28.

- Olyan, mintha valaminek a torkában másznánk le - mondta John.
- Jesszusom, de morbid vagy. - De azért olyan, nem?
- De - ismerte el Jerry. Felmordult, és lejjebb hajolt. - Úgy viselkedünk, mint két hülye. Miért ebbe a halomba, és miért most?
- Te választottad ki.
- De nem tudom, miért. Talán nem is volt rá semmi okom. - Gondolom, ez is van olyan jó, mint akármelyik.
Ahogy továbbmentek, az alagút fala kezdett megváltozni. A nagy, húsos csövek helyébe finom, csillogó háló lépett, olyan volt, mint a festékkel befújt pacal. John közelről is megnézte a lámpa fényében, és látta, hogy a háló minden egyes kis szemét zűrzavarosan egymásra halmozott parányi korongok, kockák és golyók töltik be. Az alagút alja elkeskenyedett, a szivacsszerű bíborvörös anyag barázdákban emelkedett föl rajta, amelyek párhuzamosan futottak az alagút falával.
- Csatornázás - mutatott rájuk Jerry.
Oda-odaadták egymásnak a lámpát, néha egymás arcába világítottak vele, vagy megnézték a bőrüket meg a ruhájukat, hogy nem tapadt-e rá valami.
Az alagút hirtelen kiszélesedett. Vastag, édeskés köd szállongott körülöttük.
- Annyit jöttünk, hogy most már talán egy másik halom alatt vagyunk - mondta Jerry. Megállt, és kicibálta a csizmáját a ragacsos anyagból. - Az egész föld teli van vele.
John Jerry csizmájára irányította a zseblámpát. Barnásvörös ragacs tapadt a talpára.
- Nem látszik túl mélynek - mondta.
- Eddig még nem. - A ködnek olyasféle szaga volt, mint a műtrágyának. Vagy mint a tengernek. Eleven volt. Vékony fátylakban úgy kavargott föl a magasba, mintha két légfúvó közé szorult volna.
- Most merre? Nem lenne jó, ha körbekeringenénk - mondta Jerry.
- Te vezetsz - felelte John. - Ne tőlem várd a kezdeményezést. - Olyan szag van itt, mintha valaki tengeri hínárt rakott volna le egy cukorkásboltban. Öklendezik tőle az ember.
- Gombák - mutatott lefelé John a fénycsóvával. Körülbelül ötcentis kalapú, fehér valamik álltak a lábuk körül, szétroppantak, amikor rájuk léptek. Magasabbra emelte a lámpát, és vízszintes meg függőleges, fehér csíkokat látott a ködfüggöny mögött.
- Lugas - mondta Jerry. - Lécek, amiken nő valami. - Maguk a lécek úgy egy centi vastagok voltak, szabálytalan távközben tárnok tartották őket, valami kemény, fehér anyagból, amely csillogott a fénysugárban. A léceken kupacokban állt valami, olyan volt, mint az égett papír - nedves, égett papír.
- Pfuj! - mondta Jerry, amikor egy ujjal hozzányúlt az egyik kupachoz.
- Én a te helyedben nem nyúlnék semmihez - mondta John.
- A fenét, hisz te meg én egyek vagyunk, bátyó, ikrek. Kisebb különbségekkel.
- Én akkor se nyúlnék semmihez. - Ühüm, ez valószínűleg jó ötlet.
Továbbmentek a lugas mentén, aztán egy csövekkel borított falhoz értek. A csövek a lugas rácsaiból nőttek ki, aztán kisebb ágakra oszolva a csillogó, barna halmokhoz vezettek.
- Mi a fene lehet ez? - kérdezte Jerry, amikor megtapogatta a lécek egyik tartóját. - Műanyag, vagy mi?
- Nem látszik műanyagnak - mondta John. - Inkább olyan, mint a tiszta, fehér csont. - Egymásra meredtek.
- Remélem, nem - fordult el Jerry. Amikor keresztülvágtak a levegőben örvénylő ködön, a lugas másik végén méhsejtre emlékeztetően megformált, gumiszerű fehér alapzathoz értek, melynek lyukacsaiban vörös szirup fortyogott. Némelyik buborékból vörös csöppek csöpögtek a földre. Az ütközéstől minden csöpp sziszegve füstölgött.
John nagy nehezen visszafojtotta a hányingerét, és azt motyogta, hogy ki kéne jutniuk innen.
- Persze-mondta Jerry, és lehajolt. -De előbb nézd csak meg ezt. John kényszeredetten leguggolt, aztán megnézte a buborékot, amelyre Jerry mutatott.
