39.

Bernard a saját vérében lebeg, nem tudja pontosan, kivel kommunikál. A kommunikációt a véráramban flagelláták közvetítik, különlegesen alkalmazkodott ostoros protozoák, amelyek nagy sebességgel közlekednek a szérumban. Válaszait ugyanezzel a módszerrel továbbítja, vagy egyszerűen a véráramba küldi.
Mennyien vannak most belőlem?

A SZÁM MINDIG VÁLTOZIK. MOST TALÁN EGYMILLIÓAN.

Fogok velük találkozni? Integrálódni velük?

EGYETLEN HALMAZ SEM KÉPES MAGÁBA SZÍVNI AZ ÖSSZES TÖBBI HASONLÓ HALMAZOK TAPASZTALATAIT. EZT FENN KELL TARTANI A PARANCSNOKI HALMAZOK SZÁMÁRA. NEM EGYFORMÁN HASZNOS BÁRMELY ADOTT IDŐPONTBAN MINDEN INFORMÁCIÓ.

De semmi információ nem vész el?

MINDIG VESZ EL INFORMÁCIÓ. EZ A KÜZDELEM. DE EGYETLEN HALMAZ TELJES STRUKTÚRÁJA SEM VÉSZ EL SOHA. MINDIG VANNAK DUPLIKÁCIÓK.

Hová megyek?

VÉGSŐ SORON * A VÉR ZENÉJE * FÖLE. TE VAGY A BERNARD-DAL VALÓ REINTEGRÁCIÓRA KIVÁLASZTOTT HALMAZ.

Én vagyok Bernard. 

SOK BERNARD VAN.

Talán egymillió másik, úgy gondolkodnak, ahogy ő most, szétáradnak a vérben és a szövetekben, fokozatosan felszívódnak a noocita hierarchiában. Millió másik változat, amelyek soha nem fognak reintegrálódni.

MEG FOGSZ ISMERKEDNI PARANCSNOKI HALMAZOKKAL. ÁT FOGOD ÉLNI A GONDOLAT UNIVERZUMÁT.

Az túl sok. Megint félek.

FÉLNI LEHETETLENSÉG A MAKROSKÁLA HORMONREAKCIÓI NÉLKÜL. BERNARD. VALÓBAN FÉLSZ?

Keresi a félelem hatásait, és nem találja őket. Nem, de félnem kellene.

ÉRDEKLŐDÉST MUTATTÁL A HIERARCHIA IRÁNT. ÁLLÍTSD BE FELDOLGOZÁSODAT      A  *****************.

Az üzenet érthetetlen az emberi elme számára, be van ágyazva a noociták biológiai halmazába, de maga a halmaz megérti, és felkészül a specifikus adatcsomagok beérkezésére.
Amint az adatok beérkeznek - karcsú, föltekeredett DNS-szálak és viharvert, szétcsavart fehérjék -, érzi, ahogy a sejtjei felszívják és magukba építik őket. Nem lehet tudni, ez mennyi időt vesz igénybe, de mintha szinte azonnal megértené a hajszálérben rohanó sejtek élményeit. Az ő frissiben leadott élményemlékeiből táplálkozik.
Túlnyomó részük nem érett noocita, hanem normális, szomatikus sejt, amelyet vagy kissé megváltoztattak, hogy ne avatkozhasson be a noociták tevékenységébe, vagy az egyszerű biologika által meghatározott, korlátozott funkciójú, kiszolgáló sejtek. Ezek közül a sejtek közül egyesek a parancsnoki halmazok utasításait hajtják végre, mások tapasztalásemlékeket szállítanak hibridizált vagy polimerizált csomókban egyik helyről a másikra. Megint mások új testi funkciókat hajtanak végre, amelyeket a még át nem alakított szomatikus sejtek nem vehetnek át.
Még lejjebb állnak a ranglétrán a háziasított baktériumok, amelyeket gondosan “átszabtak" egy vagy két funkció ellátására. Ezeknek a baktériumoknak (típusukat képtelen bármely általa ismert baktériummal azonosítani) egy része csupán egy-egy apró gyár, amely a vérbe zúdítja a noociták számára szükséges molekulákat.
A skála legalján, bár jelentőségük korántsem elhanyagolható, a méretre szabott fágvírusok állnak. Egyes vírusrészecskék kulcsfontosságú információkat szállítanak nagy sebességgel, ostoros baktériumok vagy megcsonkított limfociták vontatják őket; mások szabadon kóborolnak a véráramban, és porfelhőkként veszik körül a nagyobb sejteket. Ha a szomatikus sejtek, a kiszolgáló sejtek vagy akár az érett noociták kilépnek a hierarchiából - fellázadnak vagy rosszul funkcionálnak -, ezek a vírusrészecskék beléjük hatolnak, és beléjük fecskendezik romboló RNS-üket. A vétkes sejtek hamarosan felrobbannak, és további méretre szabott vírusok felhője árad szét belőlük, a hulladékot pedig különféle noociták és kiszolgáló sejtek tisztítják el.
A noociták a testében eredetileg meglévő összes sejttípusokat barátokat és ellenségeket egyaránt - áttanulmányozták és hasznosították.

