztette az Ordót is,
aminek többé nem volt a tagja. Elvesztette imádott hajóját, amelyet
azóta bizonyára darabokra robbantottak az eldák dokkját elpusztító
birodalmi erők.
Most pedig elvesztette a... segítőtársát.
– Mi lenne, ha magunkkal vinnénk ezt a hiperlándzsát? – kérdezte a
zömik Lextől. – Tudnád használni? Nagyon régi lehet, és nagyon
erős. Mit gondolsz, kihúzzuk? Szerinted mit kellene tennünk?
– Neeem! – Az univerzális fájdalom és bánat üvöltése tört elő Jaq
torkából. Ki húzni a pengét Ey'Lindi szétzúzott bordái és
homogenizált szervei közül? – Nem! – kiáltotta. – Vele nem
bánhatunk úgy, mint egy megszigonyozott tengeri állattal!
Egyikük sem fog rátaposni Ey'Lindire, hogy leszorítsa a testet,
miközben kirántja belőle a fegyvert. Még a Főnix Úrnő sem követhet
el ilyen kegyeletsértést! Még ő is hiába jelenne meg, hogy
visszaszerezze a lándzsáját... Ez a penge már Ey'Lindié!
Jaq komor elszántsággal a zömikre meresztette a szemét. Zhord
tulajdonképpen elérte azt, amit akart: durva javaslatával sikerült
megakadályoznia, hogy az inkvizítor még mélyebbre süllyedjen a
bánat mocsarába.
– Tovább kell mennünk, főnök... Ha maradunk, hiábavaló volt
Ey'Lindi áldozata...
– Áldozat! – fröcskölte Jaq dühödten. – Legyen átkozott ez az
ocsmány univerzum! Legyen átkozott ez a kegyetlen világ!
– Ó, szent őseim! Ne csináld ezt, Jaq. Nem tudhatjuk, ki hallja, amit
mondasz. Gondolkozz! Nem is ismernéd Ey'Lindit, ha a kozmosz
nem olyan lenne, amilyen!
– A halál mindenütt jelen van – jegyezte meg Lex vigasztalóan. –
Egyszer mindenki meghal... kivéve persze az Istencsászárt.
– És kivéve az állítólagos fiait – csattant fel Jaq. – Az állítólagos
fiait! Mert én már abban sem vagyok biztos, hogy léteznek ezek a
fiak. Hol, a kozmosz mely részén őrködnek? Hol vannak a Sensej
Lovagok? Hová viszik az illuminátok új, megvilágosodott társaikat?
Talán a Keleti Perem egyik világára? Oda, ahonnan már nem látni
az Astronomicant? Vagy valamelyik űrbárkára? Egy hipertérben
sodródó roncstömegre?
– Honnan tudjam, főnök?
Jaq ismét úgy viselkedett, akár egy valódi inkvizítor. A viselkedése
olyan volt, ám szavai üresek maradtak. Bizonytalanság –
kétségbeesés. Kérdések, amelyekre talán nincs válasz...
– Lehetséges – mondta Zhord –, hogy a Rhana Danára könyvében
erről is szó van. A könyv pedig itt van, valahol itt, ebben a
k ö n y v t á r b a n .
Jaq felnyögött.
– Melyikünk fogja elolvasni az elda szöveget most, hogy az én... az
én... Most, hogy Ey'Lindi halott? Mi értelme van ezután annak, hogy
megtaláljam ezt a Rhana Demdra-kódexet?
Ezt már Petrov sem hagyhatta szó nélkül.
– Nem érdekel a kódex? Pedig... mi másért hagytam, hogy barbár
módon tönkretegyék, telekaristolják a hiperszememet, ha nem
azért, hogy elvezesselek ide, ennek az állítólag fontos kódexnek a
k ö z e l é b e ?
A barbár külsejű férfi, aki barbár módon telekaristolta Azul Petrov
szemét, megpróbált uralkodni magán.