- Nézd csak ezeket a kis drótokat. A vörös trutymó fölött kis gyöngyszemek vándorolnak a drótokon. Vörös gyöngyszemek. Olyan, mint a vér, nem?
John bólintott, aztán beletúrt a farmerje zsebébe, és előszedte a svájci katonabicskát, amelyet az angol dzsip feltépett ülése alatt talált. A bicska nyeléből kihúzta a körmével az apró nagyítóüveget. - Világíts csak oda. - Amikor a fénysugár a buborékra hullott, nézegetni kezdte a nagyítóval a vörös folyadékot, meg a vékony drótokat, rajtuk a vörös csöppekkel.
Minél közelebbről nézte, annál tisztábban látta a részleteket. Azonosítani nem tudott ugyan semmit, de a vörös folyadék felszíne ezer meg ezer piramisból állt. A fehér anyag meg habszivacsra vagy parafa dugóra emlékeztette.
- Nagyon szép - mondta, a fogát csikorgatva: Aztán megfogta a buborék szélét, és letépte. A folyadék a lába mellé fröccsent, a köd sűrűbb lett. - Nincsenek itt.
- Ezt miért csináltad? - kérdezte Jerry.
John belevágott a puha méhsejtek közé, vörösen csillogott a keze, amikor kihúzta.
- Mert nincsenek itt. - Kik?
- Ruth és Loren. Egyszerűen eltűntek.
- Szedd össze magad. . . - figyelmeztette Jerry, de John most már két kézzel tépkedte a buborékok szövedékét. Alig látták egymást az édeskés, émelyítő ködben. Jerry megragadta bátyja vállát, és megpróbálta visszarángatni. - Hagyd abba, John! Hagyd abba, az istenit!
Belehemperedtek a trutymóba, míg Jerrynek sikerült leszorítania bátyja karjait. A lámpa leesett, fénye ferdén siklott el fölöttük. John csak rázta a fejét, csurgott róla az izzadság, aztán lehunyt szemmel, tátott szájjal némán zokogni kezdett. Jerry szorosan magához ölelte, és a fényben kavargó ködbe bámult.
- Ssss - mondta újra meg újra. Mindkettőjüket összevissza kente a büdös, barna mocsok. - Ssss.
- Magamba fojtottam - mondta John. Reszketve mély lélegzetet vett. - Eressz el, Jerry. Túlságosan sokáig fojtottam magamba. Lépjünk le innen. Nincs itt senki. Senki nincs idelenn.
- Aha. Itt nincs. Talán valahol másutt, de itt nincs. - Érzem őket, Jerry.
- Tudom. De nem itt.
- Akkor hol a fenében . . .
- Ssss. - Csak feküdtek a mocsokban, és hallgatták a kavargó köd halk sziszegését. Jerry érezte, hogy kitágul a szeme, mint macskáé a sötétben. - Ssss. Van ott valami...
- Jesszusom! - mondta John, és küszködve kiszabadította magát Jerry karjai közül. Felálltak, csöpögött róluk a mocsok, amikor a lámpafény irányába néztek. A köd hömpölyögve dagadozott a fényben.
- Egy kocogó - mondta Jerry, amikor az árny kezdett alakot ölteni. - Ahhoz túl nagy - mondta John.
Ez a valami legalább három méter széles volt, de lapos, a széle valahogy lelógott az oldalán, és barnásnak látszott a bizonytalan fényben.
- Nincs lába - mondta Jerry ámulva. - Csak libeg ott. John elindult feléje.
- Átkozott marslakók - mondta csöndesen, és fölemelte az öklét. Szétverem a...
Aztán minden homályba borult.
A hajnali fény akvamarinkékre festette keleten az eget. A barna és fehér leplekkel borított város valami olyasmire emlékeztetett, aminek a tenger alatt lett volna a helye: olyan volt, mint egy lapos, sekély tengerfenék.
A kerítéseken túl, a vízlevezető árokban álltak. Onnan néztek a város felé.
- Nem nagyon tudok mozogni - mondta Jerry. - Én se.
- Azt hiszem, megmart bennünket. - Én nem éreztem semmit.
John megpróbálja megmozgatni a karját. - Azt hiszem, láttam őket.
- Kiket?
- Meg vagyok zavarodva, Jerry. - Én is.
A nap már jó magasara járt az égen, mire járni tudtak. A város fölött átlátszó félgömbök sodródtak az épületek körvonalai között, időnként vékony fénysugarakat bocsátottak lefelé.
- Olyanok, mint a medúzák - jegyezte meg Jerry, miközben a teherautó felé sántikáltak.
