22.

A villany a negyedik nap aludt ki, reggel, közvetlenül azután, hogy Suzy felébredt. Felhúzta az Üdvhadsereg filléres bazárjában vett márkás farmernadrágját, a legjobb melltartóját, pulóverét, aztán előszedte a lépcső háta mögötti szekrényből a viharkabátját, és kiment a napfényre. Már nem vagyok áldott, gondolta. Nem vagyok kívánatos, se az ördögnek, se senkinek.
- Cserbenhagyott a szerencsém - mondta hangosan.
De volt mit ennie, és még mindig folyt a csapból a víz. Egy pillanatig átgondolta a helyzetét, aztán oda lyukadt ki, hogy nem is áll olyan rosszul.
- Bocsáss meg, Istenem - mondta, és felnézett az, égre.
Az utca túlsó oldalán a házakat márványos barna és fehér leplek borították el, úgy csillogtak a napfényben, mint a bőr. A fákról meg a vasrácsokról ugyanennek az anyagnak a cafatjai lógtak, és a házakat már az ő oldalán is kezdte benőni ez a micsoda.
Ideje lesz odébbállni. Már nem úszhatja meg sokáig. Dobozokba rakta a konzerveket, a dobozokat feltornyozta a bevásárlókocsira. A gáz még égett, pompás reggelit készített magának az utolsó tojásokból meg a szalonnából, kenyeret pirított a láng fölött, ahogy az anyja megtanította rá, megkente a maradék vajjal, aztán vastagon lekvárral. Négy ilyen szeletet vágott be, aztán fölment az emeletre, és összecsomagolt magának egy kis táskát. Utazz könnyű poggyásszal, gondolta. Meleg télikabát, vastag téli ruhák, a pisztoly, csizma. Gyapjúzoknik a bátyjai fiókjából. Kesztyű. Visszatért a határ menti pionírok kora.
- Lehet, hogy én vagyok az utolsó nő a Földön - tűnődött. - Gyakorlatiasnak kell lennem.
Utoljára a rádiót tette föl a járdán álló kocsira. Minden este csak néhány percig hallgatta, és Mithridates boltjában csórt hozzá egy doboz elemet is. Egy darabig ki fog tartani.
A rádióból megtudta, hogy az emberek nagyon aggódnak, nemcsak Brooklyn, hanem az egész Egyesült Államok miatt, és nemcsak a határokon belül, hanem Mexikóban és Kanadában is. Az Angliából érkező rövidhullámú adásokban arról beszéltek, hogy minden elnémult, “járvány" van, a légi járatok utasait karanténba zárják, és a partok mentén tengeralattjárók és repülőgépek tartanak őrjáratokat. Repülőgép eddig még nem hatolt be Észak-Amerika légterébe, mondta egy roppant választékosan beszélő brit kommentátor, de a rémhírek szerint a titkos műholdfelvételek egy teljesen lebénult, talán elpusztult országot mutatnak.
Én ugyan nem, gondolta Suzy. Aki megbénult, az nem tud mozogni. Én pedig mozogni fogok. Gyertek, nézzetek meg a tengeralattjáróitokkal meg a repülőitekkel. Mozogni fogok, és ott leszek, ahol leszek.
Késő délután lett, mire a kocsival az Adamshoz ért. Manhattan távoli tornyait köd borította, a Világkereskedelmi Központnak csak halvány sziluettje emelkedett az áttetsző szürkés fehérség fölé. Soha nem látott még ilyen sűrű ködöt a folyón.
Amikor hátranézett, a Cadman Plaza fölött hatalmas, papírsárkányra emlékeztető barna és sárgásbarna vitorlák lobogtak a szélben. A Williamsburgh Takarékpénztár 150 méter magas tornyát barna huzat borította. Ebben most semmi fehér nem volt; mintha valaki becsomagolva postára akarta volna adni a felhőkarcolót. Átvágott a Teillaryn, fel akart jutni a hídra, amikor észébe jutott, hogy alighanem úgy néz ki, mintegy hajléktalan, bevásárlószatyros öregasszony.
Világéletében félt, hogy egyszer szatyros nénike lesz belőle. Tudta, hogy az övéhez hasonló problémákkal küszködő emberek néha nem találnak lakást maguknak, és az utcákon élnek.
Most már nem féltettől. Minden más lett. És a gondolat megcsiklandozta a humorérzékét. Szatyros néni lett egy barna papírzacskókba bugyolált városban. Nagyon mulatságos, csak éppen fáradt volt hozzá, hogy nevessen rajta.
Örült volna bármiféle társaságnak - egy szatyros néninek, egy macskának, egy kutyának. De a barna lepleken kívül semmi nem mozdult.
