41.

Bernard szemében a kétféle valóság közül az a nevetséges környezet látszott a kisebbiknek, amelyben immár annyi hete élt.
Most már alig dolgozott. Csak feküdt hanyatt az ágyon, a számítógépet a hóna alá fogva gondolkodott és várt. Tudta, hogy oda
kinn egyre növekszik a feszültség, melynek ő áll a középpontjában.
Paulsen-Fuchs nem akadályozhatta meg, hogy kétmillió ember rátörjön és elpusztítsa, őt is, a labort is. (Fáklyákkal rárohanó falusiak, akik számára ő egyszerre dr. Frankenstein meg a szörnyetege is. Tudatlan, rémült parasztok, akik Isten művét viszik végbe.)
A vérében, a húsában hordozta Vergil I. Ulam egy részét, az apja meg az anyja egy részét, olyan emberek részeit, akiket soha nem ismert, s akik talán évezredekkel ezelőtt meghaltak. Önmagának millió és millió másolata élt a belsejében, melyek egyre mélyebbre süllyedtek a noocita világba, és az univerzumok egyre újabb és újabb rétegeit fedezték fel a biologikában: régieket, újakat és leendőket.
És mégis - hol a biztosíték, hogy nem csapják be? Mi van, ha egyszerűen hamis álmokat varázsolnak elébe, hogy megnyugtassák, elkábítsák, hogy nyugodjék bele a metamorfózisba? Mi van, ha magyarázataik csupa cukormázzal bevont frázisok, amelyekkel meg akarják nyugtatni? Nem volt rá bizonyítéka, hogy a noociták hazudnának - de honnan tudhatná ezt az ember, amikor olyasvalami hazudik, ami ennyire idegen? Egyáltalán megközelíthető fogalom-e számukra a “hazugság"?
(Olívia. Sokkal később tudta meg: két hónappal egyetlen randevújuk után felbontotta az eljegyzését. Az utolsó közös előadáson egymásra mosolyogtak - aztán eltűntek egymás életéből. Milyen volt ő akkor - félszeg, mafla? Túl romantikus, túlságosan beleszeretett abba az egyetlen Csodás, petrarcai estébe? Hol van most Olívia? Az észak-amerikai biomasszában?)
És még ha elfogadná is, amit mondanak neki, minden bizonnyal nem mondtak el mindent. Millió kérdése maradt, néhány felesleges, de a legtöbb kulcsfontosságú. Utóvégre még mindig egyéniség volt (vagy nem?), akinek egy gyakorlatilag ismeretlen élményre kellett felkészülnie.
A parancsnoki halmazok - a kutatók - most nem válaszoltak neki. Észak-Amerikában? Mi történt azzal a sok rossz emberrel, akiknek az emlékeit megőrizték a noociták? Annyi bizonyos, hogy kirekesztették őket abból a világból, amelyben gonoszak voltak, olyan biztonságosan, mintha börtönbe kerültek volna - még sokkal jobban. De ha valaki rossz, az azt jelenti, hogy rosszul gondolkodik, gonosznak lenni annyi, mint ráksejtnek lenni a társadalomban, veszélyes és megmagyarázhatatlan bajkeverőnek, és itt nemcsak a fejszés gyilkosokra gondolt. A politikusokra gondolt, akik túlságosan kapzsiak vagy túlságosan vakok voltak ahhoz, hogysem tudták volna, mit is csinálnak; a fehér galléros cápákra, akik beruházók ezreiből csalták ki egy életen át megtakarított pénzüket; apákra és anyákra, akik olyan ostobák voltak, hogy azt se tudták, nem szabad agyonverniük a gyerekeiket. Mi történt ezekkel az emberekkel, mi történt a becsavarodottak millióival, a gonosz becsavarodottakkal az emberi társadalomban?
Valóban mindenki egyenlő, és mindenkiről egyaránt millió másolat készült? Vagy volt a noocitákban némi ítélőképesség? Töröltek szép csendesen néhány személyiséget, kivágták őket... vagy megváltoztatták őket?
És ha a noociták éltek a lehetőséggel, és megváltoztatták a tényleg becsavarodottakat, talán rögzítették vagy valahogy semlegesítették őket, behatoltak gondolkodási folyamataikba, és a helyes gondolkodásról való általános egyetértést tették meg kijavításuk mintájának. . .