– A faragásaim némelyike olyan jól sikerült, hogy helyet kaptak a
kolostorerőd galériájában!
Vajon hány ezer, hányszor tízezer fényévnyire vannak most ezek a
f a r a g v á n y o k ?
– Ó, így már mindjárt más. Megtisztelve érzem magam! – Azul
Petrov hangja keserű volt. – Egy biztos: ha nem megyünk be ebbe
a könyvtárba, hiába tettem tönkre magam.
– Rhana Dandra, Rhana Dandra... – kántálta Jaq. – A Tunyaság
Zsákutcái... ahol a Főnix Urak és a Főnix Úrnők lézengenek, arra
várva, hogy elteljenek az évszázadok!
Ha a Főnix harcosoknak részt kellett venniük a Rhana Dandrában,
akkor az a bizonyos könyv talán tartalmaz valami információt a
Tunyaság Ösvényeiről, és... Igen, esetleg a Hiperháló más,
titokzatos helyeiről is.
– ...ahol az idő visszafordul! – kiáltotta Jaq. – Vissza az Ey'Lindi
halála előtti pillanathoz!
Zhord megrázkódott.
– Az a bizonyos idő-visszafordító hely nem más, csak legenda. Még
az eldák számára is mesebeli dolog, főnök! Ez abszurdum!
Abszurdum! Nem forgathatod vissza az idő és a történelem kerekét!
– Nagyon talán nem. De egy kicsit igen. Csak annyira, hogy Ey'Lindi
é l j e n !
Lehet, hogy Jaq megőrült?
– Ó, bárcsak megvilágosodtam volna!... – hördült fel. – A tudás a
kulcs. Az okkult tudás.
– Az én szemem, az én tönkretett szemem is kulcs, a fene essen
ebbe az egészbe!...
Zhord, mintha hirtelen eszébe jutott volna, mit jelent a „kegyelet”
szó, lekapta fejéről a sapkáját, és ránézett Ey'Lindi testére. Zhord, a
vörös szakállú törpe, aki önmagát is rászedve megpróbálta
becsapni az inkvizítort. Aki manipulálni akarta Jaqot. Mert Jaqon
ebben a pillanatban csak valamilyen körmönfont csellel lehetett
segíteni, csak valami hazugsággal lehetett elráncigálni őt a
kétségbeesés szakadékának pereméről – annak a szakadéknak a
széléről, amelyet Ey'Lindi halála még mélyebbre változtatott.
– Azulnak igaza van – mondta Zhord. (Lex torkából majdnem
előbuggyant egy fenyegető hörgés...) – Nem abban, amit a
barbárságról mondott. Szent őseimre, nem abban! Hanem abban,
amit erről a francos könyvről meg az időről mondott.
Ez itt a lényeg, főnök.
Zhord óvatosan kinyújtotta a kezét, és megráncigálta a szakállas
inkvizítor ruhájának ujját. Olyan volt, mint egy groteszk külsejű
gyerek, aki megpróbálja felállítani részegségében földre rogyott
a p j á t .
Jaq nem állt fel. Talán ölbe akarja venni Ey'Lindit? Magával akarja
cipelni? Így, hogy a nő melléből kimered ez az undorító lándzsa?
Nem. Jaq nem emelte fel Ey'Lindi testét. Előrehajolt, és
megcsókolta a nő kezét – azt a kezet, amelyet a halál görcse a
lándzsa nyelére dermesztett.
Az inkvizítor szelíd mozdulattal levette Ey'Lindi derekáról az orgyilko
sövet, amelyben ott lapultak a gyűrűfegyverek, a mérgek és a
garrotte-ok. Elrongyolódott köpenye alatt a saját derekára erősítette.
– Itt jobb helyen lesz, huh? – mormolta Zhord. – Huh! Megőrzöd
neki, mi? Átadod neki, miután megtaláltad azt az idő-teret...
Jaq magához vette az Ey'Lindi nyakában függő pöttyös kavicsot is.