Föltolta a kocsit a Flatbushon, aztán leült egy kicsit a buszmegálló padjára pihenni. Amikor fölállt és továbbindult, kiszedte a kocsiból Kenneth vastag kabátját, és a vállára terítette - esteledett, és kezdett hűvös lenni a levegő. Most énekelni fogok - mondta magában. Teli volt a feje mindenféle ritmussal, lüktetett benne a rock, de sehogy se talált rá a dallamra. Felcibálta a kocsit a lépcsőn a híd gyalogjárójához, lépcsőfokról lépcsőfokra. A kocsi dülöngélt, az alja a lépcsőhöz súrlódott. Aztán végre eszébe jutott egy dallam, és dúdolni kezdte a Beatles Michellejét, amit még a születése előtt vettek lemezre. A szövegből csak annyira emlékezett, hogy “Michelle, ma belle", ezt énekelte lihegve, miközben lépcsőfokról lépcsőfokra ráncigálta a kocsit.
Az East Rivert köd borította, elborította a gyorsforgalmi utat is. A híd úgy emelkedett a köd fölé, mint egy országút a felhők felett. Egyedül volt. Tolta a kocsiját a középső gyalogjárón, hallgatta a szél halk, kísérteties zümmögését, aztán rájött, hogy biztosan a híd kábelei rezegtek be.
A hídon nem volt semmi forgalom, így mindenféle olyan zajokat is hallott, amilyeneket soha azelőtt: fémek sóhajtoztak, halkan és tompán, de nagyon impozánsan, a távolban a folyó énekelt; a messzeségre rátelepedett a csönd. Nem szóltak a dudák, nem pöfögtek az autók, nem morgott a földalatti. Nem locsogtak tréfálkozva emberek. Akár a vadon kellős közepén járt volna.
- Pionír vagyok - emlékeztette rá magát. Mindenre rátelepedett a sötétség, kivéve New Jerseyt, ahol a nap éppen végrendeletét írta az égre egy sárgászöld fénycsíkkal. A gyalogjáró koromsötét volt. Megállt, elengedte a kocsit, és melléje kuporodott. Szorosabban maga köré csavarta a kabátját, aztán fölállt, és fölvette a gyapjúzoknit meg a csizmát is. Órákig üldögélt kábultan a kocsi mellett, egyik lábát a kereke alá támasztva, hogy el ne guruljon.
A híd alatt megváltozott a folyó hangja. Suzynak égnek állt a haja, pedig igazából semmi oka nem volt a riadalomra. Mégis érezte, hogy valami megindult, valami megváltozott. A feje fölött csöndesen és tisztán villogtak a csillagok. A Tejút úgy fénylett, mint még soha, hogy nem homályosította el a városi közvilágítás meg a füstös levegő.
Felállt, ásított, nagyot nyújtózkodott, egyszerre érzett magában rémületet, magányosságot és ujjongást. Átmászott a gyalogjáró korlátján, és átment a híd dél felé vezető sávjára. Dermedt, kesztyűs ujjaival megmarkolta a korlátot, és az East Riveren át kinézett a South Street felé, aztán pillantása a kompkikötőre tévedt, melynek körvonalai már nem olvadtak bele a sötétségbe.
Még messze volt a hajnal, de ahol a folyó a parthoz ért, mindenütt fény terjengett, a sodrás zölden és kéken ragyogott. A víz teli volt szemekkel, papírforgókkal és ringlispílekkel, lassú, pompázatos fények törtek ki belőle, mint valami tűzijáték a kobaltkék csillogásban. Mintha millió város kavargott volna egymás körül az éjszakában.
A folyó megelevenedett két partja között, le egészen Governor Islandig, ahol az Upper Bay valamiféle fordított Tejúttá vált.; A folyó izzott, mozgott, és minden csöppjének célja volt - Suzy ezt pontosan tudta.
Tudta, hogy olyan most, mint a hangya egy nagyváros utcáin. Semmit sem értett, korlátolt volt, átmeneti és sebezhető. A folyó még izgalmasabb és még gyönyörűbb volt, mint Manhattan körvonalai az alkonyi égen.
- Sose fogom megérteni - mondta. Megrázta a fejét, és felnézett a sötét felhőkarcolókra.
Az egyik nem volt teljesen sötét. A Világkereskedelmi Központ egyik tornyának legfelső emeletein zöldes fény villogott.
- Nahát! - mondta. Jobban elcsodálkozott ezen a fényen, mint bármi máson.
Eltaszította magát a korláttól, és visszament a másik járdára a kocsijáért. Ez mind nagyon szép, mondta magában, de a fontos az, hogy meg ne fagyjak, aztán továbbmenjek, mire hajnalban elég világos lesz, hogy lássak valamit. Lekuporodott a kocsi mellé.
- Majd megnézem, mi van ott - mondta. - Talán olyasvalaki, mint én, de okosabb, ért az elektromossághoz. Holnap reggel majd meglátom.
Akár szunyókált, akár ébren volt, akár vacogott, akár csöndesen üldögélt, mindig úgy képzelte, hall valamit, ami nem is hallható: a változás hangját, a járvány és a folyó hangját, a sodródó lepedők hangját, mint egy nagy templomi kórust, amelynek minden tagja kitátja a száját, de csak a csöndet énekli.