43.

Paulsen-Fuchs a megfigyelőkamrában állt, ráhajolt az asztalra, és lesütötte a szemét. Nem bírta tovább nézni azt a valamit, ami az izolációs laborban a priccsen hevert.
Bernard aznap kora hajnalban elveszítette emberi formáját. A kamerák rögzítették az átalakulását. Most már csak egy szürke-sötétbarna tömeg hevert az ágyon, kétoldalt egyes részek a padlóig lógtak belőle. A tömeg görcsösen mocorgott, néha kurtán, hevesen megborzongott.
Mielőtt :mozdulatlanságra kényszerült volna, Bernard átvitte a számítógép hordozható billentyűzetét a priccsére. A telefon drótja a tömeg oldalából kígyózott ki. Maga a billentyűzet valahol alatta volt, talán benne.
De Bernard még mindig küldött üzeneteket, bár beszélni már nem tudott. Az ellenőrző laborban álló monitor folyamatos szóáradatot rögzített, Bernard beszámolóját az átalakulásáról.
A számítógépből jövő anyag legnagyobb része érthetetlen volt. Bernard talán már majdnem maga is noocita lett.
Az átalakulás semmivel sem könnyítette meg Paulsen-Fuchs döntését. A tüntetők - és a kormány, amely nem gyakorolta a hatalmát a féken tartásukra - azt követelték, hogy öljék meg Bernardot, és , teljesen sterilizálják az izolációs laboratóriumot.
Most már több mint kétmillióan voltak, és ha nem teljesíti a követeléseiket, akkor úgy lerombolják a Pharmeket, hogy kő kövön nem marad belőle. A hadsereg, közölte, hogy nem hajlandó megvédeni a Pharmeket; a rendőrség ugyanígy elhárított magáról minden felelősséget. Paulsen-Fuchs semmit nem tehetett, hogy megállítsa őket: az üzem területén már csak ötven alkalmazott maradt, a többieket saját biztonságuk érdekében evakuálták.
Sokszor felmerült benne a gondolat, hogy egyszerűen otthagyja az egészet. Elmegy a spanyolországi házába, és ott teljesen izolálja magát. Elfelejti, ami történt, elfelejti, amit a barátja, Michael Bernard Németországba magával hozott.
De Paulsen-Fuchs túlságosan régen vett részt az üzleti életben ahhoz; hogy egyszerűen visszavonuljon. Nagyon fiatal volt még, amikor végignézte az oroszok bevonulását Berlinbe. Levetkezte különben sem lelkes náci múltjának minden maradványát, és megpróbált a lehető legjellegtelenebbnek mutatkozni, de nem hátrált meg. A megszállás évei alatt , három különböző állásban dolgozott, és 1955-ig Berlinben maradt, aztán két társával megalapította a Pharmeket. A cég a Contergan-pánik után majdnem csődbe ment, de ő akkor sem hátrált meg.
Nem, nem fogja elhárítani magáról a felelősséget. Ő fogja benyomni a kapcsolót, amely sterilizáló gázokat fúj az izolációs laborba. Ő fogja irányítani az embereket, akik betörnek hegesztőpisztolyaikkal, és befejezik a munkát. Ez is vereség lesz, de legalább itt marad, és nem bújik el Spanyolországban.
Fogalma sem volt róla, mit fognak csinálni a tüntetők, ha Bernard meghal. Lassan kiballagott a megfigyelőkamrából, átment a kontroll-laborba, aztán leült a monitor elé, amelyen Bernard üzenetei megjelentek.
Visszapörgette az elejükre... Elég gyorsan tudta olvasni ahhoz, hogy gyomon követhesse a szavakat. Újra ellenőrizni akarta, mit mondott eddig Bernard, hátha többet megért majd belőle.
Bernard végső elektronikus naplójegyzetei, kezdetük 0855. Gogarty! Ezek heteken belül elmennek.
Igen, kommunikálnak. Kisebb törzseik vannak. A “járvány" kitörései, amelyekről nem is tudunk - Európában; Ázsiában; Ausztráliában. Az embereknek nincsenek szimptómáik. Szemek és fülek, gyűjtenek, tanulnak, learatják életünk és történelmünk jelentéktelen termését. Csodálatos kémek.
Paul! Ez a faj emlékezete. Ugyanaz a mechanizmus, mint a biologika. Mindnyájunkban sok-sok élet él, a vérben, a szövetekben.
Teher a helyi téridőn. Túl sok. Gogarty. Egyenesen áttörnek . . . nem tehetek róla. Ki kell használniuk. Mi - maga - persze talán nem is akarjuk megállítani őket.
Ők a nagy vívmány.
Szeretnek. Együttműködnek. Fegyelmezettek, de szabadok; ismerik a halált, de halhatatlanok.
