29.

Michael Bernard elektronikus naplójából
Január 15. Ma elkezdtek beszélni velem. Először tartózkodóan, aztán egyre magabiztosabban.
Hogy tudnám leírni a “hangjuk" élményét? Miután végül átkeltek a vér-agy gáton, és felderítették agyam (számukra) hatalmas határait, felfedezték, hogy ebben az új világban a tevékenységeknek mintájuk van - a minta én vagyok -, aztán rájöttek, hogy a távoli múltban, hónapokkal ezelőtt szerzett információjuk helytálló, és létezik egy makroszkopikus világ...
Miután mindezt megtudták, most meg kell tanulniuk, mit jelent embernek lenni. Mert csak ekkor tudnak kommunikálni ezzel a gépezetben lakozó istennel. Miután, talán csak az elmúlt három nap során, “tudósok" tízmillióit állították rá erre a programra, csakugyan sikerült felderíteniük, és most, amikor hajlandók szóba állni velem, semmivel sem beszélnek másként, nem idegenebbek, mintha (például) ausztráliai őslakó bennszülöttek lennének.
Ülök az íróasztalom mellett, és várom, mikor jön el a kijelölt idő, amikor beszélgethetünk. A társalgás egy része angolul zajlik ( legalábbis azt hiszem, lehet, hogy beszélgetésünk az agynak a nyelvi formák előtti állapotában folyik, és a saját agyam csak később fordítja le angol nyelvre), egy része tisztán vizuális, másik része a többi érzékszervemen keresztül zajlik - főleg az izéérzékelésben, amely a jelek szerint különösen vonzó számukra.
Igazából képtelen vagyok felfogni a bennem élő populáció méretét. Számos osztályuk jelentkezik: eredeti noociták és leszármazottaik, azok, amelyek közvetlenül az invázió után alakultak át; mozgékony sejtek különféle kategóriái, melyek közül sokan vadonatújak a testben, új tervek alapján jöttek létre, és új funkcióik vannak; a rögzített sejtek, amelyek szellemi értelemben talán nem is önálló egyedek, mivel nem mozgékonyak, és meghatározott, bár komplex funkciókkal ruházták fel őket; a még változatlan sejtek (majdnem az összes agysejtjeim és az idegrendszerem sejtjei ebbe a kategóriába tartoznak); és még mások is vannak, amelyekkel egyelőre nem vagyok tisztában.
Együttesen több tízbillió van belőlük.
Durva becslés szerint úgy kétbillió teljesen kifejlett, intelligens egyed létezik bennem.
Ha ezt a durván becsült számot megszorzom Észak-Amerika lakosságával - ami egy másik durva becslés szerint kábé félmilliárd lehetett -, akkor az egymilliárd billió, azaz 10^20 nagyságrendű.
Ennyi pillanatnyilag az intelligens lények száma a Föld felszínén - nem számítva bele természetesen a teljesen elhanyagolható emberi populációt.
Miután rögzítette a feljegyzését a memóriába, Bernard hátratolta a székét az íróasztaltól. Túl sok feljegyeznivalója volt, túl sok részlet; kétségbe ejtette a gondolat, hogy képes lesz-e valaha is megmagyarázni érzékleteit a kinti tudósoknak. A hetekig tartó bezártság után, amikor hiába próbálta megfejteni a vérében lévő kémiai nyelvet, hirtelen annyi információ zúdult rá, hogy képtelen volt megemészteni. Semmi mást nem kellett tennie, csak kérdeznie, és tüstént ezer vagy millió intelligens lényből álló szervezet elemezte a kérdéseit, és adott rájuk gyors, részletes válaszokat.
-	Mi vagyok én tinektek? - kérdezte, és máris jött a válasz: 

