42.
Az étel egy derékmagasságú, szürkés, szivacsszerű hengeren jelent meg, magas fallal elzárt zsákutca végén.
Suzy ránézett a tányéron lévő ételre, kinyújtotta a kezét a sült csirkének látszó valami után, aztán lassan visszahúzta az ujjait. Az étel meleg volt, a kávéscsésze gőzölgött, minden teljesen normálisnak látszott. Soha nem szolgáltak fel neki semmi olyat, amit nem szeretett, és az étel soha nem volt se túl sok, se túl kevés.
Alaposan megfigyelték, minden szükségletét számon tartották. Úgy bántak vele, mint egy állatkerti állattal, legalábbis úgy érezte.
Letérdelt és enni kezdett. Amikor befejezte, leült, háttal a hengernek, szopogatta az utolsó néhány korty kávét, és felhúzta a gallérját. Kezdett hűvösebb lenni a levegő. A kabátját a Világkereskedelmi Központban hagyta - illetve abban a valamiben, amivé az északi torony változott -, és az elmúlt két hétben semmi szükségét nem érezte. A levegő mindig kellemes volt, még éjszaka is.
Változóban voltak a dolgok, és ez zavarba ejtő volt-vagy izgalmas. Nem volt benne biztos, melyik.
Őszintén szólva Suzy McKenzie az idő legnagyobb részében unatkozott. Soha nem volt élénk fantáziája, és az újjáépített Manhattannek azok a szakaszai, amelyeket bejárt, nem vonzották különösebben. A hatalmas csatornák és csővezetékek, amelyek zöld folyadékot szivattyúztak a folyóból a sziget belsejébe, a lassan forgó legyezőfák és propellerfák, amelyek a szabálytalan felszínen hektárok százait borították el - semmi nem érdekelte közülük néhány percnél tovább. Nem volt semmi közük hozzá. Képtelen volt megérteni, mire valók.
Tudta, hogy mindennek le kellene nyűgöznie, de mivel nem voltak emberiek, nem sokat törődött velük.
Őt az emberek érdekelték, az, hogy mit gondolnak és mit csinálnak, hogy kicsodák, hogyan éreznek iránta, és ő mit érez irántuk. - Gyűlöllek benneteket - mondta a hengernek, amikor visszatette
a tetejére a tányérját meg a csészéjét. A henger elnyelte őket, aztán elsüllyedt, és eltűnt a szeme elől. - Mindnyájatokat! - kiáltotta a zsákutca falai felé. Maga köré kulcsolta a karját, hogy egy kicsit fölmelegedjen, aztán fölkapta a zseblámpát meg a rádiót. Hamarosan besötétedik, keresnie kell valami- helyet, ahol megalhat, talán pár percig még a rádiót is hallgathatja. Az elemek kezdtek legyöngülni, pedig nagyon takarékoskodott velük. Kisétált a zsákutcából, aztán a meredek, vörösesbarna domboldalon hajladozó legyezőfákra bámult.
A domb tetején egy soklapú fekete poliéder állt, minden lapjából méternyi hosszú ezüstös tű meredt ki. Sok ehhez hasonlót látott már a szigeten, most már alig vette észre őket. Tíz perc alatt megkerülte a dombot. Egy szűk völgybe ért, akkora lehetett, mint egy futballpálya, oldalait derékvastagságú, szelíden kanyargó fekete cső szegélyezte. A pálya végénél a cső eltűnt egy kis gödörben. Aludt már máskor is ilyen csomópontokon. Végigment a völgyön, és letérdelt a gödör mellett. Végigfuttatta kezét a felszínén, jó meleg volt. Itt lefekhet éjszakára a csövek alá, kényelmes helye lesz.
Nyugaton az ég ragyogó bíborszínben izzott. A naplementék rendszerint tompa narancsszínűek és vörösek voltak, sose látta még az eget ennyire villanyosnak.