Ha Ey'Lindi valóban elda lett volna, és ha a kavics valódi lélekkő,
akkor a halott lelke ott lenne a legbelsőbb mátrixában... De a kavics
egyszerű kavics volt, amit Zhord csak azért szedett fel valahol, hogy
az ujjai közt morzsolgatva levezesse vele az idegességét.
Jaq megcsókolta a követ, a nyakába akasztotta, és erőlködve felállt.
– Nem adhatom meg magam az érzelmeknek – vicsorogta. – Nem,
amíg az összeesküvők megpróbálják szétterjeszteni a kozmoszban
a hidrát! Nem, amíg az illuminátok konspirálnak! De ezt az övet és
ezt a követ... ezeket örökre megőrzöm... Most pedig – kihúzta
magát – behatolunk a Fekete Könyvtárba, és kifosztjuk!
Miért teszi ezt? Szent vagy profán okok miatt? Közben végig az
Istencsászárra fog gondolni? Vagy Ey'Lindiért teszi? Bosszút akar
állni érte? Eszelős rekviemnek szánja az akciót?
A könyvtár nagyjából olyan volt, amilyennek az agonizáló Azul a
víziójában látta. Vagy... lehetséges, hogy a behatolók éppen
olyannak látták a helyet, amilyennek Petrov leírta? A képzeletük
formázta meg a falakat, a termeket?
Az épület valamilyen pszicho aktív anyagból, a Hiperháló
szubsztanciájából állt, és éppen olyanná formázódott, amilyennek
Azul előre elképzelte. Azul Petrov képes volt arra, amit még a
Harlekinek sem tudtak megtenni: látta, elképzelte, és tudatával
megformázta a Fekete Könyvtárat.
Vagyis a Fekete Könyvtár egyik változatát. Mert léteztek – létezniük
kellett – olyan Fekete Könyvtáraknak is, amelyek nem mutatkoztak
meg Azul Petrov előtt. Némelyikben a könyvek tömör kődarabok
lehetnek – némelyikben talán fehéren izzó fémlemezekből vannak a
kötetek lapjai.
Rúnákkal telerótt gerincű, plasztikba, adamantiumba és keményített
selyembe kötött könyvek. Különálló kötetek. Sorozatok. Liberek és
kódexek. Rézverettel, lidérccsont berakással díszített borítók és
gerincek. Bőr- és mutánsbőr bevonatok. Faragott adamantiumból
készült dobozokban lapuló feljegyzések.
Az ébenfekete polcok és falak háttere előtt sorakozó, saját okkult
fényüket sugárzó könyvek. A ragyogásban valószínűleg könnyen el
lehetett olvasni a szövegeket. A kötetek radioaktívnak tűntek, s félő
volt, hogy elsorvasztják a gerincüket, a lapjaikat megérintő ujjakat.
Bizonyos szekciók padlóját és polcait évezredek során
megvastagodott porréteg borította. Talán itt tartották azokat a
könyveket, amelyekről kiderült, hogy használhatatlanok, hogy
csupa-csupa téveszmét tartalmaznak. Vagy az is lehet, hogy álca
az egész, és éppen a legfontosabb dokumentumokat rejtették el a
portakaró alatt...
Fekete folyosók, termek, beugrók és fülkék. Szobák.
Szkriptóriumok. Lépcsősorok és árkádsorok. Jelek, utalások.
Díszek. Frízek. Domborművek. A sötétben alig látható, alig kivehető
díszítések. Árnyakkal takart mozaikok a mennyezeten – az éjszaka
és a titokzatosság zenitje.
Sötétség és a kötetekből sugárzó fény végig a mély és széles,
messzeségbe vesző csarnokokban.
A könyvtárban sötét árnyak mozdultak. Negatív aurák. Sziluettek. A
hely egyszerre volt üres és zsúfolt. A megjelenni látszó lények egy
másik síkban léteztek. Talán egy másik időben. Abban a
könyvtárban, amelyet Azul nem láthatott.
