46.
London
Suzy kihajolt az ablakon, és mélyet szippantott a hideg levegőből. Soha életében nem látott még ilyen szépet, még az East River csillogása sem volt ilyen szép, amikor átment a Brooklyn hídon. Az égő hó egyszerű volt és elbűvölő: elegáns zárótételként jelezte a megőrült világ végét. Ebben teljesen biztos volt. Kilenc hónapja élt Londonban, az amerikai követség által bérelt kis lakásban, ahonnan megfigyelhette, hogyan áll le görcsösen, remegve a város. Elbújt a lakásában, csak az ablakán kukucskálva látta, hogy egyre kevesebb az utcán a kocsi meg a teherautó, és egyre több ember jár gyalog, még akkor is, amikor a fényes hó egyre mélyebb lett, aztán pedig...
Megfogytak a járókelők, úgy gondolta, egyre többen maradnak otthon. Az amerikai konzulátus egyik tisztviselőnője hetenként egyszer eljött hozzá. Laurie-nak hívták, és néha magával hozta Yves-t, a vőlegényét is, aki francia neve ellenére Amerikában született.
Laurie mindig eljött, ennivalót hozott Suzynak, gyerekkönyveket, magazinokat és híreket - már ami hír akadt. Laurie azt mondta, a “légköri viszonyok" kezdenek egyre nehezebbek lenni, ami azt jelentette, hogy senki nem vette sok hasznát a rádiójának. Suzynak még mindig megvolt a rádiója, bár elejtette, amikor felmászott a helikopterre, és azóta nem működött. Összetört, és már nem is búgott, de egyike volt annak a néhány holminak, amit még a magáénak mondhatott.
Visszalépett az ablakból, és lehunyta a szemét. Mindig fájt neki, valahányszor eszébe jutott, mi történt. Az elveszettségnek az az érzése, amikor ott állt az üres Manhattan kellős közepén, és ostobának érezte magát. A néhány hét múlva leszálló helikopter, amely elszállította a part mentén cirkáló hatalmas repülőgép-anyahajóra...
Aztán átvitték az óceánon Angliába, és kerestek neki egy lakást Londonban, egy kellemes kis lakást, ahol többnyire egész jól érezte magát. $s jött Laurie, és elhozta a dolgokat, amelyekre szüksége volt.
De aznap nem jött, márpedig soha nem jött sötétedés után. A hó nagyon vastag volt, és nagyon fényes. Szép.
Suzy most furcsamód egyáltalán nem érezte magát magányosnak. Becsukta az ablakot, elege volt a hideg levegőből. Aztán megállt a
gardróbszekrény ajtajába szerelt hosszú tükör előtt, és nézte, hogyan olvadnak el és halványulnak el a hajában a ragyogó hópelyhek. Mosolygott rajtuk.
Elfordult, aztán belenézett a gardróbszekrény sötét belsejébe. A központi fűtés csövei recsegtek-ropogtak, akárcsak odahaza.
- Helló! - szólt oda a szekrényben lógó néhány ruhájának. Azt a hosszú ruháját vette elő, amit hat hónappal ezelőtt az amerikai bálon viselt. Csodálatos smaragdzöld színű ruha volt, pompásan nézett ki benne.
Azóta se volt rajta, szégyen-gyalázat.
A fűtőtest mellé állt, levetette a pongyoláját, aztán kioldotta a hátán a kapcsot, lehúzta a cipzárt, és belebújt a ruhába. Estélyibe, javította ki magát.
A királynőhöz csak estélyi ruhában szabad menni? Nyilván. Ráhúzta a vállára, és beleigazította a kebleit a belevarrt melltartóba. Felhúzta a hátán a cipzárat, amennyire csak tudta, aztán újra odaállt a tükör elé, forgolódott, és rámosolygott önmagára.
Az első néhány hónapban nagyon népszerű volt a követségen. Mindenki szerette. De aztán kezdtek elmaradni a meghívások, mert a követség elég messze volt, és egyre nehezebb lett a közlekedés.
Miközben nézegette a csinos lányt a tükörben, arra gondolt, hogy tulajdonképpen nem is bánná, ha most rögtön meghalna.
