23.

Paulsen-Fuchs maga alá húzott egy széket a megfigyelőfülkében, a fém megcsikordult, amikor leült rá. Bernard álmosan nézett rá az ágyából.
- Ilyen korán reggel? - kérdezte.
- Délután van. Kezded elveszíteni az időérzékedet.
- Egy barlangban élek, vagy akár ott is lehetnék. Ma nem jönnek látogatók?
Paulsen-Fuchs megrázta a fejét, de nem kezdett el magyarázkodni.
Újság? - Az oroszok Genfben kivonultak az ENSZ-ből. Nyilvánvalóan nem látnak semmi előnyt abban, hogy az Egyesült Nemzetek tagja maradjanak, amikor rajtuk kívül már nincs nukleáris szuperhatalom a Földön. De mielőtt kiléptek, megpróbálták rávenni a Biztonsági Tanácsot, hogy nyilvánítsák az Egyesült Államokat vezetés nélkül maradt országnak, amely kockázatot jelent a világ többi része számára.
- Mi a céljuk ezzel?
- Azt hiszem, valamiféle egyetértést akarnak elérni egy atomcsapással kapcsolatban.
- Úristen - mondta Bernard. Felült a priccsén, és eltakarta a keze fejével a szemét. A barázdák kissé lelohadtak rajta, a kvarclámpás kezelés legalább némi kozmetikai javulást eredményezett. -Mexikót és Kanadát is szóba hozták?
- Nem, csak az Egyesült Államokat. Bele akarnak rúgni a hullájába.
- És a többiek? Mit mondanak, mit csinálnak?
- Az Európában állomásozó amerikai haderők átmeneti kormányt állítottak fel. Egy Európában utazgató kaliforniai szenátort neveztek ki az elnök utódjául. Az itteni támaszponton ezzel szemben a légierő tisztjei némi ellenállást fejtettek ki. Szerintük az Egyesült Államoknak ez idő szerint katonai kormányzatra van szüksége. A diplomáciai képviseleteket kormányzati központokká szervezik át. Az oroszok amerikai hajókat és tengeralattjárókat kérnek, hogy különleges karanténállomásokat állíthassanak fel Kubában, Oroszország csendes-óceáni partjai mentén és a Japán-tengeren.
- És megadják nekik?
- Nincs válasz. Én azonban azt hiszem, nem. - Elmosolyodott. - Van valami újság a madár- és halpusztításról?
- Igen. Angliában minden - költöző madarat megölnek, akár Észak-Amerikából jött, akár nem. Vannak, akik minden madarat el akarnak pusztítani. Nagymértékű a brutalitás, és nemcsak az állatokkal szemben, Michael. Az amerikaiak mindenütt sok méltatlanságnak vannak kitéve, még ha évtizedek óta Európában élnek is. Egyes vallásos szekták szerint Krisztus támaszpontot épített ki Amerikában, és úton van Európába, hogy meghozza a végítéletet. De hát megkaphattad reggel a terminálon az összes híreket. Minderről magad is olvashattál itt.
- Jobb, ha egy baráttól hallom.
- Így igaz - mondta Paulsen-Fuchs. - De a mai híreken még a baráti szó sem javíthat.
- Egy atomcsapás megoldaná a problémát? Nem sokat értek az epidemológiához... tényleg sterilizálni lehetne vele Amerikát?
- Nagyon valószínűtlen, és ennek az oroszok is tudatában vannak. Tudunk egyet-mást a robbanófejeik pontosságáról, sikertelenségi
arányaikról s a többi. A legjobb esetben is csak talán úgy a felét tudnák eléggé kiégetni Észak-Amerikának ahhoz, hogy az élet minden formáját elpusztítsák, az pedig szinte semmit nem ér. Amellett óriási lenne a sugárzási kockázat, ott vannak a meteorológiai változások és a porfelhők biológiai kockázatai. Csakhogy - vonta meg a vállát - ezek oroszok. Te nem emlékszel rá, mit műveltek Berlinben. Én igen. Kisfiú voltam, de emlékszem rájuk... egyszerre erősek, szentimentálisak, kegyetlenek, ravaszok és ostobák.
Bernard fékezte magát, és nem tett megjegyzést a németek oroszországbeli viselkedéséről.
- Akkor meg mi tartja őket vissza?
- A NATO. Meglepő módon: Franciaország. Az el nem kötelezett országok heves tiltakozása, különösen Közép- és Dél-Amerikában. No, de már eleget beszéltünk erről. Szükségem van a jelentésedre.
- Igenis - emelte tisztelgésre a kezét Bernard. - Jól érzem magam, csak kóválygok egy kicsit. Azon gondolkodom, hogy meg kéne bolondulni, mert akkor ordítozhatnék. Úgy érzem magam, mint egy börtönben.
- Érthető.
- Női önkéntes még nem jelentkezett?