SZABADULJ FEL, ÉS KÖVESD A PARANCSNOKI HALMAZ NYOMÁT. KIHALLGATÁST KAPSZ.

Bernard érzi, amint halmaza visszatér a hajszálérbe. A hajszálér falai egyre keskenyednek. Ő maga hosszú lánccá kezd rendeződni, míg csak sejtközi kommunikációi annyira le nem csökkennek, hogy azt kezdi érezni, ami a noociták számára a fulladozást jelenti. Aztán áthalad a kapilláris falán, és megfürdik a szövetek közti folyadékban. A nyom nagyon határozott. Érett noociták jelenlétét “ízleli", nagyon sokan vannak.
Hirtelen rádöbben, hogy valójában még mindig az agya közelében van, sőt valószínűleg magában az agyában, és hogy tüstént találkozni fog azoknak a kutatóknak egyikével, akik végrehajtották az áttörést a makroskálájú világban.
Kiszolgáló sejtek, információhordozó ostorok, utasításra váró noociták tömegei közt halad át.
Mindjárt bemutatnak a Nagy Holdúrnak, gondolja magában. A gondolat és az azt kísérő szellemi nevetés szinte azonnal belekerül tapasztalati adatai közé, mert egy kiszolgáló sejt sietve kivonja és továbbítja a parancsnoki halmaznak. Szinte még gyorsabban meg is érkezik rá a válasz.

BERNARD EGY SZÖRNYETEGHEZ HASONLÍT MINKET.

Szó sincs róla. Itt én vagyok a szörnyeteg. Vagy maga a helyzet szörnyűséges.

MÉG CSAK KÖZELÉBE SE JUTOTTUNK ANNAK, HOGY MEGÉRTSÜK A GONDOLKODÁSOD FINOMSÁGAIT. INFORMATÍVNAK TÁLALTAD A LETÖLTÉSÉT *?

Eddig nagyon informatívnak. És bevallom, alantasnak érzem itt magam.

NEM FŐPARANCSNOKI HALMAZNAK?

Nem. Nem vagyok isten. 

NEM ÉRTJÜK, MI AZ ISTEN.

A parancsnoki halmaz sokkal nagyobb volt egy normális noocitahalmaznál. Bernard úgy becsülte, hogy legalább tízezer sejtből állhat, és ezzel arányosan nagyobb a gondolkodási kapacitása. Szellemi törpének érezte magát, bár a noociták birodalmában nehezen tudott ítéleteket alkotni.
Hozzá tudtok férni a H. G. Wellshez fűződő emlékeimhez?

KIS SZÜNET. AZTÁN: IGEN. NAGYON ELEVENEK, AHHOZ KÉPEST, HOGY TISZTÁN ÉLMÉNYEMLÉKEK.
IGEN, EGY KÖNYVBŐL SZÁRMAZNAK, EGY NEM VALÓS ÉLMÉNYT KÓDOLNAK. MI TUDJUK, MI A * FIKCIÓ .

Úgy érzem magam, mint Cavour. Az első ember a Holdon-ban. Mikor a Nagy Holdúrral beszél:

LEHET, HOGY A HASONLAT TALÁLT, DE MI NEM ÉRTJÜK. MI NAGYON KÜLÖNBÖZŐEK VAGYUNK, BERNARD, SOKKAL KÜLÖNBÖZŐBBEK, MINT AZT A TE NEM VALÓS ÉLMÉNYRE UTALÓ HASONLATOD SUGALLJA.

Igen, de mint Cavournak, nekem is ezer kérdésem van. Talán nem akartok majd mindre válaszolni.

HOGY MAKROSKÁLÁJÚ EMBER-TÁRSAID NE TUDJÁK MEG, MI MINDENT TEHETÜNK, ÉS NE PRÓBÁLJANAK MEGÁLLÍTANI MINKET.

Ez az üzenet elég homályos volt ahhoz, hogy Bernard átlássa: a parancsnoki halmaz még mindig képtelen teljes mértékben felfogni a makroskála valóságosságát.
Kapcsolatban álltok az észak-amerikai noocitákkal?

TUDUNK RÓLA, HOGY VANNAK MÁS, SOKKAL * HATALMASABB * KONCENTRÁCIÓINK, SOKKAL KEDVEZŐBB KÖRÜLMÉNYEK KÖZT.

És...? Nincs válasz.
Aztán. 

TUDATÁBAN VAGY, HOGY * HATÁROLT TERED * VESZÉLYBEN VAN?

Nem. Miféle veszélyben? A laborra gondoltok?

A LABORT BIZONYTALAN HIERARCHIAI VISZONYBAN ÁLLÓ * TÁRSAID VESZIK KORUL.

Nem értem.

EL AKARJÁK PUSZTÍTANI * A LABORT ÉS FELTEHETŐLEG MINDNYÁJUNKAT.

Ezt honnan tudjátok?