Engem most már keresztül-kasul ismernek. Összes gondolataimat és indítóokaimat. Téma vagyok a művészetükben, a csodálatós élő fikcióikban. Milliószámra lemásoltak. Hogy melyik írja ezt közülük? Nem tudom. Az eredeti nincs többé.
Millió irányban indulhatok el, millió életet élhetek (és nem pusztán a vér zenéjében - a Gondolat, a Képzelet, a Fantázia Univerzumában!), aztán összegyűjthetem az énjeimet, konferenciát rendezhetünk, és kezdhetünk mindent elölről. Büszkeségen túli, pozitív nárcizmus ez, mert nagyszerűbb, mint egyszerűen örökké élni. (Megtaláltak!)
Mindegyiküknek ezer, tízezer, millió megfelelőjük lehet, minőségüktől és funkciójuktól függően. Egyiknek sem kell meghalnia, de idővel mind vagy majdnem mind meg fog változni. Elég hosszú idő alatt a millió én legtöbbje már nem is fog emlékeztetni a jelenlegi énemre, mert végtelenül változékonyak vagyunk. Szellemeink az élet alapjainak végtelen változatosságán dolgoznak: Paul, bárcsak csatlakozhatnál hozzánk.
. Tudatában vagyunk a rád nehezedő nyomásnak. ( Szöveghézag: 0847-1023)
Nem nyomkodom a billentyűket. Egyenest bele az elektronikába.
Tudom, hogy el kell pusztítanod.
Várj. Várj 1130-ig. Adjál egy régi barátnak ennyi időt. Nem szeretem a régi önmagamat, Paul. Legnagyobb részét föl is adtam. Lenyestem róla a hervadt részeket. 52 évemnek teljes szakaszait újra átéltem és átalakítottam. Az ember szentté válhat itt, vagy a bűnök sokaságát derítheti fel. Melyik szent nem ismeri a bűnt?
( Szöveghézag: 1035-1105) Gogarty.
CGATCATTAG (UCAGCUGCGAUCGAA) Ez mosta nevem, Gogarty. Elképesztő, Gogarty! Túlságosan sűrűek, túl sokat látnak, . túl sok elméletet alkotnak, túl sokan vannak. Észak-Amerikában tudják. Egészen le a legparányabbakig mind egyenrangúak É.-A.-ban. Megmondják nekünk, készülődnek. Mind együtt mennek. Halálosan félek; csodálatosan félek, gyönyörű félelem ez, Paul, nem a zsigerekben érzik, hanem a gondolatban, nincs semmi hozzá fogható. Félelem a mostani korlátokon túli szabadságtól, és máris csodálatosan szabadon. Határtalan szabadság, meg kell változnunk, hogy alkalmazkodjunk. A felismerhetetlenségig.
Paul, 1130 sok idő. 1130 1130 1130!
Micsoda áradata az érzéseknek a régiért, a csirke szeretete a tojás, a férfié az anyja, a diáké az iskola iránt.
Divergencia: Valamelyik másik veszi át az írást.
Találkozás önmagammal. Parancsnoki halmazok koordinálnak. Ünneplés. Olyan nagy; olyan dús! Három énem marad írni, máris nagyon különbözők. Vakációról .visszajött barátok. Részegek a szabadság élményétől.
Olivia vár...
És Paul, ez itt egy elmaradt noocita nyomornegyed, nem olyan, mint É.-A.
Rövid. jön. Új Év! 
NOVA
(Szöveg vége 1126,39)

Amikor Heinz Paulsen-Fuchs elolvasta az utolsó szavakat a képernyőn, felvonta a szemöldökét. Széke karfájára tette a kezét, és a faliórára bámult.
1126,46 
Dr. Schatzra pillantott, és felállt.
- Nyissa ki az ajtót - mondta. Az orvosnő a kacsoló felé nyúlt, és kinyitotta a megfigyelőfülke ajtaját.
- Nem azt. A laborét. Az orvosnő habozott.
Paulsen-Fuchs a kapcsolótáblához szaladt, és minden teketória nélkül félretaszította, aztán gyors egymásutánban megnyomta a három kapcsolót. Az utolsóról lecsúszott a keze, ismételnie kellett.
1127,56 
A háromrétegű zárózsilip nehézkesen emelkedni kezdett. - Herr Paulsen-Fuchs...
A doktor addigra már átbújt a harminc centiméteres hézagon a külső izolációs térbe, ahol a vákuum megszűnése után még mindig fagyos volt a levegő, aztán a magas nyomású részbe. Pattogott a füle, amikor behatolt a belső kamrába.
1129,32 
A kamrát betöltötte a tűz. Paulsen-Fuchs egy pillanatra azt hitte, hogy dr. Schatz valamiféle rejtélyes vésztisztogatásba kezdett, és rászabadította a halált a kamrára.
De erről szó sem volt.
1129,56 
A tűz eltűnt, ózonszag maradt a nyomában, és valami vonagló, lencseszerű dolog a priccs fölött a levegőben.
A priccs üres volt. 
1130,00