33.

Észak-Amerika, műholdon közvetített rádióadás az RB-1 H felderítő sztratoszféra-repülőgépről; Lloyd Upton, az EBN riportere.
Igen, a helyemen . . . a madzagok összekötve . . : egy kicsit mind idegesek vagyunk itt fönn. Nem baj, ha vacog a fogam? Megy már a szalag? És az egyenes adás . . . igen, Arnold? Egy, kettő, három, itt Lloyd Upton, igen, pontosan ezt érzem... Oké, Colin, hozd azt az üveget. Ez a narancsszín repülőruha nem fogja idegesíteni a videót? Engem idegesít. Na, kezdjük.
Helló, Lloyd Upton vagyok, a European Broadcasting Network angol tagozatától. Húszezer méterre vagyok az Amerikai Egyesült Államok középső része fölött, egy magassági felderítésre átalakított B-1-es bombázógép, az úgynevezett RB-1H hátsó részében. Négy nagy kontinentális hálózat riporterei vannak velem, továbbá az amerikai távirati irodák európai képviselői, valamint a BBC tudósítója. Mi vagyunk az első civil újságírók, akik az Egyesült Államok fölé repülhettünk, amióta kitört a világtörténelem legiszonyatosabb járványa. Két civil tudós is van velünk, akiket majd átlagosan kétszeres hangsebességgel, azaz 2 Machhal megtett repülőutunk visszafelé vezető szakaszán fogunk meginterjúvolni.
Alig nyolc hét, azaz mindössze két hónap alatt az egész északamerikai kontinens szinte leírhatatlan átalakuláson ment át. Az ismerős tájak - egész városok - mind eltűntek, azaz talán valamiféle lidércnyomásos biológiai tájjá alakultak át. Repülőgépünk cikcakkos útvonalat követett New Yorktól Atlantic Cityig, aztán Washington D. C.-a át keresztülrepültünk Virginián, Kentuckyn és Ohión, hamarosan pedig le fogunk ereszkedni ezer méterre, és áthaladunk Chicago, Illinois és a Nagy-tavak fölött. Onnan majd visszafordulunk, végigrepülünk a keleti parton egészen Floridáig, aztán a Mexikói-öböl felett üzemanyagot veszünk fel egy szállítógépről, amely a
kubai Guantanamo légi támaszpontról száll majd fel, amit a csodával határos módon elkerültek a járvány legsúlyosabb hatásai.
Képzelhetjük, micsoda gyász tölti el az Európában, Angliában, Ázsiában és a világ más részein rekedt amerikaiakat. Félek, hogy történelmi jelentőségű repülésünk nem sok vigaszt tud majd nyújtani nekik. Amit látunk, az senki emberfiának nem vigasztaló. Ám mégsem pusztulás tanúi vagyunk, hanem inkább egy kísérteties - és ha elnézik nekem ezt a bizarr esztétikai véleményt -, gyönyörű tájat látunk, amely az élet teljesen új formáját jelenti, és melynek eredetét titok fedi, s meglehet, hogy a hatóságok maguk sem tudnak mindent. A találgatásokat, miszerint a járvány a kaliforniai San Diego egyik laboratóriumából indult ki, a kormány illetékesei se meg nem erősítik, se meg nem cáfolják, az EBN-nek pedig eddig nem sikerült megkérdeznie ennek a hmmm... drámának az egyik potenciális főszereplőjét, dr. Michael Bernardot, a híres idegsebészt, akit jelenleg steril izolációban tartanak a nyugat-németországi Wiesbaden mellett.
Repülőgépünkről videofelvételeket és állóképeket továbbítunk, ezek egy részét élő adásban fogják látni, más részüket később, montírozva és megvágva, e történelmi fontosságú élő közvetítés után.
