25.
 Livermore, Kalifornia
Normálisan és jól élt, alkatrészeket és ócskaságokat árult a hátsó udvaron, árverésekre járt, ahol ezt-azt összeszedett, nevelte a fiát, és büszke volt a feleségére, aki az iskolában tanított. Nagyon tudott örülni, amikor valamiféle komoly zsákmányra tett szert: szerzett például egy teherautónyi legkülönbözőbb fajtájú csempét, rendbe hozta a konyhát meg a fürdőszobát a nagy öreg, fehér házban; egy ócska angol dzsipet; tizenöt különféle kocsit és teherautót, de csupa kéket; másfél tonnányi régi irodabútort, köztük egy antik iratszekrényt, amelyről kiderült, hogy egymaga többet ér, mint amennyit az egészért fizetett.
A legfurább dolog, amit, legalábbis a házassága óta, valaha is csinált, az volt, hogy leborotválta ritkuló haját a feje búbjáról, mert meg akarta előzni a teljes megkopaszodást. Nem szerette a köztes állapotokat. Szegény Ruth elsírta magát, amikor meglátta, aztán ritkuló haja újra kinőtt, és ugyanolyan gusztustalan és fésülhetetlen volt, mint azelőtt.
John Olafsen jól megélt, amikor az élet még normális volt. Ruth meg a hétéves kis Loren szépen öltözködött, és mindig jól is étkezett. A ház kilencven éve a családjáé volt, mióta csak felépült. Nem is akartak sokkal többet.
John elvette a szeme elől az összevissza karcolt fekete távcsövet, és megtörölte egy vörös kendővel fáradt homlokát. Aztán tovább kémlelt: a szélesen elterülő Lawrence Livermore Országos Laboratóriumot és az út túlsó oldalán álló Sandia Laboratóriumokat pásztázta. A száraz fű meg a por szaga ingerelte az orrát, szerette volna kifújni, aztán összecsomagolni és lelépni… csak éppen nem volt hová. Ez volt az a hely, ahonnan többé nem mehetett el. Fél hat volt, alkonyodott.
- Hol a zászlód, Jerry, te strici? - mormolta.
Jerry az ikertestvére volt, öt perccel később született nála, de kétszer olyan felelőtlen volt. Növényvédő repülőgépeket vezetett a Salinas-völgyben. Hogy John hogyan menekült meg, azt egyikük
sem tudta, de az nyilvánvaló volt, hogy Jerry túlságosan teli volt DDT-vel, dioxinnal meg az isten tudja még, mivel. Csak egyszerűen soha többé nem ízlett neki semmi, amit Livermore városában evett. És Ruth és Loren.
Jerry odalenn járkált a nagy, modern, szögletes épületek meg a régi kaszárnyák és bungalók között. Kerülgette a tíz méter magas dombokat, amelyek mostanára minden üres helyet elleptek a Livermore Laboratóriumok telkein. Egy botra tűzte föl a vörös kendőjét. A fivérek közül egyik sem járt soha kendő nélkül. Karácsonykor mindig újat vettek egymásnak, vörös karácsonyi ajándékpapírba csomagolva, széles vörös szalagokkal átkötve.
- Lóbáld meg - mordult fel John. Amikor ráállt a távcsővel, látta, hogy Jerry gyorsan megforgatja a kendőt a boton: először az óramutató járásának irányába, egyszer ellenkező irányba, aztán háromszor megint az óramutató járásának irányába. Ez azt jelentette, hogy John menjen le, és nézze meg, mit lehet látni. Semmi veszedelmeset… legalábbis amennyire ezt Jerry meg tudta mondani.
John felcihelődött százhúsz kilós testével, és leporolta fekete, kirojtosodott farmerjének a térdét. Göndör vörös haja és szakálla parázslott a keletről áradó szürkületben, amikor kimászott a vízlevezető árokból, és sorban átpréselte magát előbb a szögesdrót kerítésen, aztán a vékonyabb dróthálón, végül pedig a belső kerítésen, amelyben most már nem volt villanyáram.
