38.

 - Suzy. Ébredj.
Suzy rebegve felnyitotta a szemét. Kenneth és Howard állt fölötte. Pislogott, aztán körülnézett hálószobája kékre festett falain, és nyakig magára húzta a takarót.
- Kenny?
- Mama vár. - Howard?
- Na gyere, csemete. - Kenneth mindig így szólította. Ledobta magáról a takarót, aztán gyorsan visszahúzta, hiszen csak blúz meg bugyi volt rajta, nem pizsama.
- Fel kell öltöznöm - mondta.
Howard odanyújtotta neki a farmernadrágját.
- Siess. -Kimentek a hálószobájából, és becsukták maguk mögött az ajtót. Az ágy szélére lendítette a lábát, beledugta a nadrágszárba, aztán fölállt, magára rángatta a nadrágot, felhúzta a cipzárját, és begombolta. Nem fájt a térde. A daganat lelohadt, minden pompásnak látszott. Furcsa ízt érzett a szájában. Körülnézett, kereste a zseblámpát meg a rádiót, ott állt mindegyik az ágya mellett a padlón. Fölkapta őket, kinyitotta az ajtót, és kiment a folyosóra.
- Kenny?
Howard karon fogta és gyöngéden anyjuk hálószobája felé tuszkolta. Az ajtó csukva volt. Amikor Kenneth lenyomta a kilincset, a liftbe léptek be. Howard megnyomta a vendéglő emeletének gombját.
- Tudtam - mondta Suzy csüggedten. - Álmodom. - Bátyjai rá- , néztek, és mosolyogva csóválták a fejüket.
- Nem, nem álmodsz - mondta Kenneth. - Visszajöttünk.
A lift simán felsuhant velük a még hátralévő huszonöt emeleten.
- Kutyaszar - mondta Suzy, és érezte, hogy könnyes az arca. - Ez kegyetlenség.
- Oké, az a része, a hálószoba, a ház, az csak álom. Vannak dolgok odalenn, amiket valószínűleg nem szeretnél látni. De itt vagyunk. Újra veled vagyunk.
- Meghaltatok. Mama is.
- Csak mások vagyunk - mondta Howard. - Nem haltunk meg. - Igen, akkor meg mik vagytok? Megelevenedett hullák? Az isten verje meg!
- Nem öltek meg minket - mondta Kenneth. - Csak. . . csak szétszereltek. Mint mindenkit.
Hát, majdnem mindenkit - mutatott Howard vigyorogva Suzyra.
- Te szerencsésen kimaradtál - mondta Kenneth.
Suzy most már meg volt rémülve. A lift ajtaja kinyílt, kiléptek a fényűző, tükrös előcsarnokba. Mindkét oldalon a végtelenbe vesző fények csillogtak. Égtek a lámpák. A lift működött. Álmodnia kell, vagy teljesen és végérvényesen megőrült.
- Voltak, akik meghaltak - fogta meg a kezét ünnepélyesen Kenneth. - Voltak balesetek, tévedések.
- Ez csak egy része annak, amit most tudunk - mondta Howard. Végigmentek a tükrök közt, elmentek egy hatalmas tárló mellett, amelyben ametiszt, rózsaszín kvarc és malachitkristályok voltak. A főpincér asztalánál senki nem fogadta őket. - Mama a vendéglőben van - mondta Howard. - Ha éhes vagy, kaja az van itt bőven.
- Honnan van villany?
- Az alagsorban van egy kisegítő generátor. Egy darabig járt, miután a városi áramszolgáltatás leállt, de aztán kifogyott belőle a benzin, érted? Kerestünk hozzá üzemanyagot. Megmondták, hogy kell kezelni, és bekapcsoltuk, mielőtt érted mentünk - mondta Howard.
- Aha. Sok embert nehezen tudnának rekonstruálni, így csak mamát meg minket raktak újra össze. A karbantartókat meg a többieket nem. Minden munkát mi végeztünk. Aludtál ám egy darabig, tudod. - Két hétig.
- Ettől jött rendbe a térded. - Az meg . . .
- Pssz - emelte fel figyelmeztetően a kezét Kenneth a bátyja felé. Ne mindent egyszerre. - Amikor bevezették az étterembe, Suzy átnézett köztük.