Mik lehetnek ezek? Kik ők? Nagy Harlekinek talán?
A lények megérezték, hogy valaki behatolt a titkos termekbe. Talán
meg akarták állítani a betolakodókat. Talán nem sikerült
materializálódniuk. Majdnem megjelentek, de mégsem. Talán az idő
akadályozta meg őket ebben. A könyvtárban több időpatak
csörgedezhetett egymás mellett, egymást fölött, egymást fedve. Az
egyik időpatakban Jaq és társai továbbhaladtak a könyvtár mélye
felé. Egy másik időpatakban a könyvtár többi látogatója mozgott,
azok a lények, amelyek meg akarták akadályozni, hogy az emberek
még beljebb jussanak. Őrök voltak? Egyszerű olvasók? Tudósok?
Árnyak, amelyeken olyan egyszerű volt keresztülhatolni, akár a ritka
l e v e g ő n .
Egy Nagy Harlekin állta el az útjukat. Az alak alig volt tömörebb,
mint a pókháló. Megrebbent. Átformázódott, és ismét megjelent.
Egy köpenyes, szakállas, bekötött szemű inkvizítort láttak, aki
csakis az Ordo Malleus egyik privilegizált tagja lehetett. Ember volt,
akit a csillámló ruhákat viselő Harlekinek vezethettek be ide. Kísérői
mögötte álltak. Az inkvizítor és a Harkinek egy másik időpatak
vonalát követték. Talán valamikor a múltban léteztek. léteznek.
Tehát igaz, hogy a Harlekinek és a titkos inkvizítorok tudásukkal
segítik – segítették – egymást a démoni erők ellen vívott harcban. A
titkos inkvizítorok talán már többször is ellátogattak erre a helyre.
Természetesen kísérők társaságában, akik gondosan ügyeltek rá,
hogy ne láthassák, amit nem szabad látniuk.
Jaqot senki sem irányította. Őt nem terelgették...
– A szemedben lévő rúna vezetett ide minket – mormolta Jaq a
navigátornak. – Ez a rúna a jelek szerint képes megváltoztatni az
időt. Legalábbis itt, a Hiperhálóban. Az időt... szeletekre hasogatták,
azután újra összerakták.
Ha az Azul Petrov hiperszemébe bevésett rúna képes alterálni az
időt... Vajon segíthet-e Jaqnak abban, hogy megtaláljon egy
bizonyos ösvényt? Nem valószínű. Lehet, hogy csak a könyvtárhoz,
azon belül pedig az egyik könyvhöz vezető utat ismeri...
– Megérkeztünk – súgta Azul. – Ez az. A szemem felismeri.
Egy arabeszkdoboz belsejében, egy ében pódium tetején vaskos
kötet hevert. A borítóját díszítő drágakövek, a smaragdok, topázok
és turmalinok földöntúli ragyogássá változtatták a könyvből
kisugárzó fényt.
A címét gyémántokkal rakták ki. Rhana Dandra. A tündöklő rúnák
jelentése nem lehetett más.
Harlekin-árnyak jelentek meg. Izgatottan mozogtak, hevesen
integettek. Nem állíthatták meg az inkvizítort és társait.
Petrov elvégezte a feladatát, elnavigálta társait a könyvhöz. Kezeit a
dobozra tette, és megpróbálta összeszedni az erejét. Felsóhajtott.
A doboz fedelét talán mágiával, talán technikai eszközökkel zárták
le; esetleg mindkettővel. Ahogy Petrov föléje hajolt, ahogy feltolta
homlokán a kendőt, és rávillantotta a hiperszembe vésett rúnát, a
fedél kinyílt. Felemelkedett.