Hogyan is próbáljam leírni az alattunk elterülő tájat? Ehhez új nyelvre, új szótárra lenne szükség. Észak-Amerika nagyvárosait, kertvárosait, sőt még vadonjait is olyan textúra és forma borítja el, amilyet a biológusok és geológusok eddig nem ismertek. Hatalmas erdőségek váltak szürkészöld... ööö... tornyok, tüskék, tűk erdejévé. Teleobjektívjeink mozgást is észleltek ezekben a komplexumokban, elefánt nagyságú tárgyak mozognak bennük, ismeretlen módon. Láttunk folyókat, amelyek valamiféle ellenőrzött áramlást mutatnak, mintájuk nem is hasonlít a normális folyókéra. Az atlanti parton, különösen New York és Atlantic City közelében tíz-húsz kilométeres távon magát az óceánt is fényes, üveges, zöld, látszólag élő takaró borítja.
Ami a városokat illeti - normális élőlényeknek, emberi életnek nincs bennük semmi jele. New York City geometrikus formák eddig ismeretlen zűrzavarává vált, olyan várossá, amelyet lebontottak és átrendeztek, a járvány céljainak megfelelően - ha ugyan egy járványnak lehetnek céljai. Amit láttunk, az csakugyan alátámasztja azt az elterjedt pletykát, miszerint Észak-Amerikát intelligens biológiai élőlények valamely formája támadta meg - azaz intelligens mikroorganizmusok; amelyek együttműködnek, mutálódnak, alkalmazkodnak, és átalakítják a környezetüket. New Yersey és Connecticut hasonló biológiai alakzatot mutat, melyet a gép fedélzetén lévő újságírók - jobb szó híján - megaplexusoknak kezdtek nevezni. A nómenklatúra további finomítását a tudósokra hagyjuk.
Ereszkedőben vagyunk. Chicago városa Illinois államban van, és a hatalmas, édesvizű Michigan - tó déli csücskén helyezkedik el. Most körülbelül száz kilométerre vagyunk Chicagótól, délnyugati irányban haladunk a Michigan-tó fölött. Mozdítsuk el a kamerát, hadd mutassuk meg, amit mi, újságírók és tudósok, valamint a gép személyzete közvetlenül látunk. Ezen a hatalmas, nagy felbontóképességű videoképernyőn most a Michigan-tó felszínét látjuk, amely teljesen sima, nagyon hasonlít a nagyvárosokhoz közeli tenger felszínéhez. A rácsozat, azt hiszem, térképészeti célokat szolgála Bocsássák meg, hogy az ujjammal mutogatok, de így meg tudom mutatni azokat a különleges vonásokat, amelyeket előzőleg már a Hudson River vizében is láttunk. Ezek különös, élénk sárgászöld karikák vagy zátonyok, rendkívül bonyolult sugárszerű vonalaik vannak, olyanok, mint egy kerék küllői. Ezeknek az alakzatoknak még nem ismerjük a magyarázatát, bár a műholdas felvételek időnként azt mutatták, hogy a küllők kiterjednek, a part felé sietnek, és belekapcsolódnak a szárazföldi topográfiai változásokba.
Tessék? Igen, leveszem. Ööö... arról tájékoztattak, hogy ezek közül a képek közül egyesek titkosak, szóval csak mi láthatjuk őket. Irányt változtattunk, és most nagy ívben kanyarodunk az illinoisi
Waukegan fölött. Illinois ugyanúgy ismert sík voltáról, mint autóiparáról, hiszen Detroit... nem, Detroit Michigan államban van. Illinois közismerten síkság, Chicagót pedig a szelek városának nevezték, a Michigan-tóról fúvó szelek miatt. Mint láthatjuk, a felszínen most szántóföldekhez hasonló táblák hálózata mutatkozik, bár nem rácsos vagy szögletes, a táblák ovális . . . akarom mondani, elliptikus vagy kör alakú osztásúak, és a nagyobb körökön belül kisebb körök vannak. Minden kör középpontjában egy halom áll, valamiféle csúcs, amely a holdkráterek központi kúpjára emlékeztet. A kúpok csúcsa narancssárga, olyan, mint az a repülőruha, amit viselek. Ragyogó narancssárga, nagyon megdöbbentő.