Késő délután volt. A vendéglő hatalmas kirakatablakaiból tisztán lehetett látni a várost. Már nem volt barna és fehér leplekbe burkolva.
Képtelen volt bármi ismerőset találni benne. Azelőtt legalább az épületek rejtett formáit, az utcák völgyeit és az egyes kerületek körvonalait ki tudta venni.
Ez nem ugyanaz a hely.
Piramisokba és soklapú poliéderekbe rendezett szürke, fekete és vakító fehér márvány. Némelyik olyan áttetsző, mint a katedrálüveg. Száz méter magas tömbök, úgy sorakoznak az egykori West Street mentén a Battery Parktól a Riverside Parkig, mint megannyi dominó. Mintha Manhattan összes épületeinek formáit és tömegeit bele
söpörték volna egy nagy zsákba, aztán összerázták, átrendezték és átfestették volna.
De az épületszerkezetek már nem betonból meg acélból voltak. Suzy nem tudta, miből lehetnek.
Éltek. Anyja egy széles asztal mögött ült, amely teli volt rakva ételekkel. Elöl salátás tálak álltak, közepén egy félig felszeletelt hatalmas sonka tornyosult, oldalt kisebb tálcákon olajbogyó és felszeletelt uborka, hátul torták meg édességek sorakoztak. Anyja mosolyogva kelt fel az asztal mögül, aztán kitárta felé a karját. Méregdrága Rabarda-ruhát viselt, hosszú ujja és szegélye gyöngyökkel volt kivarrva, és egyszerűen fantasztikusan gyönyörű volt.
- Suzy - mondta. - Ne legyél már olyan ideges. Visszajöttünk látogatóba.
Megölelte az anyját, érezte meleg, hús-vér testét, és elvetette a gondolatot, hogy ez csak álom. Ez valóság volt. Bátyjai nem a házba jöttek el érte - az nem is lehetett volna valóságos, igaz? -, de felhozták a liften, és most itt volt az anyjával, aki meleg szeretettel és terített asztallal várta.
És anyja válla fölött, az ablakokon túl, a megváltozott város. Ezt nem képzelheti csak úgy, igaz?
- Mi folyik itt; mama? - kérdezte, a szemét törölgetve. Aztán hátralépett, és jól megnézte Kennethet és Howardot is.
- Amikor utoljára láttalak, a konyhában voltunk - magyarázta az anyja. - Akkor nem sokat beszéltem. Sok minden történt.
- Beteg voltál - mondta Suzy.
- Igen... és nem., Gyere, ülj le. Biztos nagyon éhes vagy. - Ha két hétig aludtam, éhen kellett volna halnom.
- Még mindig nem hiszi el - vigyorgott Howard.
- Psszt! - intette le az anyja. - Ti se hinnétek el, egyikőtök se, igaz?
Elismerték, hogy valószínűleg nem.
- De éhes vagyok - vallotta be Suzy. Kenneth kihúzott neki egy széket, leült a finom porcelánnal és ezüsttel gyönyörűen megterített asztal mellé.
- Valószínűleg túl elegánsra csináltuk - mondta Howard. - Így tényleg olyan, mint egy álom.
- Aha - mondta Suzy. Szinte részegséget érzett, boldog volt, és nem törődött vele többé, mi a valóságos és mi nem. - Túlzásba vittétek, ti bohócok.
Anyja púposan megrakta a tányérját sonkával meg salátákkal, Suzy a tört krumplira meg a szaftra mutatott.
- Hizlal - mondta Kenneth.
- Frászkarikát - felelte Suzy. Fölemelte az első villányi sonkát és rágcsálni kezdte. Ráharapott a villára - valódi. - Ti tudjátok, mi történt?
- Nem mindent - ült le mellé az anyja.
- Ha akarnánk, most sokkal okosabbak is lehetnénk - mondta Howard. Suzy egy pillanatra megsértődött; talán őrá gondol? Howard mindig szégyellte az iskolai osztályzatait, keményen dolgozott, de csöppet sem volt kiváló. De még mindig okosabb volt lassú észjárású húgánál.
- Még a testünkre sincs szükségünk - mondta Kenneth.
- Lassabban, lassabban - szólt rájuk az anyjuk. - Ez nagyon bonyolult, drágaságom.
