37.

Nem tartozom senkihez. Nem az vagyok, aki valaha voltam. Nincs múltam. El vagyok vágva tőle, és valójában sehová nem mehetek, csak ahová vinni akarnak.
El vagyok szigetelve a külvilágtól, fizikailag és most már szellemileg is.
Elvégeztem itt a munkámat. Várok.
Várok. Igazán velünk akarsz utazni, közénk akarsz tartozni? Igen.
A vörös, zöld és kék jeleket bámulja a képernyőn. A számok pillanatnyilag éppúgy nem jelentenek számára semmit, mint egy újszülött csecsemőnek. Aztán a képernyő, az asztal, amelyen áll, mögötte a vécé függönye, az izolációs kamra falai, mind eltűnnek, helyükbe ezüstös semmi lép.
Michael Bernard átlép egy kapcsolatrendszeren, egy közeghatáron.
Kódolják. Nincs többé tudatában a testi érzékleteinek. Nem figyeli többé automatikusan az izmok egymáshoz súrlódását, a hasi folyadékok bugyborgását, a vér lüktetését és harsogását, szívének dobogását. Nem egyensúlyoz többé, nem feszül meg, nem ernyed el. Mintha egy nagyvárosból hirtelen egy csöndes barlang mélyére kerülne.
Először maga a gondolkodás is szakaszos, hézagos. Ha egyáltalán lehetséges ilyesmi, az univerzum legeslegalján látja magát, ahol az atomok és a molekulák egyesülnek és szétválnak, néma hangokat adva egymásnak, mint a tengerfenéken kúszó kagylók. Néma aktivitásba süpped, képtelen elbírálni a helyzetét, még abban sem biztos, ő maga micsoda most. Érzékszerveinek egy része időlegesen működésképtelen. Aztán - egy rándulás! Már képes ítélni, értékelni. A gondolatok úgy mozdulnak meg benne, mint a pázsiton szétfúvódó levelek a szellőben. Még egy rángás! Most mintha lustán áramló zselatin kezdene körbekeringeni egy hideg tálban.
Bernard utazása még meg sem kezdődött. Még mindig fönnakadt a közeghatáron, se nem nagy, se nem kicsiny. Egy része még mindig világegyetem méretű agyára támaszkodik, még mindig sejtek sorozatán taszigálja keresztül a gondolatot, nem a sejtek belsejében.
A fölfüggesztett állapot hosszú öntudatlansággá válik, a gondolatfonal volna, melyet egy apró tű fokán húznak keresztül
A rá és világra zúduló apró robbanásokat hirtelen akció és egyszerűség tölti be. Fény nincs, de hang van. Nagy, lusta hullámokban tölti el, nem hallja, hanem száz meg száz sejtjével érzi. A sejtek lüktetnek, hol összehúzódnak, hol szétválnak, a folyadék áramlása szerint. A saját vérében van. Ízként érzi a sejtek jelenlétét, amelyek új létét alkotják, és azokét a sejtekét, amelyek nem közvetlenül a részei. Érzi a citoplazmáját hajtó mikrotubulusok reszelését. Ami a legizgalmasabb, érzi - sőt minden érzetének ez az alapja - magát a citoplazmát.
Ez most létének alapja, a tiszta élet elektromos érzékleteinek áramlása. Tudatában van a kényes kémiai egyensúlynak, amely megkülönbözteti a halott kocsonyát a lelkes, élő anyagtól, amelynek a gyökere a rend, a hierarchia, az interakció. Az együttműködés. Egyed, egyén marad, de ugyanakkor csapata tagjainak mindegyike is, a többi száz meg száz sejthalmaznak, amelyek le-föl áramlanak. Lefelé áramló társai olyan távoliak, kémiailag annyira elszigeteltek, mintha egy mély kút fenekén lennének; a felfelé áramlók intenzívek és dúsak.
Semmivel nem képesek jobban megfejteni gondolkodásának mechanizmusát, mint azelőtt, univerzum méretű agyával. A gondolat a kémiai folyamatok, a halmazában folyó interakciók és a sejtjeiben zajló folyamatok fölé emelkedik. A gondolat az összes interakciók kombinációja és nyelve.