Akkor pedig ki a megmondhatója, hogy másokat nem változtattak meg, kisebb problémákkal küszködő embereket, kis becsavarodások, tévedések és gonoszságok komplexusaival bajlódó embereket. . . akik mind csupa olyasmiben szenvedtek, ami minden emberben megvan, ami az emberi lét kockázata? Azzal járó kockázat, hogy egy kemény univerzumban éltek, más univerzumban, mint amelyekben a noociták. Ha kijavították, megvágták és módosították őket, ki mondhatja meg, hogy jól csinálták-e? Tudták, mit csinálnak, és utána csak a működőképes emberi személyiségeket tartották meg?
Mit csináltak a noociták azokkal az emberekkel, akik nem tudtak megbirkózni a változással, akik megőrültek, vagy akik, mint céloztak rá, még tökéletlenül asszimilálva haltak meg, és csak részleges memóriákat hagytak maguk után, mint Vergil részleges emlékei Bernard testében? Itt is metszegettek és gyomlálgattak?
Van-e a nooszférában politika, társadalmi kapcsolatrendszer? Az embereknek egyenlő szavazati joguk van-e a noocitákkal? Az embereknek természetesen noocitákká kellett válniuk - de jobban vagy kevésbé tartják-e tiszteletben a valódi, eredeti noocitákat?
Vajon lesznek-e konfliktusok, forradalmak?
Vagy mélységes nyugalom fog uralkodni - a sír nyugalma, mert kitörlik az ellenállásra való hajlandóságot? Egy merev hierarchia számára nem fontos a szabad akarat. Merev hierarchia-e a nooszféra, amelyben nincs véleménykülönbség, még megjegyzések sincsenek? Úgy gondolta, nem.
De tudhatta-e biztosan?
Tényleg tisztelik és szeretik-e az embereket, mint uraikat és teremtőiket, vagy egyszerűen csak magukba szívják őket, megrágják és megemésztik a számukra szükséges információkat, aztán a többit elsüllyesztik, elfeledve, szétbomlasztva? Holtan?
Bernard, most nem a nagy változás félelmét érzed? A félelmet valamitől, teljesen más, nehéz, gyakran pokoli status quótól? Kételkedett benne, hogy Vergil valaha is végiggondolta ezeket a
dolgokat. Lehet, hogy nem volt rá ideje, de még ha lett volna is rá ideje, Vergil egyszerűen nem gondolta végig az efféle dolgokat. Zseniális volt a teremtésben, de slampos a következmények átgondolásában.
Nem ez áll-e minden teremtőre?
Bárki, aki megváltoztatta a dolgokat, nem vitt-e, végső soron egyes embereket - talán sok embert - halálba, bánatba, kínok közé? Szegény emberi Prométheuszok, akik elhozták embertársaiknak a tüzet.
Nobel. Einstein. Szegény Einstein meg a Rooseveltnek írott levele. Így valahogy: “Elszabadítottam a pokol démonait, és most szerződést kell kötnöm az ördöggel, különben valaki más fog. Valaki, aki még gonoszabb."
A rádiummal kísérletező Curie: mennyire volt felelős négy évtizeddel később Slotin haláláért?
Nem mentette meg Pasteur munkássága - vagy Salké, vagy az övé - olyan férfiak vagy nők életét, akikből végső soron pusztító angyal lett, gonosszá váltak, és tényleg becsavarodtak? Kétségkívül.
És eszükbe jutott-e valaha az áldozatoknak; “Pereljük be a stricit? "
Kétségkívül. És ha ilyen gondolatok merülnek fel, ha ilyen kérdéseket tesznek fel, nem fogják-e a szülők a bölcsőjükben legyilkolni a gyermekeiket?
A régi közhely - Hitler anyja, amint elvetéli a fiát.
Bernard álom és lidércnyomás közt ringatózott, mint egy hintán, nagy lendülettel süllyedt bele a lidércnyomásba, aztán a következő lengéssel föl, valamiféle önkívületbe.
Soha semmi nem lesz többé ugyanolyan.
Jó! Csodálatos! Nem volt egyébként is csúnyán teli hibákkal? Nem, talán nem. Mostanáig nem.
Ó, Uram, imádkoznom kell! Gyönge vagyok, képtelen vagyok ezekre az ítéletekre. Nem hiszek Benned, semmi olyan formában, amilyenben leírtak nekem, de imádkoznom kell, mert rettegek, gonosz félelem fog el.
Mit hozunk a világra?
Megnézte dagadt, fehér vénákkal borított kezét és karját. Milyen csúnya, gondolta.