FOGNI TUDJUK A RÁDIÓFREKVENCIÁS ADÁSOKAT TÖBB NYELVEN KÓDOLVA. MEG TUDOD AKADÁLYOZNI EZEKET A PRÓBÁLKOZÁSOKAT? BEFOLYÁSOS POZÍCIÓD VAN A HIERARCHIÁBAN? 

Bernard eltöprengett a kérdésen.

AZ ADÁSOK MEGVANNAK A MEMÓRIÁNKBAN.

Akkor hadd halljam őket.
Ízként érzékelte egy flagelláta áthaladását, amint keresztezte a parancsnoki halmaz küldöncének útját, és visszatért egy adatcsomaggal. Bernard halmazai magukba szívták az adatokat.
Most “hallgatja" a memóriában lévő adásokat. Nem a legjobb minőségűek, és a legtöbbjük németül van, így csak gyatrán érti őket. De ahhoz eleget megért belőlük, hogy rájöjjön, miért nézett ki az utóbbi időben Paulsen-Fuchs egyre rosszabbul és rosszabbul.
A Pharmek telepét tiltakozó tömegek táborai veszik körül. Egészen a repülőtérig teli van velük a környék, számuk talán a félmilliót is eléri, és nap mint nap egyre többen érkeznek, autóbuszokon, személykocsikon, sőt gyalog. A hadsereg és a rendőrség nem meri szétoszlatni őket. Egész Nyugat-Németországban, sőt Európa legnagyobb részén is gyűlölködő hangulat uralkodik.
Nem áll hatalmában megállítani őket. 

BESZÉLNI?

Újabb belső kuncogás.
Nem, el akarnak pusztítani engem. És titeket.

SOKKAL KEVESEBB A BEFOLYÁSOD A MAGAD BIRODALMÁBAN, MINT NEKÜNK ITT.

Ó, igen, persze.
A parancsnoki halmazból hosszú ideig nem jött tovább üzenet. 

MÉG KEVESEBB AZ IDŐNK. MOST ÁTHELYEZÜNK.

Érzi a hang finom változását, miközben a flagelláták eltávolítják a parancsnoki halmaztól. Kövess. Rájön, hogy egy halmazcsoport kivált a parancsnoki halmazból. Kommunikálnak vele, és a hangjuk furcsán ismerősnek hangzik, közvetlenebb és megközelíthetőbb.
Ki kalauzol engem?
Erre kémiai választ kap. Egy flagelláta odavisz neki egy azonosítható molekulaláncot, és hirtelen tudja, a noociták legkorábbi változatai, elsődleges B-limfociták négy halmaza kalauzolja. Az elsődleges B-limfocitáknak a legtöbb parancsnoki halmazban helyük van, és nagy tisztelettel kezelik őket, hiszen ők az előfutárok, ha tevékenységeik korlátozottak is. A szó mindkét értelmében primitívek: kialakításuk és funkciójuk kevésbé kifinomult az újabban létrejött noocitákénál, de ők mindnyájuk ősei.

BELÉPHETSZ A GONDOLAT UNIVERZUMÁBA.