A közelben egy magas olvasóállvány állt. Szénfekete folt, az alakja
leginkább egy Sólyomra, egy széttárt szárnyú Maszk-harcosra
emlékeztetett. Az elejét régi, megfakult zászló takarta, amelyre
fekete sávokat, a sávok elé pedig egy támadáshoz felemelt farokkal
álló skorpiót festettek. Jaq kiemelte a dobozból a nehéz könyvet, és
ráfektette az ébenszárnyakra.
Kinyitotta a könyvet, és lapozgatni kezdte.
A pergamenlapokat bonyolult rúnák borították. Szövegek,
lábjegyzetek, egészen apró jelekkel írt kiegészítések. Jaq egyik jelet
sem ismerte. Az egyik, különös fényt sugárzó rúnasor a szeme
láttára alakult át. A jelek felemelkedtek, azután új szöveggé
rendeződve visszaereszkedtek a lapra. Igen, a jövőnek számtalan
variációja lehetséges. A könyv a jelen eseményeinek megfelelően
folyamatosan változtatta a saját, jövőre vonatkozó szövegrészeit.
Jaq óvatosan becsukta a könyvet, és végigsimított a borító
ékkövein. Lehet, hogy mindegyik egy-egy rég halott elda lélekköve?
– Egy egész vagyont megérnek ezek a kövek – mormolta Azul.
Tényleg kapzsiság csendült elő a hangjából? – Ennyi kinccsel az
ember megváltoztathatja a sorsát...
– Huh! – mordult fel Zhord. – Hát persze, ez a Sors Könyve.
Hatalmas, rémisztő denevéreknek látszó Harlekin-sziluettek jelentek
meg. Hadonásztak. Integettek.
– Lehet, hogy szükségünk lesz némi vagyonra – mondta Jaq.
Aktiválta a tenyerén az inkvizítortetoválást, azután csüggedten
eltüntette a rajzot. – Nem valószínű, hogy a Birodalomtól anyagi
támogatást fogok kapni.
– Évekig eltarthat, mire az ember el tud olvasni egy ilyen könyvet –
jegyezte meg Lex.
– Ti, nagyfiúk, sokáig éltek, igaz? – kérdezte Zhord.
– Igen. Ha nem ölnek meg minket. Sokáig fogok élni, de lehet, hogy
ugyanaz a sorsom, mint a fivéreimnek, akik most ott fekszenek a
Hiperhálóban. Még a mirigyeiket sem tudtam kiemelni belőlük! Ott
hevernek, a mirigyeikkel, kiszolgáltatva '61z arra járó dögevők
k é n y é n e k - k e d v é n e k .
Lex nagy nehezen lecsillapította magát, és megértette a zömik
kérdésének lényegét.
– Továbbra is veletek maradok – mondta. – Most, hogy az
orgyilkosotok halott, szükségetek lesz egy erős emberre, aki
megvéd titeket.
– A zömikek tudnak vigyázni magukra! Jaq sem riad vissza egy kis
verekedéstől. De rendben, maradj velünk. Kösz. Megtisztelsz
minket a jelenléteddel... Ugye, most udvarias voltam?
– Örülök, hogy maradsz, Lex – mondta Jaq. – Valóban megtisztelsz
minket ezzel.
Lex komoran bólintott.
– Még túl sok megválaszolatlan kérdés van. Egy hadjáratnak csak
akkor van vége, ha az Angelus szürkületkor megcsendül Dorn
tiszteletére. – Ez valószínűleg valami közmondás volt, melynek
valódi jelentését csak a Császári Öklök ismerhették.
– Vajon dezertőrnek számítok-e akkor, ha nem találom meg a
módját, hogyan térhetnék vissza a káptalanomhoz? Az öklömben itt
viszket a kötelességtudat... Úgy érzem, az Istencsászár nevében
meg kell védenem új társaimat. Titeket. De... kíváncsi lennék, mi a
valódi célod, Jaq Draco? Az, hogy
Őt szolgáld? Hogy kiderítsd, milyen gonosz összeesküvéseket
szőttek ellene? Hogy megfékezd az összeesküvőket? Vagy hogy
visszaszerezz valamit, ami elveszett? Feltámassz egy halott... – Lex
nem találta a számára idegen, furcsa szót. – ...egy halott ágyast?