Bekapcsolta a rádiót, a füle mellé húzva a hangszórót. Lehalkította, hogy spóroljon az elemekkel, bár sejtette, hogy ez nem ér túl sokat. Tüstént bejött Angliából a mindig hűséges rövidhullámú adás. Megigazította a hangológombot, aztán beljebb vackolódott a csövek alá.
“. . . Nyugat-Németországban a zavargások a Pharmek gyártelepe köré összpontosulnak, amely otthont ad dr. Michael Bernardnak, akit az észak-amerikai járvány hordozásával gyanúsítanak. Bár a járvány Észak-Amerikán kívül eddig sehol a világon nem terjedt el, igen nagy a feszültség és a nyugtalanság. Oroszország teljesen lezárta a határait, és . . ." Az állomás elhalkult, megigazította.
“. . . az éhínség Romániában és Magyarországon már harmadik hete tart, és segélyekre nincs semmi kilátás..."
“. . . Mrs. Thelma Rittenbaum, a híres battersea-i médium azt állítja, hogy álmaiban Észak-Amerika közepén megjelent Krisztus: feltámasztja a halottakat, és sereget gyűjt, amellyel bevonul a világ többi részébe." (Utána egy gyatra minőségű szalagról reszketősnői hang mondott néhány érthetetlen szót.)
A további hírek Angliáról és Európáról szóltak. Suzy ezeket élvezte a legjobban, mivel időnként úgy érezte, mintha a világ mégiscsak normális lenne, vagy legalábbis kezdene magához térni. Az ő otthona reménytelenné vált, már hetek óta fel is adott minden reményt. De más emberek, másutt, talán normális életet élnek. Megnyugtató volt erre gondolni.
Nem mintha bárhol bárki tudott volna őróla, vagy törődött volna vele.
Kikapcsolta a rádiót, összekuporodott, és a csövekben folyó folyadék sziszegő hangját meg a valahonnan alulról jövő halk, mély hangú mormogást hallgatta.
Amikor elaludt, fekete sötétség vette körül, csak itt-ott bukkantak elő a csövek között a csillagok. Éppen egy kedves álom kellős közepén járt, ruhákat vásárolt, amikor felébredt...
Valami meleg csavarodott köréje. Álmosan megtapogatta, puha volt és meleg, olyan, mint a szarvasbőr. Tapogatózva kereste a zseblámpát, és felgyújtotta, aztán végigfuttatta a fénykörét betakart lábán és derekán. Az a valami, ami betakarta, hajlékony volt, világoskék, halványzöld csíkokkal - a kedvencszínei. Amije nem volt betakarva a karja meg a feje -, az fázni kezdett. Túlságosan álmos volt, nem sokat törte rajta a fejét, magára húzta a takarót, és visszasüppedt az álomba. Ezúttal kislány volt, az utcán játszott a régi barátnőivel, akik azóta már mind felnőttek, sokan el is költöztek.
Aztán elkezdték az épületeket sorra lerombolni. Mindnyájan ámulva nézték, hogy férfiak jönnek hatalmas kőtörő kalapácsokkal, és szétverik a barnakő házikókat. Amikor megfordult, hogy lássa, hogyan reagálnak erre a barátnői, látta, hogy mind felnőttek vagy megöregedtek, távolodnak tőle, szólongatják, hogy kövesse őket.
Sírni kezdett. A cipője beleakadt a macskakövek közé, mozdulni se tudott. Amikor az összes ház eltűnt, a környék lapos síksággá változott, csak a csatornák csövei meredtek a levegőbe. Az egyik csövön őrült szögben vécécsésze lógott: ott lehetett valamikor az emelet.
- Megint meg fognak változni a dolgok, Suzy. - A cipője kiszabadult, és amikor megfordult, Caryt látta. A fiú zavarba ejtő módon meztelen volt.
- Jesszusom, nem fázol? - kérdezte. - Persze nem . . . nem számít. . Hiszen csak kísértet vagy.