A hang el-eltűnik, akár egy rossz telefonvonalban. Hézagos, nem teljes.
Az érzés, hogy egy noocitahalmazban van, hirtelen ért véget. Bernard most már nem foglaltatott a noociták közé, és nem is zsugorodott az ő méretükre. Gondolatai egyszerűen csak voltak, és az a hely, ahol voltak, gyötrelmesen gyönyörű volt.
Ha a térnek egyáltalán volt kiterjedése, ez csak illúzió volt. A dimenziókat mintha a tárgy határozta volna meg: a pillanatnyi gondolataihoz szükséges információk a keze ügyében voltak, más információk távolabb. Az volt az általános benyomása, mintha egy hatalmas, többszintű könyvtárban lenne, amely gömb alakban helyezkedik el körülötte. Ebben a középpontban rajta kívül még valaki más is jelen volt.
Emberek, emberi alak, mondta a jelenlét. Sürgő-forgó információk vették körül, karok, lábak, testek és arcok öltöttek formát. Mellette, látszólag egy nyugágyban, Vergil Ulam gomolygó alakja ült. Ulam mosolygott, de szenvedély és meggyőződés nélkül.
- Én vagyok a maga sejtes Vergilje. Üdvözlöm a parancsnoki halmazok belső körében.
- Maga meghalt - mondta Bernard. - Én is úgy tudom.
- Hol vagyunk?
- A noociták leíró molekulafonalát durván lefordítva, a gondolat univerzumában. Én nooszférának nevezem. Amit itt átélünk, azt mind a gondolkodás hozza létre. Bármik lehetünk, amik csak akarunk, és bármire gondolhatunk. Nem korlátoz bennünket a tudatlanságunk vagy a tapasztalataink hiánya, mindent idehoznak nekünk. Amikor a parancsnoki halmazok nem használják, a legtöbb időmet itt töltöm.
Élein aranyrudakkal ékesített gránit dodekaéder jelent meg kettejük között. Egy pillanatig hol erre, hol arra görgött, aztán Vergil sápadt, áttetsző alakja felé fordult. Bernard nem értette ezt a közlést. A dodekaéder eltűnt.
- Itt mind jellegzetes alakokat öltünk, és legtöbbünk textúrákat és részleteket is hozzátesz ezekhez. A noocitáknak nincs nevük, Mr. Bernard; csak azonosító aminosav-szekvenciáik vannak, amelyeket kodonok választanak ki a riboszomális RNS intronjaiból. Ez bonyolultnak hangzik, pedig valójában sokkal egyszerűbb, mint az ujjlenyomat. A nooszférában minden aktív kutatónak határozott azonosító szimbólumokkal kell rendelkeznie.
Bernard megpróbálta felfedezni annak a Vergil Utamnak a nyomatait, akivel megismerkedett és kezet fogott. A jelek szerint nem sok maradt belőlük. Még a hangjából is hiányzott a tájszólás meg az a lihegő sietség.
- Nem sok van magából itt, ugye? Vergil szelleme megrázta a fejét.
- Még nem fordítottak le belőlem mindent noocitaszintre, amikor megfertőztem magát. Remélem, van rólam valahol egy jobban rögzített változat is. Ez nem megfelelő. Körülbelül csak egyharmadnyi van itt belőlem. Ami viszont itt van, azt megbecsülik és óvják. A tisztelt ős alakja, a teremtő ködös emléke. - A hangja ki-kiesett, egyes szótagokat kihagyott vagy átsiklott rajtuk. Takarékoskodott a mozdulataival is.
- Remélem, kapcsolatot találnak majd az otthoni noocitákkal, és többet megtalálnak belőlem. Nem csak egy eltört váza cserepeit. Képe áttetszőbbé vált.
- Most mennem kell. További pótlások jönnek. Egy részem mindig itt van, maga meg én voltunk a modelljeik. Az a gyanúm, most maga áll az előtérben. Majd találkozunk.
Bernard egyedül állt a nooszférában. Olyan sok választási lehetőség vette körül, hogy alig tudta, hogyan használja ki őket. Kinyújtotta a kezét az őt körülvevő információk felé, amelyek mindenütt ott hullámzottak körülötte, fényhullámaik a nadírtól a zenitig villóztak. A különböző rangú információk prioritásokat cseréltek, úgy halmozódtak fel körülötte az emlékei, mint megannyi hatalmas kártyavár, és mindegyiket egy-egy fénysugár képviselte.
A fénysugarak vízesésként zuhogtak. Gondolkodott.
- Ez is csak olyan nap számodra, mint a többi, nem? - fordult sarkon kecsesen Nadia, amikor belépett a bírósági épület liftjébe.
- Nem a legkellemesebb - mondta. A lift elindult lefelé.
- Igen, olyan, mint a többi. - Az asszonynak tearózsaillata volt, és még valami: csöndes és tiszta. Bernard mindig gyönyörűnek látta, kétségkívül mások is. Kicsi volt és karcsú, a haja fekete, első pillantásra nem kezdték el bámulni, de elég volt egy szobában néhány per
cet kettesben lenni vele, és utána már nem volt kétséges: a legtöbb férfi szeretett volna vele órákat, napokat, heteket tölteni.
De nem éveket. Nadia gyorsan ráunt mindenkire, még Michael Bernardra is.
- Szóval vissza a munkába - mondta félúton lefelé. - További interjúk . . .
Nem válaszolt. Ha Nadia unatkozott, piszkálódni kezdett.
- No, szóval megszabadultál tőlem - mondta, amikor leértek. - Én meg tőled.
- Soha nem fogok megszabadulni tőled - felelte Bernard. - Mindig valami nagyon fontosat jelentettél nekem. - Az asszony megpördült magas cipősarkain, és tökéletes szabású kék kosztümjének a hátát mutatta. Elkapta a karját, és csöppet sem gyöngéden újra szembefordította. - Te voltál az utolsó esélyem. Soha többé nem fogok nőt úgy szeretni, ahogy téged szerettelek. Kiégettél. Szeretni fogom a nőket, de soha többé nem fogom magam elkötelezni nekik. Nem leszek többé naiv velük.
- Összevissza beszélsz, Michael. - Megfeszült az ajka, amikor kimondta a nevét. - Engedj el.
- Egy frászt. Másfél millió dollárt kaptál. Adjál valamit viszonzásul.
- Kopj le.
- Nem szereted a jeleneteket, mi? - Eressz el.
- Hűvös és méltóságteljes. Ha az kell neked, most elvehetek valamit. Elvehetem cserébe.
- Te strici.