APA /ANYA /VILÁGEGYETEM
VILÁGMÉRETŰ KIHÍVÁS 
MINDENNEK FORRÁSA 
ŐSRÉGI, LASSÚ 
* HEGYSÉG-GALAXIS *

És órákat töltött a szavakat kísérő komplex érzékletek visszapörgetésével: saját vérszérumának ízével, testének rögzített szöveteivel, a szétáramló táplálék örömével, a megtisztítás és a védekezés szükségességével.
A nyugodt éjszakákon, amikor csak az infravörös kamerák és az örökösen a testére tapasztott érzékelők kapcsolták a külvilághoz, a priccsén fekve, álmai összefolytak a noociták óvatos, szinte tiszteletteljes kérdéseivel és válaszaival. Időnként úgy ébredt fel, mintha egy szellemi házőrző kutya riasztotta volna, hogy megint egy új területtel próbálkoznak.
Időérzéke már napközben is eltorzult. Azokat a perceket, amikor a sejtekkel beszélgetett, óráknak érezte, és azzal a nyugtalanító érzéssel tért vissza az izolációs cella világába, hogy már nincs többé meggyőződve annak valóságosságáról.
Paulsen-Fuchs és a többiek látogatásai között mintha egyre hosszabb időközök teltek volna el, pedig ezekre valójában mindennap előre meghatározott, azonos időpontokban került sor.
Paulsen-Fuchs délután háromkor érkezett, hogy részletesen értékelje a híreket, amelyet Bernard délelőtt látott. A hírek kivétel nélkül rosszak voltak, és egyre rosszabbak lettek. A Szovjetunió megbokrosodott, mint egy elszabadult ló, Európa pedig pánikba esett, és csak füstölgött tehetetlen dühében. Senkit nem nyugtatott meg, amikor a szovjetek visszaestek a mogorva hallgatásba. Bernard csak röviden foglalkozott ezekkel a problémákkal, aztán megkérdezte Paulsen-Fuchstól, jutottak-e valamire az intelligens sejtek megrendszabályozásában.
- Semmire. Nyilvánvalóan az egész immunrendszert ellenőrzik, de azonkívül, hogy fokozott ütemű az anyagcseréjük, tökéletesen álcázzák magukat. Úgy gondoljuk, hogy most már képesek semlegesíteni bármiféle anyagcseregátlót, mielőtt az működésbe léphetne; az olyan szerekre, mint az aktinomycin, máris vigyáznak. Röviden: nem árthatunk nekik anélkül, hogy neked is ne ártanánk.
Bernard bólintott. Furcsa módon ez most már nem érintette.
- És most már kommunikálsz velük - mondta Paulsen-Fuchs. - Igen.
Paulsen-Fuchs felsóhajtott, és hátat fordított a hármas üvegablaknak.
- Ember vagy te még, Michael?
- Persze hogy az vagyok - mondta Bernard. De aztán eszébe jutott, hogy nem az, már több mint egy hónapja nem csak ember. Még mindig én vagyok, Paul.
- Miért kellett titokban utánaszaglásznunk, hogy erre rájöjjünk? - Én nem nevezném szaglászásnak. Feltételeztem, hogy a számítógépes feljegyzéseimet úgyis elolvassátok.
- Michael, nekem miért nem mondtad el? Ostobaság, de meg vagyok sértve. Azt hittem, fontos ember vagyok a világodban. Bernard kuncogva rázta meg a fejét.
- Csakugyan az vagy, Paul. Te vagy a házigazdám. És mihelyt pontosan rájövök, hogy mit lehet erről szavakban elmondani, el fogom mondani. A noocitákkal még csak most kezdődik a dialógusom. Nem lehetek biztos benne, hogy nincsenek-e köztünk alapvető félreértések.
Paulsen-Fuchs a megfigyelőkamra zsilipéhéz lépett.
- Szólj majd nekem, amikor készen állsz rá. Nagyon fontos lehettette hozzá nyűgösen.
- Természetesen. Paulsen-Fuchs kiment.
Ez már majdnem a teljes elhidegülés, gondolta Bernard. Úgy viselkedem, mint aki kivonult a társadalomból. Pedig Paul a barátom. De hát mit csinálhatott volna?
Talán tényleg végét járta az emberi mivolta.