26.

Paulsen-Fuchs odaszólt Uwének, hogy álljon meg a domb tetején. A Pharmek telephelye körül alig egy hét alatt duplájára nőtt a tiltakozók tábora. Most már vagy százezren lehettek, a sátrak, a zászlók és a transzparensek tengere főleg a telep keleti szélén, a főkapu előtt hullámzott. Úgy tűnt, tiltakozásuk mögött nem áll meghatározott szervezet, ez volt, ami aggasztotta. Nem politikai tüntetők voltak, hanem egyszerű német átlagpolgárok, akiket tüntetésbe hajszolt egy olyan katasztrófa, amelyet képtelenek voltak megérteni. Bernard miatt jöttek a Pharmekhez, de egyelőre maguk sem tudták, mit akarnak. Csakhogy ez meg fog változni. Valaki majd átveszi a vezetésüket, és irányt szab nekik.
A közvélemény tudatlanabb elemei azt követelték, hogy pusztítsák el Bernardot, és sterilizálják az izolációs kamrát. Az európai kormányok többsége fölismerte, hogy alighanem a Bernardon folytatott kutatások jelentik az egyetlen lehetőséget a járvány tanulmányozására és a megfékezését szolgáló módszerek kidolgozására.
Csakhogy Európa mégis pánikba esett. Rengeteg utazó - turisták, üzletemberek, sőt a fegyveres erők tagjai is - még a karantén elrendelése előtt érkezett vissza Észak-Amerikából Európába. Nem lehetett mindenkit vesztegzár alá helyezni. Egyeseket a szállodájukban, a lakásukon, a házukban tartottak fogva. A helyi hatóságok az áldozatokat szinte kivétel nélkül megölték, az épületeket porig égették, a csatorna- és vízvezetékrendszerbe pedig fertőtlenítőszereket zúdíottak. 
Senki nem tudta, hogy az efféle intézkedések hatékonyak-e. Világszerte rengeteg ember meg volt győződve róla, hogy a katasztrófa csak idő kérdése.
Az aznap reggeli hírek alapján félig-meddig már azt kezdte hinni, hogy nekik lesz igazuk. A járvány alighanem jobb az öngyilkosságnál.
- Az északi kapuhoz - mondta Paulsen-Fuchs, amikor visszaült a Kocsiba.
Végre leszállították a berendezéseket, amelyek most az izolációs kamra felét elfoglalták. Bernard félretolta a priccset meg az íróasztalt, és elégedetten nézett végig a zsúfolt kis laboratóriumon. Végre van valami tennivalója. Most már saját maga böködheti és pisztergálhatja magát. Hetek teltek el, és még mindig nem ment át a végső átváltozáson. Odakintről senki nem tudta megmondani neki, miért, és ő se tudta megmagyarázni magának, miért nem kezdett el még kommunikálni a noocitákkal, mint Vergil. Legalábbis Vergil azt hitte, hogy kommunikál velük.
Vergil talán egyszerűen megőrült. Talán nem is lehetséges a kommunikáció.
Sokkal több felszerelésre lett volna szüksége, mint amennyit a kamrába be lehetett zsúfolni, de a vegyelemzések legnagyobb részét odakinn is el lehetett végezni, az adatokat pedig visszatáplálhatták a termináljába:
Egy kicsit megint a régi Michael Bernardnak érezte magát. Nyomon volt. Rá fog jönni, vagy segíteni fog a többieknek kideríteni, hogyan kommunikálnak egymással a sejtek, milyen kémiai nyelvet használnak. És ha nem hajlandók közvetlenül beszélni vele, majd megtalálja a módját, hogy ő beszéljen hozzájuk. Talán ellenőrzése alá tudja vonni őket. A Pharmeknek megvan ehhez minden szükséges felszerelése és szakértelme, ami csak Ulamnak volt, sőt még több. Ha szükséges, megismételhetik a kísérleteit, és újra elindulhatnak a semmiből.
De Bernard kételkedett benne, hogy ezt megengednék. A Paulsen Fuchsszal és a Pharmek más vezetőivel folytatott beszélgetésekből azt a benyomást szűrte le, hogy mostanára jó kis vihar dúlhat körülötte.
Miután fölleltározta a berendezéseket, kezdte a használati utasításokból felfrissíteni az emlékezetét. Néhány óra múlva belefáradt, és jegyezgetni kezdett számítógépes naplójába. Tudta, hogy följegyzései nem magánjellegűek, nem bizalmasak, előbb-utóbb el fogják olvasni őket a Pharmek és a kormány tisztviselői - talán pszichológusok is, de az orvosok mindenképpen. Mostanra már minden fontossá vált, ami csak kapcsolatos volt vele.
Semmiféle biológiai okot nem találok arra, hogy az egész Föld miért nem esett áldozatául a fertőzésnek. A járvány rugalmas és változékony, minden élőlényt át tud alakítani. De Európa szórványos incidensektől eltekintve - mentes maradt tőle, márpedig kétlem, hogy ez a szélsőséges biztonsági intézkedéseknek tudható be. Az a kérdés, hogy miért vagyok atipikus, miért különbözöm a legfrissebb áldozatoktól - miért megyek át inkább Vergil Ulaméhoz hasonló változásokon. A válasz talán a többi rejtélyt is meg fogja magyarázni. Holnap a specialisták újabb vér- és szövetmintákat fognak venni belőlem, de nem minden minta fog kikerülni ebből a kamrából. Egyeseken magam fogok dolgozni, különösen a vér- és nyirokmintákon.
Habozott, ujjai megálltak a billentyűk fölött, és éppen folytatni akarta, amikor Paulsen-Fuchs bezörgetett hozzá a megfigyelőkamrából.
- Jó napot! - pördült meg Bernard a székén. Meztelen volt, mint mostanában rendszerint. A megfigyelőkamra ablakának jobb felső sarkában elhelyezett monitor folyamatosan közvetítette a számítógépekbe testének körvonalait és jellemzőit.
- Ez nem valami jó nap, Michael - mondta Paulsen-Fuchs. Hosszú arca még hosszabb és még nyúzottabb volt, mint rendesen. - Mintha még nem lenne elég problémánk, most már a háború lehetőségével is szembe kell néznünk.
Bernard az ablakhoz lépett, és figyelte, amint a gyógyszergyár főnöke lassan kiterít egy angol újságot. A főcímektől villanyütésként futott végig a gerincén az iszony.