Michael reszketni kezdett, és pofon ütötte.
- Az utolsó naivságomért. A három évért. A csodálatos elsőért, a gyötrelmes harmadikért.
- Meg foglak ölni. Senki...
Fél lábát az asszony háta mögé vetette, és ledöntötte a lábáról. Sikoltva esett a fenekére. Széttárult a lába, a keze a háta mögé került, megmerevedtek a karjai. Rángatódzott az ajka, amikor fölnézett rá. - Te...
- Vadállat - mondta Bernard. - Ez nyugodt, hideg, racionális brutalitás. Nem különbözik túlságosan attól, amit te csináltál velem. De te nem használtál fizikai erőszakot. Csak kiprovokáltad.
- Kuss. Fogd be a pofád. - Kinyújtotta a kezét, és Michael talpra segítette.
- Ne haragudj - mondta. Együtt leélt három évük alatt soha, egyetlenegyszer sem ütötte meg. Úgy érezte, belehal.
- Kutyaszart. Az vagy, aminek mondtalak, te strici. Egy nyavalyás kisfiú.
- Ne haragudj, sajnálom - ismételte meg Bernard. Az előcsarnokban tolongó tömeg ellenségesen figyelte őket, és helytelenítően mormogott. Hál' isten újságírók nem voltak jelen.
- Eridj játszani a játékaiddal - mondta Nadia. - A szikéiddel, az ápolónőiddel, a betegeiddel. Menj, tedd tönkre az ő életüket, de tőlem tartsd távol magad.
Egy régebbi emlék.
- Apa. - Az ágy mellett állt, és feszengett a szerepcsere miatt. Itt nem volt orvos, csak látogató. A szoba bűzlött a fertőtlenítőszerektől és még valamitől, amivel a fertőtlenítőszer szagát akarták elvenni. Tearózsák vagy valami más édeskés illat. Úgy érezte, mintha a ravatalozóban járna. Pislogva nyúlt apja keze után.
Az öregember (csakugyan öreg volt, öregnek is - látszott, látszott rajta, hogy elnyűtte az élet) kinyitotta a szemét, és pislogni kezdett. A szeme sárgás volt és csipás; a bőrének meg olyan volt a színe, mint a francia mustáré. Májrákja volt, és sorra mindene felmondta a szolgálatot. Nem kért semmiféle rendkívüli intézkedést, sőt Bernardnak el kellett hoznia az ügyvédeit a kórház igazgatóságával folytatott tanácskozásra, annak biztosítására, hogy tiszteletben tartják apja óhaját. (Azt akarja, hogy meghaljon az apja? Biztosítani óhajtja, hogy hamarabb meghaljon? Természetesen nem. Azt akarja, hogy örökké éljen? Igen. Ó, igen. Akkor én sem halok meg soha.)
Néhány óránként erős fájdalomcsillapítót adtak be neki, annak a Brompton-féle koktélnak a modern változatát, amely akkor volt divatban, amikor Bernard megkezdte orvosi gyakorlatát.
- Apa, Michael vagyok.
- Igen. Tiszta a fejem. Megismerlek.
- Ursula és Gerald üdvözletüket küldik.
- Üdvözlöm Geraldot. Üdvözlöm Ursulát. - Hogy érzed magad?
(Mint aki haldoklik, te hülye.) - Kábszeres lettem, Mike.
- Hát, igen.
- Most mondanom kell valamit. Miről, apa?
- Anyádról. Ő miért nincs itt? - Anya meghalt, apa.
- Igen. Tudom. Tiszta a fejem. Csak. .. vigyázz, nem panaszkodni akarok... csak ez fáj. - Megmarkolta Bernard kezét, és amilyen erősen csak tudta, megszorongatta - szánalmas kézszorítás volt. Mik a kilátásaim, fiam?
- Te is tudod, apa.
- Nem tudnád átültetni az agyamat?
- Még nem - mosolygott Bernard. - De dolgozunk rajta. - Attól tartok, nem elég gyorsan.
- Valószínűleg nem elég gyorsan.
- Te meg Ursula... jól megvagytok?
- Peren kívül rendeztük a dolgokat, apa. - Gerald hogy fogadta?
- Rosszul. Mogorva.
- Egyszer én is el akartam válni az anyádtól.
- Igen? - nézett Bernard elfintorodva apja arcába.
- Viszonyt kezdett valakivel. Nagyon feldühített., Sok mindenre meg is tanított. Nem váltam el tőle.
Bernard erről még soha nem hallott. - Tudod, még Ursulával is . . .
- Ezen már túl vagyunk, apa. Mind a kettőnknek voltak viszonyaink, és az enyém kezd nagyon komolyra fordulni.
- Egy asszonyt nem lehet birtokolni, Mike. Csodálatos társak, de nem lehet birtokolni őket.
- Tudom.
- Tényleg? Lehet, hogy tudod. Azt hittem, amikor rájöttem, hogy anyádnak szeretője van, azt hittem, bele fogok halni. Majdnem annyira fájt, mint ez. Azt hittem, birtokolom.
Bernard szerette volna, ha a beszélgetés más irányba fordul. - Gerald nem bánja, hogy egy évre kollégiumba kell mennie.
- De nem haltam bele. Csak megosztoztam rajta. Ha csak a szeretője vagy is egy nőnek, akkor is osztozol rajta. Ő meg rajtad. Az a sok hűhó a hűséggel, csak csalás, álarc, Mike. Csak a tények számítanak. Hogy mit csinálsz, milyen jól csinálod, mennyire vagy makacs és kitartó.
- Igen, apa.
- Megmondom - nyílt kerekre apja szeme.
- Mit? - kérdezte Bernard, és újra megfogta apja kezét. - Harminc évig együtt maradtunk azután.
- Soha nem tudtam.
- Nem kellett tudnod. Én voltam az; akinek tudnia kellett, akinek el kellett fogadnia. De nem csak ez nyomja a lelkemet. Mike, emlékszel a kunyhóra? Van ott egy nagy halom papír a padláson, a priccs alatt.
Azt a kunyhót Maine-ben már tíz éve eladták.
- Irkáltam egyet-mást - folytatta az apja, miután nagyot és fájdalmasat nyelt. Összeráncolta az arcát, és elkeseredett képelt vágott. Arról az időről, amikor orvos voltam.
Bernard tudta, hol vannak a papírok. Kimentette őket a kunyhóból, és cselédkönyves korában végigolvasta őket. Most Atlantában voltak, a rendelőjében.
- Nálam vannak, apa.
- Jól van. Elolvastad őket?
- Igen. És nagyon fontosak voltak számomra, apa. Hozzásegítettek, hogy válasszak, mit akarok csinálni a neurológiában, hogy milyen irányban haladjak... - Mondd meg neki, mondd meg neki! - Jól van. Mindig tudtam rólad, Mike.
- Mit?
- Hogy mennyire szerettél minket. Csak egyszerűen nem mutogattad, igaz? Mindig ilyen voltál.