Erősen lelassítottunk. Módosítottuk a szárnyak beállítási szögét,
és most viszonylag kényelmes tempóban haladunk Evaston fölött, Chicagótól északra. Most mindnyájan elég . . . öööö . . . idegesek vagyunk, még az amerikai tisztek és pilóták is, mert ha most valami zűr lenne, akkor a kellős közepére kerülnénk . . . ennek. No, de ezen ne törjük a fejünket. Lejjebb ereszkedünk és lassítunk.
Azért döntöttünk úgy, hogy átrepülünk Chicago fölött; mert a műholdak és a nagy magasságból fényképező felderítő repülőgépek felvételei a biológiai aktivitás erős koncentrációját mutatták az egykori nagyváros körül. Ahogy Chicago valamikor az amerikai nagy síkságok fővárosa volt, most is nyilvánvalóan valamiféle gyújtópontul szolgál, talán a Kanadától Mexikóig az egész országban folyó tevékenységek koordináló központjául. Chicagón minden irányból hatalmas csővezetékszerű szerkezetek húzódnak végig. Egyes területeken a csővezeték széles csatornákká nyílik ki, látjuk bennük a viszkózus zöld folyadék sebes áramlását... Igen. Ott. Leadhatjuk? . .. Jó, akkor majd később. Ezek a csatornák legalább fél kilométer szélesek. Elképesztő, félelmetes.
A wiesbadeni, londoni és skóciai katonai hírszerző központokból kiszivárgó hírek szerint az Egyesült Államok nyugati partján is van egy másik, de ettől merőben különböző központ. Részletek nem állnak rendelkezésünkre, de úgy tűnik, Chicago osztozik Kalifornia délnyugati részével abban a megtiszteltetésben, hogy a felderítés és a kutatás elsődleges központjává vált. A nyugati partra azonban nem fogunk elrepülni üzemanyag-feltöltés nélkül, ahhoz nem elegendő a hatótávolságunk, és a kontinensen ilyen távol nincs üzemanyag-vételi lehetőség.
Most egy kis gyorsulást érzünk, mert több éles kanyart teszünk. Oak Park előváros fölött haladunk, de az előttünk kiterített térkép szerint többé egyetlen utcája vagy útja sem azonosítható. Most már Chicago fölött járunk, ha arányaiból jól ítélem meg, talán éppen a Cicero Avenue fölött, most megint kinn a tónál, igen, itt van a Montrose Harbor, a Lake Shore Drive és a Lincoln park, de ezeknek is csak a tóhoz igazodó körvonalai ismerhetők fel. Tovább gyorsulunk, széles kört írunk le, talán a Museum of Science and Industry fölött - mindnyájan csak találgatunk. Vízi utakat látunk, talán az eredeti hajózócsatorna ágai. Most körülbelül ezer méter magasságban vagyunk, nagyon veszélyes magasságban, mert fogalmunk sincs, milyen magasra terjednek ezek a biológiai micsodák. Úristen, de félek! Mind félünk. Most haladunk át... igen...
Jesszusom! Bocsássanak meg. Itt kellett lennie a vágóhídnak. Az Union Stockyardsnak. Annak kellett lennie. Éppen csak megpillantottuk, és a pilóta hirtelen a magasba emelte a gépet, és most dél felé fordulunk... Amit láttunk...
Bocsássanak meg...
