21.

- Az elmúlt négy nap során az észak-amerikai kontinens legnagyobb részével minden kapcsolat megszűnt - mondta Paulsen-Fuchs. - A betegség kóroktanát nem ismerik pontosan, de a fertőzést minden hordozója tovább terjeszti. Mr. Bernard vizsgálati anyagai arra mutatnak, hogy a betegség létrehozói intelligens lények, és képesek irányított akciókat végrehajtani.
A megfigyelőkamrában lévő látogatók - a Pharmek vezetői és négy európai ország képviselői - rezzenetlen arccal ültek összehajtható székeiken. Paulsen-Fuchs háttal állt a háromrétegű ablaknak, szemben a francia és dán megbízottakkal. Megfordult, és rámutatott Bernardra, aki az íróasztalnál ült, és fehér barázdákkal sűrűn átszőtt kezével az íróasztal lapján dobolt.
- Mr. Bernard vakmerően, nagy kockázatot vállalva jött Nyugat-Németországba, hogy kísérleti alanyunk legyen. Mint látják, itt megvan hozzá a megfelelő felszerelésünk, hogy biztonságos izolációban tarthassuk, nincs tehát semmi szükség arra, hogy átszállítsuk bármely más laboratóriumba vagy kórházba. Sőt átszállítása nagyon veszélyes is lehetne. Készséggel hajlandók vagyunk azonban meghallgatni minden, a tudományos megközelítésre vonatkozó javaslatot.
- Őszintén szólva még magunk sem tudjuk, milyen kísérleteket végezzünk. A Mr. Bernardtól vett szövetminták arra utalnak, hogy a betegség . . . ha ugyan igazából annak nevezhetjük . . . gyorsan szétterjed az egész testben, de egyáltalán nem rontja annak funkcióit. Sőt, ő azt állítja, hogy bizonyos sajátos szimptómák kivételével, amelyekre később visszatérünk, soha életében nem érezte jobban magát. Ugyanakkor anatómiailag nyilvánvalóan jelentősen változóban van.
- Vajon miért nem alakult át teljesen Mr. Bernard? - kérdezte a dán megbízott, egy fiatalos, kövérkés férfi. Fekete öltönyt viselt, a haja olyan volt, mint a rövidre nyírt szőrme. - Az a néhány hír, amelyet az Egyesült Államokból kaptunk, arra mutat, hogy a fertőzés után egy héten belül sor került az átalakulásra és a test felbomlására.
- Nem tudom - mondta Bernard. - Én más körülmények közt élek, mint a természetes környezetben élő áldozatok. A testemben lévő organizmusok talán tudatában vannak, hogy nem tenne jót nekik, ha beteljesítenék az átalakulást.
Az arcokra kiülő csüggedésből látszott, hogy még mindig nem fogadták el a noociták fogalmát. Vagy talán egyszerűen el sem hitték. Paulsen-Fuchs kötelességszerűen folytatta a beszámolóját, de
Bernard lehunyta a szemét, és megpróbálta kirekeszteni a gondolataiból a látogatókat. Rosszabb volt, mint ahogy képzelte: alig négy nap alatt - udvariasan ugyan és nagy tapintattal - tizennégy ilyen értekezletet kellett elviselnie, nem is beszélve a csúszózsilipen keresztül levett vizsgálati minták tömegéről, és az élete minden oldalára, múltjára és jelenére, köz- és magánéletére vonatkozó kérdések záporáról. Középpontjában állt a világon végigzúduló másodlagos megdöbbenési hullámnak - annak a reakcióhullámnak, ami az Észak - Amerikában történteket követte.
Éppen idejében jött el onnan. A járvány lefolyása drasztikusan megváltozott, többféle mintát követett, vagy talán nem is volt semmiféle mintája - nem volt kizárható, hogy ezek az organizmusok reagáltak a környezetükre, és annak megfelelően módosították módszereiket. A nagyvárosok például tüstént elnémultak, legtöbb vagy minden polgáruk megkapta a fertőzést, és negyvennyolc órán belül átalakultak. A félreeső kisvárosokat és falusi körzeteket lassabban érte el a járvány, talán mivel nem voltak közös víz- és csatornarendszereik. Ezekre a területekre a jelek szerint a közvetlen emberi érintkezés mellett állatok és rovarok hozták el a fertőzést.
A Landsatok és a kémholdak infravörös fényképfelvételei (amelyeket olyan országokban hívtak elő és értékeltek, mint Japán és Nagy-Britannia) még Észak-Amerika erdőségeiben és folyóiban is kezdődő változások jeleit mutatták.
Máris úgy érezte, mintha Michael Bernard nem létezne többé. Mintha elnyelte volna valami, ami sokkal nagyobb és impozánsabb nála, és most már csak megcímkézett kiállítási tárgy lenne egy múzeumban, amely furcsamód képes beszélni. Volt idegsebész, férfi, valamikor közismert és gazdag, az utóbbi időkben nem túlságosan aktív, mert belevetette magát a társasélet örvényébe, és rengeteg elkölteni való pénze volt előadókörutakból, könyvei jogdíjaiból, filmszerepléseiből . . .
Könnyen lehetséges, hogy Michael Bernard már hat éve nem is létezik, eltűnt, valamivel azután, hogy utoljára metszett emberi bőrbe a szikéjével, utoljára fúrt bele egy koponyába.
Kinyitotta a szemét, és látta, hogy a megfigyelőkamrákban férfiak és nők nyüzsögnek.
- Dr. Bernard! - próbálta felhívni magára a figyelmét egy nő, alighanem már harmadszor vagy negyedszer.
- Igen?
- Igaz, hogy legalább részben maga is felelős a katasztrófáért? - Nem, közvetlenül nem.
- És közvetve?
- Semmiképpen nem láthattam előre mások tetteinek a következményeit. Nem vagyok se léleklátó, se médium.
A nő arca még a három üvegréteg mögött is láthatóan elvörösödött.
- Lányom és húgom él... élt... az Egyesült Államokban. Én francia vagyok, de Kaliforniában születtem. Mi történt velük? Tudja?
- Nem, asszonyom, nem tudom.
A nő lerázta magáról Paulsen-Fuchs kezét, és üvölteni kezdett: - Hát ennek soha nem lesz vége? Katasztrófa és halál, maguk, tudósok miatt... felelősek érte, mind felelősek! Hát soha... - Amikor kituszkolták a megfigyelőfülkéből, Paulsen-Fuchs tehetetlenül széttárta a kezét, és csak a fejét csóválta. A két kamra gyorsan kiürült. Egyedül maradt.
És mivel ő maga nem volt semmi és senki, ez azt jelentette, hogy amikor egyedül volt, egyáltalán nem volt vele semmi.
Semmi, csak a mikrobák, a noociták. Várnak, várják, amíg eljön az idejük; a hihetetlen, még megvalósítatlan beteljesítetlen képességeikkel.
Várnak, hogy többet formáljanak belőle, mint amennyi valaha volt.