- Szeretlek. És szerettem anyát.
- Tudta. Nem volt boldogtalan, amikor meghalt. - Újra azt a keserű arcot vágta. - Most aludnom kell. Biztos vagy benne, hogy nem tudsz nekem egy új, fiatal testet találni?
Bernard bólintott. Mondd meg neki!
- Az írásaid nagyon fontosak voltak nekem, apa. Papa. Tizenhárom éves kora óta nem szólította papának. De az öreg (öreg) ember már nem hallotta. Elaludt. Bernard fogta a kabátját meg a bőröndjét, és kiment. A nővérpultnál - pusztán megszokásból - megkérdezte, mikor lesz a legközelebbi gyógyszerelés.
Az apja másnap hajnalban háromkor meghalt. Álmában és egyedül.
És tovább.
Olivia Ferguson, csodálatosan sima, tizennyolc éves, akárcsak ő, az arcszíne a keresztnevét tükrözi, dús fekete haja szétomlik a Corvette ülésének nyaktámláján, feléje fordítja nagy, zöld szemét, és rámosolyog. Visszanézett rá, viszonozta a mosolyát, és ez volt a világ legcsodálatosabb estéje, gyönyörű volt; harmadszor vitt el randevúzni egy lányt. Csodák csodája, még szűz volt-de ezen az éjszakán ez mintha nem számított volna. Az University of California Berkeley parkjában szólította meg, és hívta randevúra, a harangtorony mellett. A lány az egyik bronzmedve előtt állt, és őszinte rokonszenvvel nézett rá.
- Vőlegényem van - mondta. - Szóval nem lehet szó semmiről . . . Bernard csalódott volt, de gáláns, mint mindig.
- Hát akkor menjünk el csak úgy valahova - mondta. - Töltsünk el együtt egy estét. Ketten a városban, két barát. - Alig ismerte a lányt, egy közös irodalmi kollégiumuk volt. A legszebb lány volt az évfolyamon, magas és higgadt, csöndes és magabiztos, de csöppet sem távolságtartó. Rámosolygott, és azt mondta:
- Oké.
Most szabadságot érzett, felmentést az üldözés kényszere alól; életében először érezte, hogy egyenrangú félként van együtt egy nővel. A vőlegénye, mesélte, a flottánál szolgál, a Brooklyn Naval Yardon. A- családja Staten Islandon él, abban a házban, amelyben egyszer Herman Melville töltött egy nyarat.
A szél belekapott a hajába, anélkül, hogy összekócolta volna-abba a csodálatos, gyönyörű hajba, amelyet (elméletben) olyan jó lett volna megsimogatni, megtapogatni. Azóta beszélgettek, amióta csak fölvette a lakásán, amelyet két másik lánnyal osztott meg, a régi fehér Clairmont Szálló közelében. Áthajtottak a Golden Gate-en Marínba, egy kis vendéglőbe, a Klamshakba, ahol tengeri herkentyűket szolgáltak fel, aztán beszélgettek - az előadásokról, a terveikről, arról, hogy mi a házasság (Michael nem tudta, és nem is próbálta ebben járatosnak színlelni magát). Egyetértettek abban, hogy az étel kitűnő, de a dekoráció csöppet sem eredeti - parafa úszós halászhálók borították a falakat, teli műanyag homárokkal, mellettük egy fáradt tekintetű, szárított lazac lógott, odakinn, a kagylókkal teliszórt homokon egy ócska, csupa lyuk bárka hevert. Egyetlenegyszer sem érezte magát félszegnek, túl fiatalnak, sőt még tapasztalatlannak sem.
Más körülmények közt, gondolta, miközben visszafelé hajtottak a hídon, biztosan egymásba szeretnénk. Határozottan úgy érzem, néhány év múlva össze is házasodnánk. Fantasztikus lány - mégse fogok csinálni semmit. Szomorú, romantikus és egyszerűen csodálatos volt, amit érzett.
Tudta, ha erősködne, a lány valószínűleg feljönne a lakására, és szeretkeznének. De ezt még csak fel sem. fogja vetni. Ahhoz ez túlságosan tökéletes.
Ültek a Corvette-ben, a lakásokra szétválasztott öreg kúria előtt, ahol Olívia lakott, megvitatták Kennedyt, nevettek a rakétaválság miatti félelmeiken, aztán csak fogták egymás kezét, és nézték egymást.
- Tudod - mondta Michael csöndesen -, vannak idők, amikor . . . Elhallgatott.
- Köszönöm. Én csak arra gondoltam, hogy jó randevúpartner leszel. A legtöbb férfi, tudod . . .
- Aha. Hát, én ilyen vagyok - vigyorgott. - Ártalmatlan. - Ó, nem. Nem ártalmatlan. Egyáltalán nem.
Itt volt a fordulópont. Mehetek erre, mehetek arra. Végigfuttatta pillantását az olívaszín, bőrön, és tudta, hogy sima és fiatalosan tökéletes a teste. Tudta, hogy fölmenne vele a lakására. .
- Romantikus vagy, nem? - kérdezte Olívia. - Azt hiszem, igen.
- Én is. A romantikusok a legostobább emberek a világon. Érezte, ahogy felforrósodik az arca meg a nyaka.
- Szeretem a nőket - mondta. - Szeretem, ahogy beszélnek, ahogy mozognak. Elbűvölőek. - Most fel fogja tárni magát, és később majd megbánja, de túlságosan igaz és tagadhatatlan volt, amit érzett, különösen ez után az este után. - Azt hiszem, a legtöbb férfinak úgy kellene éreznie, hogy a nő valahogy szent. Nem piedesztálra állítani, semmi ilyesmi. Csak egyszerűen túl gyönyörű ahhoz, hogy szavakba lehessen önteni. Hogy egy nő szeresse az embert, és . . . Ez egyszerűen hihetetlen lenne.
Olívia kinézett a szélvédőn, arcán mosoly villant fel. Aztán lesütötte a szemét a retiküljére, és lesimította lábszárközépig érő kék ruháját.
- Eljön majd egyszer - mondta.
- Igen, persze - bólintott Michael. Csak nem köztünk.
- Köszönöm - mondta újra Olivia. Michael megfogta a kezét, aztán az arca felé nyúlt, meg akarta simogatni. A lány úgy dörgölte a kezéhez az arcát, akár egy kiscica, aztán megfogta az ajtó kilincsét. - Az előadáson majd találkozunk.
Még csak meg sem csókolták egymást.
Mi történt velem azóta? Három feleség - a harmadik azért, mert Olíviára hasonlított -, és ez a távolságtartás, ez a különállás. Túlságosan sok illúziómat veszítettem el.