A szememet törölgetem rémületemben, megilletődésemben, mert ilyet még nem láttam, pedig órák óta kóválygunk ezen a kísérteties tájon. A teleobjektíves kamerák részletesen elénk tárták azt, ami egykor Chicago leghíresebb vágóhídja lehetett. Ha arra a hihetetlenül nagy számú élőlényre gondolunk - disznókra, marhákra -, amelyek valaha ebben a térségben összegyűltek, talán nem kellene sem meglepődnünk, sem megdöbbennünk. A legnagyobb élőlények, melyeket valaha láttam, bálnák voltak, ezek pedig azt se tudom, hányszor nagyobbak a legnagyobb bálnánál. Hatalmas barna és fehér tojások, lehet, hogy csak lebegnek? Talán a földön. Nagyobbak, mint a dinoszauruszok, de semmit se lehet rajtuk kivenni, se lábuk, se fejük, se farkuk. Vannak azonban jellemző vonásaik, nyúlványaik és meghosszabbodásaik vannak, és sokszögek veszik körül, vagy foglalják őket magukba, kilenc- (? ) vagy tizenkét oldalú sokszögek . . . és rovarszerű lábaik vannak, egyenesen, nincsenek ízületeik, legalább két vagy három méter hosszúak. Ezek a tojás alakú lények, akármik legyenek, könnyen beteríthetnének egy rögbipályát.
Igen, igen . . . éppen most mondták . . . most tájékoztattak róla, hogy a levegőben repülő formáik is vannak, élőlények, éppen csak elsuhantunk néhány mellett, gigászi, szétterült rájákra, vitorlázó repülőkre vagy denevérekre emlékeztetnek, ezek is fehérek vagy barnák. Délnyugat felé szállnak csoportosan, mint egy repülőraj vagy egy madárcsapat. Bocsánat. Bocsánat.
Vegyétek le a hangot. Kapcsoljátok ki a hangot, az istenit! És fordítsátok el rólam a kamerát.
(Öt teljes percnyi szünet.)
Újra itt vagyunk. Elnézést kérek a kiesésért. Én is csak ember vagyok. .. és időnként óhatatlanul elfog a pánik. Remélem, meg tudják ezt érteni. Elképedve nézem a . . . ö . . . a repülőgép legénységének és tisztjeinek nyugalmát és szakértelmét. Ők mind profik, rendkívüli emberek. Éppen most haladtunk át az illinoisi Danville fölött, és ha
marosan... néhány másodperc múlva Indianapolis fölé érünk. A táj jellege megváltozott alattunk, vagy talán bioszférának nevezhetném, változik a színe meg az alakja, de képtelenek vagyunk értelmezni azt, amit látunk. Olyan az egész, mintha egy teljesen új bolygóra érkeztünk volna, és bár két tudósunk lázasan firkálgatja a leolvasott adatokat, és vadul jegyzetelnek, túlságosan el vannak foglalva ahhoz, hogy közöljék velünk hipotéziseiket vagy elméleteiket.
Alattunk van Indianapolis, és ugyanolyan megfejthetetlen, rejtélyes és . . . gyönyörű, és ugyanolyan idegen, mint az összes többi megaplexus. A szerkezetek egy része itt olyan magasnak látszik, mint azok az épületek, amelyeknek a helyébe léptek, egyesek száz-kétszáz méter magasak, és most árnyékokat vetnek a délutáni fényben. Az idő hamarosan mintegy megfordul számunkra, ahogy kelet és délkelet felé tartunk, és le fog menni a nap. Az árnyékok meghosszabbítják ezt a biológiai tájat, a levegő figyelemre méltóan tiszta, nincs ipar, nincsenek autók . . . de ki tudná megmondani, miféle környezetszennyeződést okozhat egy élő táj? Bármiféle szennyezéssel járjon is, eddig még nem jutott be az atmoszférába.
(További, egyre rémültebb hangok, további riasztások.)
Azt hiszem, most már nem tudunk kihúzni ebből a zuhanásból. A műszerek nagy része működésképtelenné vált. A motorok leálltak, és tehetetlenül pörgünk a dugóhúzóban. Rádió-összeköttetésünk még van, de . . .
(Az RB-lI-I adása megszakadt. Lloyd Upton EBN-tudósítása véget ért. A tudományos telemetria befejeződött.)