Nem... Szeretőt. Egy társat.
Jaq kínlódva próbálta megőrizni az önuralmát.
– Lehetséges – mondta. – Talán egy és ugyanaz az út vezet a
megvilágosodás és Ey'Lindi visszaszerzése felé.
– Egy varázsló könnyen megtalálná az utat, amelyen egyszerre
lehet eljutni mindkét célba – mondta Zhord. – Más nem.
– Ha így van, akkor varázslóvá kell válnom!
Zhord izgatott lett.
– Ezzel a könyvvel varázsló leszel? Igazi varázsló? Mágus? Nem
fogsz beleesni abba a hibába, hogy... Nem válsz megszállottá?
– Meg fogom ragadni a Káoszt. Ezekkel a kezekkel! – mutatta Jaq.
Kezében még mindig ott tartotta a Rhana Danára könyvét. –
Megragadom, és addig feszítem hátra a fejét, míg elroppan a
gerince. Ha erre lesz szükség, megteszem!
– Ó, szent őseim! Jobban érezném magam, ha becsomagolnánk
valamibe azt a könyvet.
– Megkeresem... megtalálom azt a fénylő ösvényt, amelyet egyszer
már megpilantottam, a vía luminosát, és...
– Huh! Csomagoljuk már el azt a könyvet, jó? – A könyvtár karbon
sötétjében egyre több árnyék jelent meg.
– Becsomagolni? – ismételte Jaq. Hogy csomagolja be ezt a
csillogó talizmánt, melynek segítségével talán még a Káoszt is
l e g y ő z h e t i ?
– Csomagoljuk be!
A zömikek irigy szerzetek, még akkor sem hajlandók megválni a
dzsekijüktől, ha arról van szó, hogy egy szent könyvet kell
belecsomagolni. Lex gyakorlatilag meztelen volt, így nem maradt
más, csak Jaq köpenye vagy Azul ruhája.
Azul egész végig az ékköves könyvet figyelte.
– Bedugom a ruhám alá – mondta. Zhord megrázta a fejét.
– Jaq a pszi, nem te.
– Talán a hiperszem nem pszichikai szerv?
Kérdésére senki sem válaszolt. Társai úgy viselkedtek, mintha nem
nyerték volna vissza hallásukat a Főnix Úrnő támadása után.
– Legalább azt engedjétek meg, hogy megérintsem azokat a
köveket, mielőtt elcsomagoljátok!
Vajon a könyv a Fekete Könyvtáron kívül is sugározni fogja
magából ezt a kísérteties fényt? Akár igen, akár nem, el kell
rejteniük. Be kell csomagolniuk valamibe, mert már a borítója is ér
annyit, hogy az űrkalózok odaadják érte bármelyik bolygó
kormányzójának elrabolt lányát.
Azul ujjai tétován megsimogatták a topázokat, a turmalinokat.
Felemelte a kezét, és megérintette az állán pirosló rubint.
– Uh, főnök... – mormolta Zhord.
Lehet, hogy a könyv borítója felszította a navigátorban a mohó vágy
tüzét? Jaqnak a jelek szerint eszébe sem jutott, hogy az emberi
kapzsiság esetleg kockázatot jelenthet, és veszélybe sodorja a
küldetését. Megváltozott, szinte éterivé vált, ahogy magához ölelte
a könyvet. Átalakult; úgy érezte, hatalmas erő birtokába került.
(Pedig ha jobban belegondolunk, nem volt más, mint a galaxis
történelmének legügyesebb, legmerészebb tolvaja.)
Petrov keze az állán vöröslő rubinról lassan felcsúszott a
homlokára, a sálkendőre. Talán arra készül, hogy a tönkretett
harmadik szemével is ránézzen a drágakövekre? Azokra a
topázokra és smaragdokra, amelyek talán lélekkövek?