Odakinn minden gyönyörű volt. Még a hideg is gyönyörű volt. Másféle volt a hideg, mint valamikor New Yorkban, és nem csak azért, mert ez angliai hideg volt. Úgy képzelte, az ember mindenütt másképp érzi a hideget.
Ha meghalna, kijuthatna az égő hóba, sőt magasabbra, föl, a sötét felhők közé, az alvás sötétségébe. Elmehetne megkeresni anyát, Caryt, Kennethet és Howardot. Valószínűleg nincsenek a felhőkben, de tudta, hogy nem haltak meg . . .
Összeráncolta a homlokát. Ha nem haltak meg, akkor hogyan láthatta őket haldokolni? Olyan buta volt. Utálta a butaságát. Mindig is utálta.
És mégis - anya mindig azt mondta neki, hogy csodálatos ember vagy, és megteszel minden tőled telhetőt (bár mindig lehet valami jobbra törekedni). Suzy úgy nőtt fel, hogy szerette önmagát, és szeretett másokat. Igazából nem is akart valaki vagy valami lenni . . . csak éppen...
Nem akart csak azért megváltozni, hogy különb legyen... Bár mindig lehet valami jobbra törekedni.
Az egész nagyon zavaros volt. Minden változóban van. Meghalni annyi lenne, mint megváltozni. Ha ezt nem bánná, akkor . . . Odakinn megszólalt a hó. Hallgatózni kezdett az ablaknál, és kellemes zümmögést hallott, mint amikor méhek zümmögnek egy virágos mezőn. A hideg látványhoz meleg hang társult.
- Milyen furcsa - mondta. - Az ám, milyen furcsa, milyen furcsa. - Énekelni kezdte a szavakat, de a dal csacska volt, nem azt mondta, amit érzett, mert azt érezte . . .
Talán nem is a hó keltette a hangot, hanem a szél. Letörölte az ablakról a párát, és odament az ágyához, lámpát akart gyújtani, hogy jobban lásson. Ha valamerre fújja a havat, akkor a szél csinálja ezt a hangot. De nem szélnek hangzott.
Magányos volt.
Hol van Laurie? Hol van mindenki? Odabenn, bámulják a havat, úgy, ahogy ő. De Laurie-val valószínűleg ott van Yves is. Nem jó egyedül lenni a . . .
Váratlanul felzokogott, de visszafojtotta. Igen, ez az, érezte. A világ utolsó éjszakája.
- Pfúúú! - mondta. Eligazgatta a szoknyáját, és leült az asztal mellé egy székre. Megtörölte a szemét. Ez a valami lopva tört rá. Egyszerűen őrült volt. Buta, mint mindig.
De nem félt. Elfogadta. Amikor a gardróbszekrény ajtaja megcsikordult, hátrafordult és
odanézett. Félig-meddig arra számított, hogy Nanákat fog látni a ruhák mögött. (Tüstént megszerette a lakást, mihelyt meglátta - éppen a gardróbszekrény miatt.)
A gardróbszekrényben havazott. Fénypettyek játszottak a ruhákon. Megborzongott, lassan fölállt, eligazgatta a ruháját, aztán lassan a szekrény felé kezdett lépegetni. A fények olyanok voltak, mint a konfetti, eljátszadoztak a hátsó faburkolaton, a ruhákon, még az akasztókon is.
Tágabbra nyitotta az ajtót, és megnézte magát a tükörben. Az üveg mögött ragyogó fénybuborékok vették körül, mintha szódavízben bugyborogna körülötte millió buborék.
Előrehajolt. A tükörben látott arc nem egészen az ő arca volt. Megtapintotta az ajkát, aztán hideg, üveges ujjai hegyét odaillesztette a tükörkép ujjaihoz.
A . hidegség és az üvegesség eltűnt. Ujjhegyei megmelegedtek. Suzy addig hátrált, amíg neki nem ütközött egy széknek. Tükörképe kilépett a tükörből, és rámosolygott.
A képmás nem csak ő maga volt. Az anyja is. A nagyanyja. És talán a dédanyja és az ükanyja. Túlnyomórészt Suzy, de ők is, mind együtt. Mosolyogtak rá.