Sejtjeinek membránjai mentén intenzíven érzékel. Itt fogadja magába, itt érzi a kívülről jövő nagy molekuláris üzenetek auráját és nyomását. Felvesz egy plazmidszerű adatcsomagot, * ázza *, azaz felszívja a lényébe, aztán szétsugározza, duplikálva azokat a részeit, amelyekre társai közül másoknak is szükségük lesz. A csomagok most sebes egymásutánban jönnek, minden molekulalánc egy könyvtár, aztán rájön, hogy Michael Bernard részecskéi és darabjai visszatérnek hozzá.
A hatalmas Bernard belesimul egy apró, százsejtes halmazba. Érzi, hogy a noociták szintjén ténylegesen ott van egy emberi lény - ő maga.
Üdvözlünk. , Köszönöm.
Csapata többi tagját úgy érzékeli, mint különféle ízeket, melyek az édesség és a gazdagság minden lehetséges változatát felvonultatják. Lenyűgözi a bajtársiasság érzése. Szereti a csapatát (hogyan is szerethetne bármi mást?). Integráns részük, akit viszontszeretnek, és akire szükség van.
Hirtelen megízleli egy hajszálér falát. Része a kutatócsoportnak, nukleinsavcsomagokat állít elő, azokban adja tovább az információt. Magába szívja, átalakítja, továbbadja, magába szívja,...
Sajtold ki magad. Törj át.
Ez az utasítás neki szól. El kell hagynia a hajszáleret, és ki kell lépnie a szövetbe.
Rögzíts egy darabot az adatáramlásba.
Átnyomakodik a hajszálér sejtjei között-ezek kisegítő sejtek, nem noociták - , és beleékelődik az érfalba. Most várja az adatokat, melyek strukturált fehérjék, hormonok és feromonok, valamint nukleinsav fonalak formájában, de talán méretre szabott sejtek, vírusok és “háziasított" baktériumok formájában is érkeznek. Csak alapvető tápanyagokra van szüksége, ezekhez könnyen hozzájut a vérszérumból, és ellátják azokkal az enzimekkel, amelyek lehetővé teszik az adatok felvételét és feldolgozását, a gondolkodást. Ezeket az enzimeket a méretre szabott baktériumok szolgáltatják, ők állítják elő és adják át őket.
A vér országút: információk és utasítások szimfóniája. Kész gyönyörűség ezt a dús levest feldolgozni és módosítani. Az információknak szintén változatos az ízük, olyanok, mint az élőlények, és óhatatlanul megváltoznának a vérben, ha nem ellenőriznék gondosan, nem nyirbálnák le róluk a felesleget, és nem tisztítanák meg őket. Szavakban nem lehet kifejezni, amit csinál. Egész lénye az értelmezés és feldolgozás folyamatában él.
Amikor saját parányi gondolkodási folyamataira gondol, a rekurzió szédítő spirálját érzi - molekulák molekulákról gondolkodnak, nyilvántartják saját magukat -, olyan szavakat használnak, melyeknek eddig nem volt helye a birodalmukban. Mintha istennek egy fához intézett szava behatolna egy fába, és megszólaltatná azt.

TE VAGY AZ ERŐ, A SZELÍD ERŐ, A LEGDÚSABB ÍZ MIND KÖZÖTT... A VÉGSŐ ÜZENET FÖLFELÉ.

Társai közelednek hozzá, összegyűlnek a vérbe érő nyúlványa körül, körülveszik. Olyan, mint egy avatásra váró kispap, akit a kolostorban hirtelen megérint Isten lehelete. A szerzetesek köréje gyűlnek, mohón vágynak rá, hogy hozzáérjenek, a megváltás jelét várják tőle. Részegítő érzés. Szereti őket, mert ők az ő csapata; ők többet éreznek iránta szeretetnél, mert ő a forrás.
A parancsnoki halmazok tudják, hogy ő maga is egy nagyobb hierarchia része, de ez az információ nem jut le arra a szintre, amelyet most elfoglal. A közönség halmazok még mindig ámultan tisztelik-.

TE VAGY MINDEN ÉLET ÁRJA. NÁLAD VAN A * NYITÁS * ÉS A * ZÁRAS *, A LUKTÉTES ÉS A CSÖND KULCSA.

Tovább, mondta. Vigyetek tovább, és mutassátok meg az életeteket.