- Azt hiszem, láttam Lorent meg Rutht. Nem vagyok benne biztos - mondta John. Lassan, mereven vánszorogtak a teherautóhoz, aztán beültek, és becsukták maguk mögött az ajtót.
- Menjünk? - Hová?
- Láttam őket, amikor odalenn voltunk. De ők nem voltak ott. Ennek nincs semmi értelme.
- Nincs. Hová menjünk?
- El ebből a városból. Valahova máshová.
- Mindenütt ott vannak, John. Mondja a rádió.
Istenverte marslakók. Jerry felsóhajtott.
- A marslakók kinyírtak volna minket, John. - Lófasz a seggükbe. Menjünk innen.
- Akárkik is - mondta Jerry -, biztos vagyok benne, hogy innen valók - mutatott nyomatékosan a földre. - Innen, a kerítésen belülről.
- Indíts - mondta John. Jerry begyújtotta a motort, sebességbe tette a kocsit, és dübörögve lehajtott vele a földútról. Amikor kifordultak az East Avenue-ra, a következő kereszteződésnél majdnem beleütköztek egy elhagyott kocsiba, aztán a South Vasco Roadon repesztettek az autópálya felé. - Mennyi benzinünk van?
- Tegnap töltöttem fel a városban. Mielőtt a leplek elborították a benzinkutakat.
- Tudod - hajolt le John egy olajos rongyért a padlóra, hogy megtörölgesse a kezét -, azt hiszem, nincs nekünk annyi sütnivalónk, hogy ki tudjunk spekulálni valamit. Halvány fogalmunk sincs semmiről.
- Jó ötletünk az nincs - hunyorított Jerry. Vagy egymérföldnyire előttük az út szélén állt valaki, és hevesen integetett. John is követte öccse értetlen tekintetét.
- Nem vagyunk egyedül - mondta. Jerry lelassította a teherautót.
- Egy nő. - Negyven-ötven méternyire álltak meg tőle. Az asszony az útpadkán állt. Jerry kihajolt, és kinézett a kormányoldali ablakon, hogy jobban lássa. - Nem fiatal - tette hozzá csalódottan.
Az asszony ötvenes éveiben járhatott, szénfekete haja repdesett a feje körül, lobogott az őszibarackszín selyempongyolája, ahogy feléjük futott. A fivérek egymásra néztek, és csak csóválták a fejüket. Nem tudták, mit gondoljanak, mit csináljanak.
Az asszony az utasajtóhoz lépett. Lihegett, de nevetett.
- Hál' istennek - mondta. - Vagy akárkinek. Azt hittem, én maradtam meg egyedül az egész városban.
- Úgy látszik, nem - mondta Jerry. John kinyitotta az ajtót, és az asszony fölmászott a fülkébe. Amikor John helyet csinált neki, leroskadt az ülésre, nagyot sóhajtott, aztán újra nevetni kezdett, majd alaposan szemügyre vette őket.
- Maguk nem huligánok, ugye?
- Nem hinném - mondta Jerry, szemét az útra szögezve. - Maga honnan jön?
- Innen a városból. A házam tönkrement, és az egész környék úgy be van pakolva, mint egy karácsonyi ajándékcsomag: Azt hittem, egyedül én maradtam élve az egész világon.
- Akkor nem hallgatott rádiót - mondta John.
- Nem. Nem szeretem ezeket az elektronikus micsodákat. De azért tudom, hogy mi folyik.
- Igen? - kérdezte Jerry, visszakormányozva a kocsit az útra.
- De mennyire. A fiam. Ő tehet az egészről. Fogalmam sem volt, milyen formát fog ölteni, de nincs felőle semmi kétségem. Pedig figyelmeztettem.
Az ikrek újra egymásra néztek. Az asszony hátravetette a haját, aztán ügyesen összefogta egy rugalmas hajpánttal.
- Igen, tudom. Teljesen őrült. Őrültebb, mint bárki volt itt a városban. De azt meg tudom mondani, hogy hová menjünk.
- Hová? - kérdezte Jerry.
- Délre - mondta az asszony határozottan. - Oda, ahol a fiam dolgozott. - Rásimította a térdére a pongyoláját. - A nevem egyébként Ulam, April Ulam.
- John vagyok - mondta John félszegen, és megmarkolta az asszony jobb kezét. - Ő meg az öcsém, Jerry.
- Ó, igen. Ikrek. Ez érthető, azt hiszem.
Jerry nevetni kezdett. Könnyek szöktek a szemébe, a mocskos kezével törölgette le őket.
- Szóval délre, hölgyem? - - Feltétlenül.