Hátranyúlt, feljebb akarta húzni a hátán a cipzárat. De képmása kitárta a karját, és most leginkább az anyja volt. Suzy odaszaladt hozzá, és vállára hajtotta a fejét, ruhája zöld bársonyos vállpántjára. Nem sírt.
- Menjünk be a gardróbba - mondta fojtott hangon.
A képmás - most inkább maga Suzy volt - megrázta a fejét, és kézen fogta. Most visszaemlékezett valamire: amikor az átalakított város eltűnt, és ő ott maradt egyedül, elhagyatva - miután nem volt hajlandó elmenni Caryvel meg a többiekkel -, úgy érezte, ikresítették.
Lemásolták. És magukkal vitték a másolatait, hátha szükség lesz rá.
Most pedig visszahozták, hogy találkozzon az eredeti Suzyval. A másolat megváltozott, mégpedig csodálatosan. Teljes egészében Suzy volt, és teljes egészében az anyja, és egyenként mind a többiek, de együtt.
A képmás a lakásnak az ablakkal szembeni hátsó fala felé vezette. Egymásra mosolyogva álltak fel az ágyra.
Kész vagy? - kérdezte némán a képmás.
Suzy a válla fölött hátranézett a zümmögő hóra, aztán érezte a meleg, szilárd kéz szorítását. Hány kézfogásnyira van valakitől Amerikában?
Nahát, egyetlen kézfogásra se.
- Lassú gondolkodásúak leszünk ott, ahová megyünk? - kérdezte Suzy.
Nem, lehelte a képmás. Most teljesen maga Suzy volt, Suzy látta a szemében. Carynek igaza volt. Kijavítják az embereket..
- Az jó. Szörnyen belefáradtam a butaságomba.
A képmás fölemelte a kezét, aztán ketten együtt letépték a falról a tapétát. Könnyű volt: a fal egyszerűen megnyílt, a tapéta meg összekunkorodott.
A fal mögött is havazott, de ez a hó nem olyan volt, mint amilyet az ablakból látott. Sokkal-sokkal szebb volt.
Mindenkire, aki csak élt, legalább millió hópehely jutott. Mindenki táncolt, együtt.
- Nem használjuk a gardróbot? - kérdezte Suzy.
Nem oda megy, ahová mi megyünk, mondta a képmás. Lekuporodtak, felkészültek, nekirugaszkodtak . . .
És kiugrottak az ágyról a falban lévő nyíláson.
Az épület úgy megremegett, mintha valahol egy nagy kaput csaptak volna be. Az égő hópelyhek a Brown-mozgás táncát járták az éjszakában. A fekete felhők odafönn átlátszóvá váltak, és Suzy egyszerre látott minden irányban. Gyönyörűségesen és riasztóan kitárult a látása.
A vihar valamivel hajnal előtt alábbhagyott. A Föld nagyon csöndes lett, amikor a sötétség elvonult fölötte.
A Nap szeszélyesen kelt föl. Hosszú, szürke-narancsszín fények vetődtek a mozdulatlan óceánra és a csöndes Földre. A halványodó Napból koncentrikus fénygyűrűk szabadultak ki.
Suzy messze, kifelé nézett. (Milyen parányi volt, és mégis hová mindenhová ellátott, nagyon nagy dolgokat látott!)
A külső síkok hosszú árnyékokat vetettek az őket körülvevő ködre. A külső bolygók egy darabig imbolyogtak a pályájukon, aztán kaleidoszkopikus pompával kibontották szirmaikat, és kitárták hideg, fényes karjaikat tékozló fiúként hazatérő holdjaik üdvözlésére.
A Föld egy hosszú, remegő, sóhajnyi pillanatra egyedül maradt a kozmikus örvényben. Amikor eljött az ideje, a városok és a falvak - a házak, a kunyhók és a sátrak - olyan üresek lettek, mint a bábok héja, amelyből kirepültek a. lepkék.
A Nooszféra meglengette kiszabadított szárnyait. Ahol a szárnyak hozzájuk értek, maguk a csillagok is táncolva ünnepeltek, és égő hópelyhekké váltak.