- Nem - rázta meg a fejét Paulsen-Fuchs. Aztán halálkomolyan hozzátette: - Nem is értem a dolgot. Mindig azt mondták, hogy a hírnév a legjobb szexuális vonzerő.
- Azt hiszem, hogy van így is. Ha ez megvigasztal, tegnapelőtt óta semmi anatómiai változást nem észleltem magamon. - Akkor kezdtek lelappadni a bőrén a barázdák.
- Hogy döntöttél, folytatod a lámpakezeléseket? Bernard bólintott.
Legalább van valami tennivalóm.
- Még mindig gondolkodunk az antimetabolitokon és a DNS-polimerázegátlókon. A fertőzéssel beoltott állatokon semmiféle tünet nem jelentkezik... úgy látszik, a noocitáknak nem tetszenek az állatok. Legalábbis itt. Mindenféle elméletek vannak. Észlelsz-e fejfájást, izomfájdalmakat, bármi ilyesmit, még ha ezeket a saját szempontodból normálisnak találod is?
- Soha életemben nem éreztem ilyen jól magam. Úgy alszom, mint egy csecsemő, pompásan ízlik az étel, nincsenek fájdalmaim.
Néha viszket a bőröm. Ó. . . és néha belülről viszketek, valahol a hasamban, de nem vagyok benne biztos, hogy hol. Nem nagyon kellemetlen.
- Maga az egészség - mondta Paulsen-Fuchs, befejezve a jegyzetelgetést. - Nem baj, ha ellenőrizzük az őszinteségedet?
- Nem sok választásom van, igaz?
Naponta kétszer teljes orvosi kivizsgáláson esett át, rendszeres időközökben, már amennyire ezt kiszámíthatatlan alvási periódusai engedték. Komoran, de türelmesen alávetette magát nekik - újdonságuk, hogy manipulátorok vizsgálták, már régen megkopott.
A hatalmas zsilip zümmögve kinyílt, és előrecsúszott belőle a kémcsövekkel és eszközökkel megrakott tálca. Utána kinyúlt a fémből és műanyagokból készült négy manipulátorkar, majd fogórészei próbaképpen előbb megfeszültek, majd elernyedtek. A karok mögött a fülkében nő állt, és Bernardra nézett a kettős üvegablakon át. Az egyik kar könyökére szerelt tévékamera körbefordult, és kigyúlt rajta a vörös jelzőfény.
- Jó napot, dr. Bernard! - mondta a nő kedvesen. Fiatal volt, és szigorú, de csinos, vörösesbarna haját divatos, tömött copfba fésülte. - Szeretem magát, dr. Schatz - feküdt rá Bernard a manipulátorok és a tálca alatti alacsony vizsgálóasztalra.
- Csak ma és csak magának Frieda vagyok. Mi is szeretjük magát, doktor. És én a maga helyében egyáltalán nem szeretném magamat. - Kezdem megszeretni ezt, Frieda.
- Hmm - emelt fel a finom mozgásokra való manipulátorkarra egy vákuumampullát a tálcáról, majd szinte kísérteties szakértelemmel irányította a tűt egy vénába, és szívott le vele 10 cm3 vért. Bernard érdeklődve vette észre, hogy a vére bíbor-rózsaszínű.
- Vigyázzon, meg ne harapják - figyelmeztette az orvosnőt.
- Nagyon óvatosak vagyunk, doktor. - Bernard feszültséget érzett a viccelődése mögött. Lehet, hogy sok mindent nem mondanak meg neki az állapotáról. De miért titkolnának el bármit is? Ő már amúgy is halálraítéltnek tekintette magát.
- Maga nem mondja meg nekem őszintén az igazat, Frieda mondta, amikor az orvosnő egy allergológiai vizsgálószalagot rakott fel a hátára. A manipulátor karja lerántotta a bőréről a ragacsos szalagot, aztán beledobta egy tégelybe. Egy másik kar gyorsan bedugaszolta a tégelyt, aztán olvadt viaszfürdőbe merítette.
- Ó, nem, megmondjuk mi - felelte Frieda halkan, a távirányításra koncentrálva. - Mit szeretne kérdezni?
- Maradtak még a testemben sejtek, amelyek nem alakultak át? - Nem az összes sejtjei noociták, dr. Bernard, de a legtöbb bizonyos mértékig átalakult, ez igaz.
- Mit csinálnak velük, miután elemezték őket?
- Addigra már nincsenek életben, doktor. Ne aggódjon. Nagyon alaposak vagyunk.
- Nem aggódom, Frieda. , - Akkor jó. Most forduljon meg, kérem.
- Csak nem megint az uréter-katéter?
- Azt hallottam, hogy ez valamikor a weimari köztársaság idején költséges passzió volt a gazdag fiatal urak közt. Ritka élmény a berlini bordélyokban.
- Frieda, maga folyton elképeszt engem.
- Igen. Most kérem, forduljon meg, doktor. Megfordult, és lehunyta a szemét.