- Most dinoszauruszok vagyunk - mondta Howard, és álltában csipkedni kezdte a sonkát. Aztán elfintorodott, és, eleresztette a kiemelt szeletet.
- Amikor betegek voltunk... - kezdte az anyjuk.
Suzy letette a villáját, és elgondolkodva rágcsált. Nem az anyját hallgatta, hanem valami mást.

MEGGYÓGYÍTOTTUNK BENNETEKET. 
ÁPOLUNK BENNETEKET. 
SZÜKSÉGÜNK VAN RÁTOK.

- Atyaisten - mondta halkan, sonkával teli szájjal. Lenyelte a falatot, aztán végignézett a többieken. Fölemelte a kezét. Fehér vonalkák futottak rajta végig, a csuklóján is túl, halvány hálót szőttek a karja bőre alá.
- Ne félj, Suzy - mondta az anyja. - Kérlek, ne félj. Téged azért hagytak békén, mert nem hatolhattak be a testedbe anélkül, hogy meg ne öljenek. Szokatlan kémiai tulajdonságaid vannak, drágám. Néhány más embernek is. Ez most már nem probléma. De magad választhatsz, szívecském. Csak figyelj ránk... és rájuk. Most már sokkal kifinomultabbak, szívem, sokkal okosabbak, mint amikor belénk hatoltak.
- Most már én is beteg vagyok, nem?
- Nagyon-nagyon sokan vannak - sepert körbe a karjával Howard -, megszámolhatod a Föld minden homokszemét és az ég minden csillagát, és még mindig nem jutsz el a számukig.
- Hallgass ide - hajolt Kenneth a húgához. - Rám mindig hallgattál, igaz, csemete?
Úgy bólintott rá, mint egy gyerek, lassan és megfontoltan.
- Nem akarnak ártani neked, nem akarnak megölni. Szükségük van ránk. Mi csak kis részük vagyunk, de szükségük van ránk.
- Igen? - kérdezte Suzy vékonyka hangon.
- Szeretnek minket. Azt mondják, belőlünk származnak, és úgy szeretnek minket . . . ahogy te szeretted a bölcsődet, tudod, ami lenn állt a pincében.
- Ahogy mi mamát szeretjük - mondta Kenneth. Howard nagy komolyan helyeselt neki.
- Most módot adnak rá neked, hogy válassz.
- Mit választhatok? - mondta Suzy. - Bennem vannak.
- Választhatsz: vagy továbbra is olyan maradsz, amilyen vagy, vagy csatlakozol hozzánk.
- De most ti is megint olyanok vagytok, mint én. Kenneth letérdelt melléje.
- Meg szeretnénk mutatni neked, hogy milyenek.
- Nektek kimosták az agyatokat. Én élve akarok maradni.
- Köztük csak még élőbbek vagyunk - mondta az anyja. - Szívecském, ez nem agymosás volt, minket meggyőztek. Eleinte elég sok rosszon mentünk keresztül, de erre most már nincs szükség. Nem pusztítanak el semmit. Mindent meg tudnak őrizni magukban, a memóriájukban, de ez jobb, mint az emlékezés...
- Mert bele tudod képzelni magadat, és ott lehetsz, így, ahogy volt . . .
- Vagy lesz - tette hozzá Howard.
- Még mindig nem tudom, mire gondoltok. Azt akarják, hogy mondjak le a testemről? Meg fognak változtatni, ahogy titeket, ahogy a várost?
- Amikor köztük leszel, nem lesz többé szükséged a testedre - mondta az anyja. Suzy rémülten nézett rá. - Suzy, szívecském, mi ott voltunk. Mi tudjuk.
- Olyanok vagytok, mint a holdkórosok - mondta Suzy halkan. Mindig óva intettél, hogy a holdkórosok meg az ilyenek ki akarnak majd használni. Most ti próbálkoztok agymosással, rajtam. Enni adtok, azt akarjátok, hogy jól érezzem magam, de még azt se tudom, hogy tényleg te vagy-e az anyám, és ők-e a bátyáim.
- Ha akarod, olyan maradhatsz, amilyen vagy - mondta Kenneth. - Csak úgy gondolták, hogy szeretnék tudni. Hogy van más lehetőség, hogy nem kell egyedül lenned és félned.
- Meg fogják hagyni a testemet? - kérdezte, fölemelve a kezét. - Ha azt akarod, igen - felelte az anyja.