OROSZ ATOMBOMBÁK PANAMÁRA 

Mikor? - kérdezte.
- Tegnap délután. A kubaiak jelentették, hogy radioaktív felhő közeledik feléjük az Atlanti-óceánon. A NATO katonai műholdjai megerősítették a radioaktív koncentrációt. Gondolom, a katonák már előbb is tudták . . . nekik biztos vannak szeizmográfjaik vagy valami . . . de a sajtó csak ma reggelre derítette ki. Az oroszok kilenc vagy tíz egy megatonnás bombát vetettek be, valószínűleg tengeralattjárókról lőtték ki őket. Az egész csatornaövezet... - Megcsóválta a fejét. -Az oroszoktól semmi hír. Fél Németország arra számít, hogy egy héten belül lerohannak minket. A másik fele meg részeg.
- A kontinensről nincs semmi hír? - Az elmúlt két nap során kezdték így emlegetni Észak-Amerikát: a kontinens, az akció valódi központja.
- Semmi - csapta le Paulsen-Fuchs az újságot a megfigyelőfülke asztalkájára.
- Mit gondoltok ti, európaiak? Az oroszok meg fogják szállni Észak-Amerikát?
- Igen. Talán már holnap. Elhagyott terület, vagy hogy is hívjátok ti, angolszászok? Joguk van a mentéshez - kezdett el kuncogni. Nem vagyok a jogászuk, de meg fogják találni a megfelelő kifejezéseket Genfben, ha ugyan addig le nem bombázzák Genfet. - Felállt, kezét az újságra tette. - Senki nem hajlandó szóba hozni, mi fog történni velük, ha belevágnak az invázióba. A külföldön megalakult ideiglenes amerikai kormány pózol, és az Európában állomásozó csapatokkal és flottával fenyegetőzik, de az oroszok nem veszik őket komolyan. Mielőtt a múlt hónapban felhívtál, hét év óta először akartam szabadságra menni. Most már nyilvánvalóan nem mehetek. Michael, te valami olyasmit hoztál az életembe, ami megölhet. Már bocsásd meg az önző gondolataimat.
- Megértelek - mondta csöndesen Bernard.
- Van egy régi német mondás - meredt rá Paulsen-Fuchs. - “Az a golyó találja el az embert, amelyiket nem hallja." Jelent ez neked valamit?
Bernard bólintott.
- Akkor munkára fel, Michael. Dolgozz nagyon keményen, mielőtt mindnyájan meghalunk a saját kezünk által.