VANNAK LEHETŐSÉGEK.

Nem értem.

MIT SZERETNÉL MEGVÁLTOZTATNI?

Ha úgy értitek, hogy visszamenni, nem értem, hogyan.

ITT MINDEN LEHETSÉGES, A GONDOLAT UNIVERZUMÁBAN. SZIMULÁCIÓK. REKONSTRUKCIÓK A MEMÓRIÁDBÓL.

Végigélhetnék egy másik életet? 

AMIKOR ELJÖN AZ IDEJE.

Az igazi Olíviával? Ő... hol volt, van még? 

EZT NEM TUDJUK.

Akkor nem kérek belőle. Nem érdekelnek az álmok. 

VANNAK MÉG BENNED EMLÉKEK.

Igen... De hová illeszkednek, honnan jöttek?
Randall Bernard huszonnégy éves korában, 1943. november tizenhetedikén, feleségül vette Tiffany Marniert, egy kis Kansas City-i templomban. A menyasszony fehér, csipkés, gyöngyökkel kivarrt selyemruhát viselt, fátyol nélkül, valamikor az anyja viselte az esküvőjén. A csokra vérvörös rózsákból állt. Aztán...
Elszürcsöltek egy kehelynyi bort, kölcsönösen fogadalmat tettek, megtörtek egy darab kenyeret, és a lelkész, egy teozófus, akiből néhány év múlva buddhista lett, az Istenség szemében egyenlő feleknek nyilvánította őket, akik immár szeretetben és kölcsönös tiszteletben egyesültek.
Az emlék elszíneződött, akár egy régi fénykép, és nem voltak túl jók a részletei, de ott volt előtte, pedig akkor még meg sem született, és mégis látta; aztán pedig látta a nászéjszakájukat, ámulva a maga teremtette gyors bepillantásokon, ámulva azon, milyen keveset változtak a dolgok férfi és nő között, ámulva anyja szenvedélyén és gyönyörén, apja orvosian pontos, tudatos ügyességén, amint még az ágyban is orvos maradt . . .
Aztán az apja elment a háborúba, egészségügyiként szolgált Európában. Patton Harmadik Hadseregével keresztülvágott az Ardenneken, Koblenznél átkelt a Rajnán - hatvanöt mérföld három nap alatt -, és a fia figyelte, amit nyilvánvalóan nem láthatott. Aztán azt figyelte, amit alighanem az apja, egy ismeretlen...
Nagyon halványan, de kivehető körvonalakkal: egy nő gyermeket ringat a tejüveg ablakon beszüremlő narancsszín napfényben... Egy férfi kormoránnal halászik a folyón a hajnali szürkületben... Gyerek bámul lefelé az istálló padlásáról: férfiak állnak körben az
udvaron, és levágnak egy nagy fekete-fehér ökröt...
Férfiak és nők, ledobálják magukról hosszú, fehér köntöseiket, és belegázolnak egy meredek, vörös partokkal övezett, iszapos folyóba . . .
Férfi áll egy szirten, kezében szaruíj, közeledő antilopcsordát figyel a ködös, füves síkságon...
Nő szül, valami sötét, föld alatti helyen, faggyúgyertyák világítanak, maszatos, aggódó arcok figyelik . . .
Két öreg férfi vitatkozik, homokba rajzolt körbe benyomott két cserépgolyó fölött...
Nem emlékszem ezekre a dolgokra. Ezek nem belőlem valók, nem éltem át őket...
Kitépte magát az információáramlásból. Mind a két kezével a feje fölött vörösen csillogó, vonzó, meleg karikák felé nyúlt... Honnan jöttek ezek? Megérintette a karikákat, és érezte a választ száz sejtből álló testében.