- Eleven ember akarok lenni, nem kísértet. - Így döntöttél? - kérdezte Kenneth.
- Igen - mondta Suzy határozottan. - Akarod, hogy mi is elmenjünk?
Suzy érezte, hogy megint elborítják az arcát a könnyek, és anyja kezéért nyúlt.
- Meg vagyok zavarodva - mondta. - Nem hazudtok nekem, ugye? Te tényleg az anyám vagy? És Kenny és Howard is igaziak? Bólintottak.
- Csak különbek - tette hozzá Howard. - Ide figyelj, hugi, nem én voltam a legokosabb fickó a városban, igaz? Talán jó szívem volt, de néha olyan buta voltam, mint egy pár rendőrcsizma. De amikor eljöttek hozzám...
- Kik ők?
- Belőlünk valók - mondta Kenneth. - Olyanok, mint a saját sejtjeink, nem olyanok, mint valami betegség.
- Ők sejtek? - Eszébe jutottak azok a takonyszerű micsodák - a nevüket elfelejtette -, amelyeket a középiskolában mikroszkóp alatt látott. Ettől még jobban megrémült.
- Méghozzá okosak - bólintott Howard. - Amikor belém költöztek, egyszerre úgy éreztem, éles az eszem. Mindenféle dolgokat el tudtam gondolni, és olyasmikre is emlékeztem, amiket nem is éltem át. Olyan volt, mintha zseniális emberek millióival beszélgetnék telefonon. Csupa jó baráttal, akik mind együttműködnek...
- Túlnyomórészt - mondta Kenneth.
- Igen, hát néha vitatkoznak, és mi is vitatkozunk. Így nem lélektelen a dolog. De senki nem gyűlöl senkit, mert mind sok százezerszer vagy milliószor meg vagyunk sokszorozva. Tudod, olyan ez; mintha le lennénk xeroxozva. Az egész országban, mindenütt. Így ha itt és most meghalnék, lenne száz másik, aki rám van hangolva, aki kész rá, hogy én legyen. Így egyáltalán nem is halhatok meg, csak ezt az adott énemet veszíteném el. Ugyanígy én is ráhangolódhatok akárki másra, lehetek bárhol másutt, így nem is halhatok meg.
Suzy abbahagyta az evést. Most már nem is piszkálta az ételt, letetté az evőeszközt.
- Ez így most túl nehéz nekem ,- mondta. - Tudni akarom, én miért nem betegedtem meg.
- Most hadd válaszoljanak ők - válaszolta az anyja. - Csak figyelj rájuk.
Suzy lehunyta a szemét. 

EMBEREK KÜLÖNBÖZŐK 
EGYESEK OLYANOK, MINT TE 
MEGHALTAK /KATASZTRÓFA /VÉGE 
FÉLRETÉVE / MEGŐRIZVE 
REZERVÁTUMOK EZEK 
AZ EMBEREK /TE 
HOGY TANULJATOK.

A szavak nem csak önmagukban formálódtak ki az agyában. Egész sor tiszta, eleven kép kísérte őket, vizuális és érzéki utazások képei távoli szellemi és fizikai tartományokba. Suzy tudatára ébredt a sejtek és a saját intelligenciája közötti különbségeknek, az integrálódó élményeknek; hozzáfért a sejtek memóriáiban felszívódott emberek formáihoz és gondolataihoz; még azoknak a részben megőrzött emlékeit is átérezte, akik meghaltak, mielőtt felszívódtak volna. Soha ilyen dús valamit nem érzett (látott), ízlelt.
Kinyitotta a szemét. Már most sem volt egészen ugyanolyan, mint azelőtt. Valami kikapcsolódott vagy megváltozott benne - agyának az a része, amely olyan lassúvá tette a gondolkodását. Most már nem volt olyan lassú, mint eddig.
- Most már látod, milyen ez? - kérdezte Howard.
- Gondolkodni fogok rajta - húzta el a széket az asztaltól Suzy. Mondjátok meg nekik, hogy hagyjanak békén, és ne betegítsenek meg.
- Már megmondtad nekik te - mondta az anyja.
- Egyszerűen időre van szükségem - mondta Suzy. - Szívecském, ha akarod, az örökkévalóságig.