Jaq a könyvet magához szorítva a nyakához nyúlt, és megérintette
Ey'Lindi pöttyös kavicsát. Összehasonlította a drágakövekkel. Az
okkult erejű drágaságok ragyogásában u250 ugy látta, mintha a kavics
belsejében megjelentek volna Ey'Lindi lelkének szikrái...
Lexnek feltűnt a navigátor különös viselkedése. Egy Ököl mindig
használja a fejét. Megvizsgálja a jeleket, értékeli őket, gondolkozik,
azután cselekszik. Számára mindegy, hogy űrbárkákon van,
bolyvárosokban, természetes őserdőkben vagy városnak nevezett
mesterséges dzsungelekben. A folyamat mindig ugyanaz: vizsgálat,
értékelés, gondolkozás, cselekvés.
Ahogy Azul keze megérintette a sálkendőt, Lex felemelte a
fegyverét, és lőtt.
R A A A R K - K R R U M P
A dörej visszhangja megrázta a könyvek lidércfényével megvilágított
labirintust. Az árnyak közül mintha óriási denevérek rebbentek volna
e l ő .
Azul hátratántorodott, nekidőlt az olvasóállványnak. Ruháján
hatalmas, nedves, egyre terjedő vérfolt vöröslött. Az olvasóállványra
terített zászló a derekához ért, a festett skorpió mintha a combjába
vágta volna farok fullánkját. A széttárt szárnyak megtámasztották a
haldokló testet.
Jaq összerezzent. Ha nincs nála a könyv, talán előrántja a Császár
Kegyelmét, és rálő Lexre.
– Azul szeme! A szeme! – ordította. – Ha meghal...
Ha Azul Petrov meghal, ha vele együtt elvész a rúna is, mi mutatja
majd az utat? Jaqnak szüksége volt Petrovra, a szemébe vésett
jelre. Azul Petrov haldoklott. Vagy talán már nem is élt. Jaq vádlón
az űrgárdistára emelte az ujját.
– Firenze ügynöke vagy!
– Nem...
Mielőtt Jaq valami ostobaságot csinálhatott volna, Zhord megfogta a
c s u k l ó j á t .
– Nem, nem, főnök! Az izomagyú jól csinálta. Petrov kinyírt volna
minket a hiper szemével.
Lex fegyverének csöve lustán kígyózó füstöt eregetett. Az óriás
b ó l i n t o t t .
– Attól tartok, Jaq, Zhordnak igaza van.
– De...
– Ezek a drágakövek... Ez a látvány túl sok volt neki. – A kis fickó
megrugdosta a haldokló (vagy halott) navigátort. – Igaz, Azul? Ki
akartál csinálni minket a hiper szemeddel, hogy nyugodtan a hónod
alá csapd a könyvet, és leléphess a kinccsel. Így van? Gondoltál a
jövődre, mi?
Petrov mellkasa masszává változott a véres ruha alatt. Nem
válaszolt – nem tudott felelni.
– A hiperszeme!...
– Az olyan kemény anyagok, mint amilyen a hiperszem, nem
rothadnak el – mondta Lex. – Ha jó erősen becsukjuk a szemünket,
ki tudjuk vágni, azután becsomagoljuk a kendőjébe.
– Mi hasznát vesszük a szemnek, ha nem tudunk belenézni?
Lex elgondolkozott.
– Petrov szeme talán az utolsó őr volt, amely a könyvet védte.
Ékkő, amelynek az volt a feladata, hogy megölje a tolvajt. Talán a
rúna parancsolta így... Én nem értek a drágakövekhez, egyszerű
csontfaragó vagyok, de azt hiszem, ha megcsiszoljuk a szem
hátulját, lencsét készíthetünk belőle. Olyan lencsét, amelyen bárki
k e r e s z t ü l n é z h e t .
– Lencsét, ami mindig megmutatja az idevezető utat!
