35.

A vidáman pattogó tűz széles, halovány árnyékokat vetett Fort Tejon régi, történelmi épületeire. April Ulam hátat fordított a tűznek, és maga köré kulcsolta a két karját, szakadozott pongyolája libegett a hűvös esti szellőben. Jerry egy bottal piszkálgatta a parazsat, és az ikertestvérére nézett.
- Szóval mit is láttunk?
- A poklot - mondta John határozottan.
- Los Angelest láttuk, uraim - szólt April a félhomályból.
- Semmire nem ismertem rá - mondta John. - Még úgy se, mint Livermore-ra vagy a szántóföldekre. Úgy értem, hogy . . .
- Semmi nem volt igazi... - fejezte be Jerry. - Minden csak... pörgött.
April odament hozzájuk, és eligazgatta a lábán a pongyolát, hogy leülhessen egy fatörzsre.
- Azt hiszem, el kellene mondanunk egymásnak, mit láttunk, amilyen pontosan csak le tudjuk írni. Ha akarják, én elkezdem. Jerry vállat vont. John továbbra is csak a tüzet bámulta.
- Azt hiszem, felismertem a San Fernando-völgy körvonalait. Tíz éve jártam utoljára Los Angelesben, de emlékszem, hogy dombokon jöttem át, és ott volt Burbank és Klendale... Csak arra nem emlékszem, milyenek voltak tíz évvel ezelőtt. Ködös volt a levegő. És hőség volt, nem úgy, mint most.
- A köd még mindig megvan - mondta Jerry. - De nem ugyanolyan.
- Bíborszínű köd - rázta a fejét kuncogva John.
- Mármost ha egyetértünk abban, hogy a völgyet láttuk . . . - Aha - mondta Jerry. - Alighanem azt.
- Akkor volt valami a völgyben, ami mindent beterített.
- De nem szilárd. Nem szilárd anyagból volt - mondta lassan John.
- Elismerem - mondta April. - Akkor energiából?
- Úgy nézett ki, mint egy mindent elborító Jackson Pollock-festmény - mondta Jerry.
- Vagy egy Picasso - tette hozzá John.
- Uraim, egyetértek, de egy kicsit módosítok rajta... engem Max Ernstre emlékeztetett.
- Sose hallottam róla - mondta Jerry. - Valami forgott a közepén. Egy tornádó.
- Igen - bólintott April. - De miféle tornádó? John hunyorított, aztán megdörgölte a szemét.
- Az aljából mindenféle dárdák indultak ki szanaszét... mint a villámok, csak nem világítottak. Mint a villám árnyéka.
- Lecsaptak - mondta John. - Aztán eltűntek. - Talán egy táncoló tornádó - vetette fel April. - Aha - mondták az ikrek.
- És a tornádó alatt imbolygó sorokat és tárcsákat is láttam - folytatta April. - Maguk is látták?
Egyszerre rázták meg a fejüket.
- A dombokon meg fények mozogtak. Mintha szentjánosbogarak másznának fölfelé. - Álmatagon a tűzbe bámult. John a két keze közé fogta a fejét, és úgy csóválta tovább.
- Nem valódiak - mondta.
- Nem, tényleg nem. Egyáltalán nem valódiak. De valami kapcsolatban kell lenniük azzal, amit a fiam csinált.
Lószart - mondta John.
- Nem. Én hiszek magának - mondta Jerry.
- Ha La tollában kezdődött, és onnan terjedt szét az egész országban, akkor hol a legrégibb, hol vetette meg legjobban a lábát?
- La tollában - nézett rá várakozásteljesen Jerry. - Lehet, hogy a kaliforniai egyetem természettudományi karán!
- Nem - rázta a fejét April. - La tollában, ahol a fiam élt és dolgozott. De gyorsan elterjedt a part mentén, lefelé is, fölfelé is. Így lehet, hogy aztán egészen San Diegóig egyesült, és ez a hely lett a központja.
- No baszd meg! - mondta John.
- Nem juthatunk el La tollába - mondta April -, ezen az úton nem. Pedig azért jöttem ide, hogy találkozzam a fiammal.
- Maga futóbolond - mondta John.
- Nem tudom, magukat miért kímélte meg, uraim -mondta April -, de az nyilvánvaló, hogy engem miért.
- Mert maga az anyja-nevetett Jerry, és bólogatott, mintha holmi nagy felfedezésre jutott volna.

- Pontosan - mondta April. - Így, uraim, holnap visszahajtunk a dombon túlra, és ha akarnak, csatlakozhatnak hozzám, de ha kell, magam megyek a fiamhoz.
Jerry ettől kijózanodott.