Aztán futni kezdett, lecsusszant a húszfokos lejtőn, majd átugrott egy újabb betoncsatornán, s csak aztán kezdett el komótosan ballagni. Cigarettára gyújtott, elfújta a gyufát, mielőtt ledobta volna a földre. A régi jin-jang fúziós program épületei előtt még mindig vagy tizenöt-húsz kocsi parkolt. A parkoló mellett egy különösen impozáns, vagy tizennyolc méter átmérőjű halom emelkedett ki a földből. Jerry a halom tetején állt, megforgatta lefelé lógatott csákányát, és borotvált arca széles vigyorra húzódott.
- Nincsenek többé kocogók - mondta, amikor John fölmászott mellé a halomra. Felidéztek egyet-mást a livermore-i kocogókról, akik folyton csak futkároztak, soha nem látták, hogy valamelyikük megállt volna.
- Ez szívderítő - mondta John. - Mi a terved?
- Alagutat ások magamnak Kínába - mondta Jerry, megkocogtatva a halmot a csákánnyal. - Nem vagy rá kíváncsi?
- Van, amire igen, van, amire nem. Mi van, ha ezeket a halmokat a laborbeli fickók emelték… tudod, valami hadügyi dolognak? Vagy kísérleteztek valamivel, aztán kicsúszott a kezük közül, és elszabadult?
- Szerintem ez a kísérletük már elszabadult.
- Én még mindig nem hiszem, hogy ez innen indult ki.
- Lószart - piszkálta meg Jerry a csákánya hegyével a halom tetején máris megrepedezett földet meg a füvet. - Miért, honnan a fenéből jöhetett volna máshonnan?
- Másutt is vannak laborok.
- Persze. Lehet, hogy egy másik bolygóról jöttek.
John csak vállat vont. Valószínűleg sose fogják megtudni.
- Hát akkor csak ássál. Jerry fölemelte és szakértő módon meglóbálta a csákányt. A hegye úgy törte át a földet, mint tű a tojáshéjat szinte kiugrott a kezéből a nyele. - Üres - mondta, amikor erőlködve visszahúzta. Letérdelt, és belekukucskált a csákány vájta lyukba. - Nem látok semmit. - Talpra kászálódott, és újra meglóbálta a csákányt.
- Üsd-vágd őket- nyalta meg John a szája szélét. - Vagy hadd üssem őket én.
- Nem tudjuk, mi van odalenn - húzta el Jerry a csákány nyelét bátyja széles, erős markától.
John vonakodva rábólintott, aztán zsebre vágta a kezét. Felnézett a lenyugvó napra, és megrázta a fejét.
- Semmit nem tudunk csinálni velük - mondta. - Csak mi ketten vagyunk.
Jerry gyors egymásutánban háromszor odavágott a csákánnyal. A föld beomlott, és vagy egy méter széles lyuk nyílott benne. Mind a ketten hátraugrottak, aztán a biztonság kedvéért még néhány lépést hátráltak. A halom többi része kitartott. Jerry négykézlábra állt, és odamászott a lyukhoz.
- Még mindig nem látok semmit. Hozd a zseblámpát. Besötétedett, mire John visszajött a teherautójuktól, az erős fényű, vízhatlan lámpával. Jerry a lyuk mellett üldögélt és cigarettázott, a hamut belepöckölte a lyukba.
- Kötelet is hoztam - dobta le John a kötéltekercset öccse térde mellé.
- Milyen a város? - kérdezte Jerry.
- Amennyit láttam belőle, olyan, mint azelőtt. - Marad holnapra belőle valami?
John csak megvonta a vállát.
- Gondolom, az, amilyenné változik.
- Oké. Odalenn úgyis sötét van, mindegy, hogy éjszaka van-e vagy nappal. Tarts meg, én lemegyek a lámpával…
- Szó sem lehet róla - mondta John. - Lámpa nélkül nem maradok itt.
- Akkor menj le te.
John ezen egy kicsit elgondolkodott.
- Nem. Egy fenét. Hozzákötjük egy kocsihoz a kötelet, és mind a ketten lemegyünk.
- Fasza - mondta Jerry. Leszaladt a kötéllel a legközelebbi kocsihoz, rákötözte a lökhárítójára, aztán visszafelé legombolyította a tekercsről. Mire a halom tetejére ért, úgy kilencméternyi maradt belőle. - Én megyek előre - mondta.
- Dur rigorm, ahogy a békazabálók mondják. Jerry leereszkedett a lyukba.
- A lámpát.
John odaadta neki. Jerry feje eltűnt a perem alatt.
