27.

A biztonsági emberek asztalánál Suzy talált egy hosszú, nagy fényerejű zseblámpát - nagyon csicsás volt, fekete, mint egy távcső, sugarát egy gombbal szét lehetett teríteni vagy fókuszba összpontosítani, aztán ezzel felfegyverkezve indult el földeríteni a csarnokban álló butikok sorát meg a két torony közötti alacsonyabb átjárót. Egy darabig ruhákat próbálgatott egy butikban, de a zseblámpa fényében nem látta valami jól magát, és a játék így gyorsan elveszítette a varázsát. Amellett valahogy kísérteties volt az egész. Megpróbálta ugyan elképzelni, hogy hozzá hasonlóan mások is bejönnek az épületbe sőt egy kis időre még a Cortland Street-i metróállomásra is kimerészkedett. Amikor meggyőződött róla, hogy az alacsonyabb szintek mind üresek - kivéve persze a mindenütt ott heverő ruhakupacokat -, visszament a hatalmas előcsarnokba, amelyet a gyertyafények termének keresztelt el magában, és tervezgetni kezdte, hogyan is fog fölmenni a tetőre.
Megtalálta az északi torony leírását, és végigkövette az ujjával az előcsarnok és az alsóbb emeletek alaprajzait. Vissza-visszalapozva a vastag útmutatóban rájött, hogy az épületben nincsenek hosszú lépcsőházak, hanem a lépcsők az egyes szinteken különböző pontokon helyezkednek el.
Így még nehezebb lesz feljutnia. A rajzon megtalálta az első lépcsőhöz vezető ajtót, de amikor odament, kiderült, hogy be van zárva. Visszament a biztonsági emberek asztalához, és megpiszkálta a lábával az egyenruhakupacot. Zsinórra függesztett hatalmas kulcscsomó került elő belőle. Kihúzta a derékszíjat a bújtatókból, és leakasztotta róla a kulcscsomót. Közben észrevette, hogy a ruhák közt egy melltartó is van.
- Bocsánat - suttogta, és többé-kevésbé visszarendezte a széttúrt ruhákat. - Csak kölcsönbe kérem. Mindjárt visszajövök. - Aztán észbe kapott, és úgy beleharapott a hüvelykujjába, hogy meglátszott a fogai nyoma. Nincs itt senki, mondta magában. Senki, sehol. Csak én.
Beletelt néhány percébe, amíg lassan végigolvasta a kulcsokra fűzött címkéket, és megtalálta a lépcsőházi ajtó kulcsát. Az ajtó mögött kopár acél- és betonlépcsők indultak a magasba. A következő emeleten egy előcsarnokra nyíltak. Amikor kikukucskált, látta, hogy egy fehér folyosóról különféle irodák ajtajai nyílnak. Egyeseken fölirat állt, mások csak számozva voltak. Bekukkantott néhány irodába, de nem látott semmi érdekeset.
- Oké - mondta magában. - Ez csak hegymászás, de hosszú lesz. Élelemre és vízre lesz szükségem. - Megnézte a tornacipőjét. Be kell érnie vele, hacsak nem vesz kölcsön egy pár cipőt a...
Nem lelkesítette ez az ötlet. A földszinti előcsarnokban kiszedett az egyik újságosbódé mögül egy műanyag bevásárlószatyrot, és megtöltötte a kocsiról viszonylag könnyű konzervekkel. A víz nehezebb ügy volt. A műanyag palackok túl nagyok voltak, csak kényelmetlenül tudta az övére akasztani őket, de rájött, hogy nincs más választása. Ha a felső emeleteken van még víz, hiszen kellett ott vízhűtőnek lennie, akkor bármikor otthagyhatja őket.
Reggel fél kilenckor kezdte el a lépcsőmászást. Úgy gondolta, az lesz a legjobb, ha egyfolytában mindig tízemeletnyit megy, aztán vagy pihen, vagy körülnéz, mit lehet onnan látni. Így estére talán feljut a tetőre.
A Michelle-t dúdolva vette a lépcsőfordulókat, egyiket másik után, a korlátba kapaszkodva. Megpróbált valamiféle ritmust fölvenni. Kenneth és Howard egyszer elvitte Maine-be, egy hegyi túrára, ott tanulta meg, hogy minden hegymászónak megvan a maga ritmusa. Ha azt a ritmust követi, sokkal könnyebb az út, de ha megtöri a saját ritmusát, és valaki másét próbálja fölvenni, akkor sokkal nehezebb.
- Nincs kit követni - mondta magában a negyedik emeleten. Megpróbálta tovább énekelni a Michelle-t, de a dal ritmusa nem igazodott a lépteihez, így aztán John Williams egyik indulóját kezdte fütyörészni. A kilencedik szinten érezte, hogy kezd kifulladni. - No még egyet. - Aztán a tizediken leült, és a falnak vetette a hátát a liftek előtti előtérben. Némán bámulta az ajtókat. - Lehet, hogy ez nem is volt olyan jó ötlet? - De makacs lány volt, anyja mindig ezt mondta róla, kissé büszkén. Kifog hát tartani. -Nem tehetek mást - mondta. Üresen csengett a hangja az elhagyatott előtérben.
Amikor kiszuszogta magát, felállt, és elrendezte a vizespalackokat meg az élelmiszeres zacskót. Aztán odament a legközelebbi ajtóhoz, és benyitott rajta. Fölment a következő emeletre. Újabb előcsarnok, további folyosók, további ajtók. Elhatározta, hogy megkeresi valamelyik illemhelyet.
- Nézz utána a víznek - mondta magában. A “Nők" és “Férfiak" feliratú ajtók között habozott egy kicsit, aztán vihogva a férfivécét választotta. Végigfuttatta a lámpát a tükrökön meg a mosdókon, aztán úrrá lett rajta a kíváncsiság, és bement magába a vécébe. Soha nem látott még afféle nagy porcelánszerkentyűket, amelyek a falat szegélyezték. Még a nevükre sem emlékezett. Bekukucskált alulról a fülkékben, aztán megmerevedett, félt, de belülről valami perverz nevetés kerülgette.
Az egyik fülkében ruhakupac hevert a padlón.
- Ez egyenest lement a klozeten - mormolta. Fölállt, és törölgetni kezdte a könnyeit. - Szegény hapsi! Az Isten verje meg! - Megtörölte az arcát a pulóvere feltűrt ujjával, aztán az egyik mosdónál kipróbálta a melegcsapot. Csak csöpögött belőle a víz, a hidegcsapból valamivel több jött, de az sem ígért sokat.
Kiment a vécéből, aztán őgyelegni kezdett a folyosón. Az egyik, nagy, dupla ajtón japán hangzású nevek álltak. Amikor bement, egy várószobába jutott. Bársonyhuzatú ülőpadokkal és üveglapos asztalkákkal volt berendezve, a hátsó fal mentén hatalmas íróasztal állt. Az íróasztal mögött nem ült titkárnő, ruhahalmok sem hevertek alatta. Nincs itt semmi.
A várószobából kinézett a Piazára. A betont most már teljesen elborította az a barna valami.
- Föl, föl - mondta magában. - Lépcső az egekbe. Ha a tetején halsz meg, közelebb leszel. De menj fel.