Michael Bernard, még nem egészen tizenkilenc évesen, a Klamshakban ül Olíviával szemben. Bokszuk mellett fáradt lazac, műanyag homár és parafa úszók, nem valami eredeti.
Olívia épp az előbb mondta meg neki, hogy felbontotta az eljegyzését.
Michael az asztalt bámulja. Érzi, hogy most egészen más lehetőség alakult ki köztük. Szabad az út.
- Pompás vacsora volt - mondja Olívia, összefonva a karját osztrigahéjakkal és rákdarabokkal teliszórt tányérja mögött. - Köszönöm. Nagyon örültem, amikor felhívtál.
- Egyszerűen hülyének éreztem magam. A múltkor úgy viselkedtem, mint egy óvodás.
- Nem. Nagyon gáláns voltál. - Gáláns. Hmmm - nevetett.
- Velem minden oké. Először nagy megrázkódtatás volt, de... - Hát biztos az lehetett.
- Tudod, amikor megmondta nekem, úgy gondoltam, egyszerűen visszajövök az iskolába, és teszem a dolgomat. Egy eljegyzés felbontása az semmi. Csak akkor fájt, amikor otthagyott. És amikor rád gondoltam.
- Adsz nekem esélyt? Olívia elmosolyodott.
- Csak te tudod elérni, hogy olyan jól érezzem magam, mint most. Semmi nem vész el. Semmi nem megy feledésbe.
Ott volt a húsban, a vérben,
És a most az örökkévalóságban.