- Tükröz - kiáltott föl. A fénysugár visszaverődött a nedves esti levegőben, és amikor Jerry után nézett, John arcára esett. Mihelyt felszabadult a hely, megragadta a feszes kötelet, és az ikertestvére után ereszkedett.
Anyjuk sokat mesélt nekik dán nagyanyjuktól hallott meséket. A mesékben az efféle halmok teli voltak lidércek aranyával, holttestekkel, kísérteties kék tüzekkel, visítozással és danászással.
Soha be nem ismerte volna, de valójában arra számított, hogy manókkal fog odalenn találkozni.
Mind a ketten megizzadtak, mire földet ért a lábuk az üreges halom alján. Odalenn sokkal melegebb és párásabb volt a levegő, mint odakint. A lámpa fénye vastag, édeskés ízű ködbe hasított. Csizmájuk valami rugalmas, sötét bíborszín anyagba süppedt, megcsikordult a talpuk alatt, amikor továbbléptek.
- A kutyaistenit - mondták egyszerre.
- Most itt vagyunk, de mi a túrót csinálunk? - kérdezte John panaszosan.
- Megkeressük Ruthot meg Lorent és talán Triciát is. Tricia hat éve Jerry barátnője volt. Nem látta a lányt feloldódni, de könnyű volt elképzelni, mi történhetett vele.
- Ők már odavannak-mondta John. Halkan, a torka mélyéből jött a hangja.
- Egy frászt. Csak szétszedték és lehozták ide őket. - Hát ezt honnan a fenéből veszed?
Jerry megrázta a fejét.
- Vagy így történt, vagy odalettek, ahogy mondod. Te úgy érzed, hogy odalettek?
John ezen egy pillanatig elgondolkodott.
- Nem - ismerte be. Mind a ketten megismerték azt az érzést, amikor meghal valaki, akihez érzelmileg nagyon közel állnak, és tudták, miről van szó, anélkül hogy ki kellett volna mondani. - De lehet, hogy csak becsapom magam.
- Lószart - mondta Jerry. - Én tudom, hogy nem haltak meg. És ha ők nem haltak meg, akkor senki más sem. Azért, mert láttad… - Láttam - vágott közbe John. Látta a ruhák közt szétolvadó testüket. Nem tudta, mit csináljon. Késő délelőtt volt, Ruth meg Loren már előző este ágynak dőltek, valamiféle fertőzésnek látszott a dolog. Fehér csíkok ütöttek ki az arcukon meg a kezükön. Azt mondta nekik, reggel majd elmennek az orvoshoz,
Még mindig üresnek érezte azt az időt, ami az üres ruhák látványa és Jerry megérkezése között eltelt. Üvöltözött, vagy csinált valamit, amitől úgy megfájdult a torka, hogy alig tudott beszélni.
- Akkor meg minket miért nem vitt el?
Jerry megpaskolta a pocakját, amely semmivel sem volt kisebb Johnénál.
- Túl nagy falatok vagyunk - mondta. Belekavart a kezével a ködbe. A zseblámpa fénye egyik irányban sem hatolt tovább egy méternél. - Jesszusom, félek - mondta.
- No, ennek szívből örülök - mondta John.
- Te mondtad, hogy jöjjünk le ide - folytatta Jerry. John nem tiltakozott az igazság feje tetejére állítása ellen. - Akkor most mondd meg azt is, merre menjünk.
- Egyenest előre - mondta John. - És ügyelj a manókra. - Jó. Jesszus, a manók!
Lassan baktattak a szivacsszerű, bíborszín talajon. Keserves percek következtek a nedves levegőben, amikor a zseblámpa fénysugara
egy falfelületet mutatott előttük, és az egész falat csillogó, szabálytalan, vazelinosan fénylő, ritmikusan lüktető, tarka szürke és barna csövek borították. Bal kéz felé a csövek elfordultak egy kanyarban, aztán eltűntek egy sötét alagútban.
- Ezt nem tudom elhinni - mondta Jerry. - No? - mutatott John az alagútra.
- Már tudjuk, mi a legrosszabb - bólintott Jerry.
- Te csak reméled, baszd meg, hogy tudjuk - morogta John. - Te mész előre - mutatott az alagút felé Jerry.
- Kösz, haver. - Indulj!
Bementek az alagútba.