NEM MINDEN EMLÉK SZÁRMAZIK EGYETLEN EGYED ÉLETÉBŐL.

 Akkor honnan?

A MEMÓRIA NEURONOKBAN TÁROLÓDIK - INTERAKTÍV MEMÓRIA, TÖLTÉSEK ÉS POTENCIÁLOK HORDOZZAK, AZTÁN LEJJEBB TÖLTŐDIK A SEJTEK KÉMIAI TÁROLÓIBA, AZTÁN MÉG LEJJEBB, MOLEKULÁRIS SZINTRE, ÉS BETÁROLÓDIK AZ EGYEDI SEJTEK INTRONJAIBA.

A felismerés teljessége és intenzitása szinte gyötrelmes volt.

A SZIMBIONTA BAKTÉRIUMOKBA ÉS VÍRUSOKBA - AMELYEK MINDEN ÁLLATBAN TERMÉSZETES MÓDON JELEN VANNAK, ÉS MINDEN FAJRA SPECIFIKUSAK - BEOLTÓDIK AZ INTRONOKBÓL ÁTÍRT MOLEKULÁRIS MEMÓRIA. AZTÁN EZEK KILEPNEK AZ EGYEDBŐL, BEKERÜLNEK EGY MÁSIK EGYEDBE, “MEGFERTŐZIK", ÁTVISZIK A MEMÓRIÁT A SZOMATIKUS SEJTEKBE. A MEMÓRIÁK EGY RÉSZE AZTÁN VISSZAKERÜL A KÉMIAI TAROLÁS ÁLLAPOTÁBA, NÉMELYIK PEDIG VISSZATÉR AZ AKTÍV MEMÓRIÁBA.

Nemzedékeken át? 

ÉVEZREDEKEN ÁT...

Szóval az intronok nem egyszerűen felesleges hulladékok... 

NEM. RENDKÍVÜL KONCENTRÁLT MEMÓRIATÁROLÓK.

Vergil Ulam nem a semmiből teremtette meg a sejtekben a biologikát. Belébotlott egy természetes funkcióba - a faji emlékezet átadásába. Megváltoztatta a már létező rendszert. Nem törődöm vele! Elég volt a revelációkból. Elég volt a felismerésekből. Elegem van. Mi történt velem? Mi lett belőlem? Mit ér a felismerés, amikor egy bolondra pazarolják?
Visszatért a gondolat univerzumának keretei közé? Körülnézett a képek között, az információ különböző ágainak szimbolikus forrásai közt, aztán a feje fölött lévő karikákra pillantott. Most zölden villogtak.

EL VAGY KESEREDVE. ÉRINTSD MEG ŐKET.

Egy hirtelen rántással belefeszült az interface-be, aztán kezdett újra integrálódni a makroskálájú Bernarddal: föl a disszociáció alagútján, a labor meleg sötétjébe. Éjszaka volt - vagy legalábbis alvásidő.
A priccsén feküdt, alig tudott mozogni.

NEM TARTHATUNK MEG TOVÁBB A TESTI ALAKODBAN. 

Micsoda?

HAMAROSAN VISSZA FOGSZ HÚZÓDNI A MI TARTOMÁNYUNKBA, KÉT NAPON BELÜL. ADDIGRA BE KELL FEJEZNED A MAKROSKÁLÁN MINDEN MUNKÁDAT.

Nem... 

NINCS MÁS VÁLASZTÁSUNK. ELÉG SOKÁIG HALOGATTUK. ÁT KELL ALAKÍTANUNK.

- Nem! Még nem vagyok készen! Ez már sok! - Rájött, hogy hangosan sikoltozik, és a szája elé kapta a kezét.
Kiült a priccs szélére. Groteszken barázdált arcán végigcsurgott az izzadság.