- April, ez őrültség. Mi van, ha valami tényleg veszélyes dolog történt? Ha nagy elektromos vihar tört ki, vagy felrobbant egy atomerőmű?
- Los Angelesben nincs semmiféle atomerőmű - mondta John. De Jerrynek igaza van. Egyszerűen őrültség még beszélni is róla, hogy belemenjünk a pokolba.
- Ha a fiam ott van, nem fog ártani nekem - mondta April. Jerry erélyesen megpiszkálta a tüzet.
- Én elviszem - mondta. - De nem megyek be magával. John erélyesen és komolyan ránézett az öccsére.
- Mind a ketten be vagytok dilizve.
- Gyalog is mehetek - mondta elszántan April.
John csípőre tette a kezét, és szemrehányóan bámult az öccse meg April Ulam után, amikor elindultak a teherautó felé. A Los Angeles-i medencéből édeskés, bíbor-rózsaszínű köd szállt föl, Fort Tejonban a fák teteje körül lebegett, megszűrte a reggeli fényt, és kísérteties módon mindennek elvette az árnyékát.
- Hé! - kiáltott utánuk John. - Hé, az istenit! Nem hagyhattok itt! - Utánuk futott.
Mikor a teherautó felkapaszkodott az elhagyott autópályán a dombokra; lenézték. a kavargó örvénybe. A napfényben egészen másnak látszott.
- Olyan ez, mint minden, amiről csak az ember valaha álmodott, de összegyúrva - mondta Jerry. Nagyon figyelt a vezetésre.
- Nem rossz hasonlat - mondta April. - Az álmok tornádója. Talán mindenkinek benne kavarognak az álmai, akiket magával ragadott a változás.
John két kézzel kapaszkodott a műszerfalban, és tágra nyílt szemmel nézett végig az autópályán.
- Még vagy egymérföldnyi út maradt meg - mondta. - Aztán meg kell állnunk.
Jerry bólintott, és lelassította a kocsit.
Óránként alig tízmérföldes sebességgel közeledtek a táncoló, függőleges ködcsíkokból álló függönyhöz. A függöny mindkét oldalon
tíz-húsz méternyire emelkedett az út fölé, ködös, narancsszín formák körül lengedezett, amelyek valamikor épületek lehettek.
- Jézus ereje! - mondta John.
- Állj! - mondta April. Jerry leállította a teherautót. April szigorúan nézett Johnra, aki kinyitotta az ajtót, és kilépett a vezetőfülkéből, hogy az asszony ki tudjon szállni. Jerry üresbe állította a sebváltót, és behúzta a kéziféket, aztán a másik oldalon ő is kiszállt.
- Uraim, ugye maguk elveszítették a szeretteiket? - kérdezte April, és eligazgatta magán rongyos pongyoláját. Az örvény üvöltött, mint egy távoli hurrikán - üvöltött, sziszegett, és bömbölve folyt le egy kanálison.
John és Jerry bólintottak.
- Ha az én Vergilem idebenn van, és tudom, hogy itt van, akkor nekik is itt kell lenniük. Vagy eljuthatunk innen hozzájuk.
- Ez tiszta őrültség - mondta John. - A feleségem meg a fiam nem lehetnek ebben.
- Miért nem? Meghaltak? John meredtem bámult rá.
- Tudja, hogy nem haltak meg. Én tudom, hogy a fiam nem halt meg.
- Maga boszorkány - mondta Jerry, inkább csodálattal, mint vádlóan.
- Voltak, akik ezt mondták. Vergil apja is ezt mondta, mielőtt elhagyott. De maguk tudják, nem?
John reszketett. Végigfolytak az arcán a könnyek. Jerry üres vigyorral bámulta a ködfüggönyt.
- Ebben lennének, John? - kérdezte a bátyját.
- Nem tudom - szipogott John, aztán törölgetni kezdte az arcát.
April a függöny felé indult.
- Köszönöm a segítségüket, uraim - mondta. Amikor belépett a függönybe, szétesett, mint a rossz kép a televízióban, aztán eltűnt. - Nézz már oda! - mondta John remegve.
- Igaza van - mondta Jerry. - Nem érzed?
- Nem tudom! - jajdult fel John. - Jesszusom, öcsi; nem tudom. - Menjünk, keressük meg őket - mondta Jerry, és kézen fogta a bátyját. Gyöngéden húzni kezdte. John ellenállt.
Jerry csak húzta tovább.
- Rendben van - mondta John csöndesen. - Együtt.
Egymás mellett, kézen fogva tették meg a néhány méteres utat a sztrádán, aztán együtt léptek be a függönybe.