– Lehet, hogy ezt a rúnát másra is lehet használni?
– Ó, igen! Egy mágus nagy hasznát veheti.
Jaq megremegett.
– A navigátor Fennix barátja volt. Talán több is annál. A rúnaszem
talán átkot hoz ránk..
– Ha ezt a lencsét a mi élő szemünk elé tesszük, talán
beleláthatunk a hipertérbe. Talán ölni tudunk majd a
p i l l a n t á s u n k k a l . . .
Jaq ajka eszelős vigyorra húzódott.
– Talán megvéd majd a démonoktól. Lehet, hogy egy démon azt
hiszi majd, hogy megkaparintotta a lelkemet... egészen addig a
pillanatig, amíg tükörbe nem nézek!
– Neked mi a véleményed, Azul? – Zhord újra belerúgott a
n a v i g á t o r b a .
Petrov halott volt.
Lex kiemelte Azul Petrov homlokából a hiperszemet.
Szorosan behunyta a szemét, és azért imádkozott, hogy a
szemhéja legalább annyi védelmet nyújtson neki, mint a
terminátorpáncél vizora. Erre volt némi esély hiszen Petrov már
nem élt.
Kitapogatta a szemet, és faragópengéjével kivágta a helyéről. A
rúnafaragásos ékkövet ezután gondosan becsomagolta a fekete
k e n d ő b e .
– Rendben. Végeztem. Kinyithatjátok a szemeteket.
Lex az inkvizítor felé nyújtotta a kis csomagot. Jaq megrázta a fejét.
– Tedd az erszényedbe, Zhord. Legyen nálad. Ezután bíznunk kell
e g y m á s b a n .
– Jól van. – A kis fickó Lexre nézett. – Ha eljutunk valami bolygóra,
és találunk egy asztropatát, a segítségével könnyen megtalálhatod
a kolostorerődödet. De nem muszáj visszamenned oda.
– Dorn segítsen engem!
Jaq letette a könyvet, és levetette a köpenyét. A hálópáncélban
pikkelyes gyíkembernek, káoszmutánsnak látszott. A könyvet
belecsomagolta a köpenybe. A sűrű szövésű fekete anyag elfojtotta
a lapokból sugárzó fényt.
Zhord bosszús morgással még egy utolsó pillantást vetett a halott
n a v i g á t o r r a .
– Huh! Jó sok nyomot hagyunk magunk után. Hullanyomot.
T é v e d e t t .
Ez volt az a hely, ahol beléptek a könyvtárba? Úgy tűnt, igen.
Ey'Lindi teste azonban eltűnt. Talán a Főnix Úrnő vitte magával? A
lándzsáját akarta visszaszerezni, vagy a trófeát kívánta begyűjteni?
Nem, ez nem az a hely. Itt nincsenek vérnyomok. Ey'Lindi valahol
másutt van.
Nem is baj... Jaq nem bírta volna elviselni a teste látványát.
A Hiperhálóban haladva rengeteg világba eljuthattak. Rengeteg
olyan világba, ahol az eldák nyíltan vagy titokban megépítették a
kék. ködös alagutak kijáratait.
Merre induljanak? Hol rejtőzzenek? A kérdést talán nem ők döntik
el. Talán ott kell megbújniuk, ahol kibukkannak a hiperalagútból.
Csak a szerencsében bízhattak. A véletlen jóindulatában. Azul
szemétől és a Rhana Danára könyvétől most nem várhattak
s e g í t s é g e t .
Egymás mellett haladva, óvatos léptekkel, fegyvereiket
készenlétben tartva eltávolodtak a Fekete Könyvtártól. Jaq Draco, a
félig meztelen óriás és a zömök törpe elindult a hosszúnak ígérkező
ú t o n .
Jaq Draco úgy érezte, Zhordon és Lex d'Arquebuson kívül van még
egy társa, aki kéretlenül szegődött melléje. A gyász.