- Hát, alighanem - mosolygott Cary. - Mi mind csak figyelmeztetni akartunk. Tudod? Minden megint meg fog változni, és azt akartuk, hogy választhass.
- Nem álmodom, ugye?
- Nem - rázta meg a fejét Cary. -A takaróban vagyunk. Ha akarsz, akkor is beszélhetsz velünk, mikor ébren vagy.
- A takaróban... mindnyájan? Mama, Kenny és Howard is?
- Meg még mások is, rengetegen. Az apád, ha beszélni akarnál vele. A takaró ajándék. Afféle búcsúajándék. Mi mind önként jelentkeztünk, de most sokkal több van belőlem és a többiekből, mint amennyire feltétlenül szükségünk van.
- Nem értem, amit mondasz, Cary.
- Majd meg fogod érteni. Erős lány vagy te, Suzy.
Az álom háttere ködössé vált. Mind a ketten a narancsszín-barna sötétségben álltak, a távoli ég narancssárgává fényesedett, mintha tüzek égnének a horizonton. Cary körülnézett, aztán azt mondta:
- Ezek a művészek, annyi művész van, annyi tudós, valahogy elveszettnek érzem magam köztük: De mihelyt elszánom rá magam, én is egy leszek közülük. Adnak rá időt nekünk. Tisztelnek minket, Suzy. Tudják, hogy mi csináltuk őket, és igazán jól bánnak velünk. Tudod, odaát - mutatott a sötétségbe - együtt tudnánk élni. Van egy hely, ahol mind gondolkodnak. Pont olyan, mint a valódi élet, a valódi világ. Lehet úgy, ahogy volt, vagy úgy, ahogy lesz. Ahogy csak akarod...
- Én nem lépek be, Cary.
- Aha. Gondoltam, hogy nem fogsz. Nekem igazából nem volt választásom, amikor beléptem, de nem bántam meg. Soha nem lehettem volna annyit Brooklyn Heightsen, mint most.
- Te is élő hulla vagy.
- Kísértet vagyok - mosolygott Suzyra. - Egy részem különben is veled marad, ha beszélni akarsz velem. Másik részem meg majd elmegy, amikor megváltoznak.
- Visszajön az, ami volt? 
- Sohasem lesz többé ugyanolyan - rázta a fejét Cary. - És... nézd, én nem értem ezt az egészet, de nemsokára újabb változás lesi. Soha semmi nem lesz többé ugyanolyan.
Suzy nem vette le a szemét Caryról.
- Azt hiszed, a meztelenséged kísértésbe ejt? Cary végignézett önmagán.
- Eszembe se jutott - mondta. - Ebből is látszik, milyen elengedett lettem. Nem tudnád meggondolni magad?
- Én vagyok az egyetlen, aki nem betegedett megrázta meg Suzy határozottan a fejét.
- Hát, nem éppen az egyetlen. Vagytok vagy húszan, huszonöten. Gondoskodunk" rólatok, amennyire csak tőlünk telik.
Suzynak jobban tetszett, hogy ő az egyetlen. - Nagyon köszönöm - mondta gúnyosan.
- Mindenesetre viseld a takarót. Amikor beáll a változás, burkolózz szorosan bele: Rengeteg kaját hagyunk majd.
- Remek.
- Azt hiszem, mindjárt fel fogsz ébredni. Eltisztulok az útból. Akkor is láthatsz majd minket, mikor ébren vagy. Egy darabig. Suzy bólintott.
- El ne dobd - figyelmeztette Cary. - Különben bajba kerülsz. - Nem fogom.
- Jól van. - Kinyújtotta a kezét, és nyitott tenyerével megsimogatta a lány keresztbe font karját.
Suzy , kinyitotta a szemét. A csövek fölött sápadt, narancsszínszürke volt a hajnal. A gödör és a csövek kihűltek.
Suzy szorosan maga köré csavarta a takarót, és várt: