18.

Bernard nagyon büszke volt lökhajtásos Falcon 10-ére. Párizsban vette, egy számítógépes nagyvállalat elnökétől, akinek csődbe ment a cége. Már három éve élvezte a karcsú masinát, és három hónap alatt a pilótajogosítványt is megszerezte rá, pedig addig soha életében nem repült. “Repülőrajttal" indult, mondta az oktatója. Szeretettel simította végig az ujjával előbb a fekete műszerfal szélét, aztán a gyönyörű intarziákat. Furcsa: annyi mindent hagyott már maga mögött annyi mindent veszített el -, és ez az élettelen repülőgép mégis olyan sokat jelentett számára. Szabadságot, valamit, amit elért, presztízst... az elkövetkező néhány hét során, ha ugyan lesz annyi ideje, nyilvánvalóan sok minden meg fog változni a testi változásokon túl is. Meg kell majd birkóznia saját törékenységével, létének átmeneti voltával.
A La Guardia repülőtéren feltöltette a gépet üzemanyaggal, anélkül hogy kiszállt volna a pilótafülkéből. Rádión adta le az utasításait, odataxizott a magas rangú vezetőknek fenntartott szervizállomás elé, aztán kikapcsolta a motorokat. Az üzemanyagtöltők gyorsan dolgoztak, további repülési tervét pedig rádión közölte az irányítótoronnyal. Senkivel nem érintkezett, még csak közös levegőt sem szívott a földi személyzettel.
Reykjavíkban ki kellett szállnia a gépből, és személyesen kellett felügyelnie a tankolásra, de szorosan a szája elé kötötte a sálját, és nagyon vigyázott, hogy semmit ne érintsen meg kesztyűtlen kezével.
Úton Németország felé mintha kitisztult volna az agya - kellemetlenül élesen kezdte elemezni önmagát. A következtetések, amelyeket ebből levont, csöppet sem tetszettek neki. Megpróbálta elhessegetni őket, de a pilótafülkében nem volt semmi, ami teljesen lekötötte volna a figyelmét, és megfigyelései, önvádjai újra meg újra visszatértek. Végül automata kormányzásra kapcsolt át.
Hamarosan, nagyon hamar, meg fog halni. Ez biztos. Nemes önfeláldozás, hogy fölajánlotta magát a Pharmeknek, a világnak, amelyet talán még nem ért el a fertőzés. De ezzel még távolról sem tette jóvá azt, hogy hagyta mindezt megtörténni.
Honnan tudhatta volna?
- Milligan tudta-sziszegte összeszorított fogai közt. - A fene egye meg őket! - Egye meg a fene Vergil I. Ulamot. Csakhogy nem olyan-e ő is, mint Vergil? Nem, ezt nem volt hajlandó elismerni. Vergil zseniális volt (hirtelen maga előtt látta kivörösödött, fekélyekkel borított holttestét a fürdőkádban, volt, volt), de teljesen felelőtlen. Vakon elmulasztotta azokat az óvintézkedéseket, amelyeket szinte ösztönösen meg kellett volna tennie. Igaz, hogy ha Vergil megteszi ezeket az óvintézkedéseket, akkor soha nem fejezhette volna be a munkáját.
Senki nem engedte volna meg neki.
Márpedig Michael Bernard pontosan tudta, micsoda akadály az, amikor valakit leállítanak egy ígéretes kutatási irány kellős közepén. Parkinson-kóros emberek ezreit gyógyíthatta volna meg... egyszerűen, ha megengedik, hogy elpetélt embriókból agyszövetet gyűjthessen. Azoknak az arccal rendelkező és arc nélküli embereknek, akiknek sikerült erkölcsi felháborodásukban leállítaniuk a kísérleteit, egyben azt is sikerült elérniük, hogy emberek ezreinek kelljen meghalniuk, és le kelljen alacsonyodniuk. Mennyire szerette volna, ha Mary Shelley soha nem írja meg a könyvét, vagy legalább nem ad német nevet tudós főszereplőjének, Frankensteinnek. Az emberek összefüggést találtak a korai tizenkilencedik század és a huszadik század dereka között...
Igen, igaz. De nem átkozta-e meg éppen az előbb Ulamot a zsenialitásáért, és nem futott-e át az agyán ugyanez az összehasonlítás? Frankenstein szörnyeteg fia. Nem lehet semmi kétség, ez nyilvánvaló.
Az emberek annyira félnek az újtól, a változástól.
De most ő is félt, bár elismerte, hogy félelmét le kell győznie. Legjobb lesz, ha ésszerűen viselkedik, és átengedi magát a vizsgálatoknak, mint 1946-ban Los Alamosban dr. Louis Slotin. Slotin és
hét társa egy baleset folytán hirtelen ionizáló sugárkitörés hatása alá került. Slotin ráparancsolt a többiekre, hogy ne mozduljanak, aztán köröket rajzolt a lábuk köré, hogy megbízható adatokat szolgáltasson tudóstársainak a sugárforrástól való távolságról és a sugárzás intenzitásáról, hogy erre alapozhassák vizsgálataikat. Slotin kilenc nap múlva meghalt. Egyik társa húsz év múlva halt meg, a sugárhatásnak tulajdonított betegség következtében. Két társa akut leukémiában pusztult el.
Emberek mint kísérleti nyulak. Slotin, a nemes szellem, aki megőrizte az önuralmát.
Vajon nem szerették volna-e azokban az iszonyatos pillanatokban, ha soha senki nem hasítja széjjel az atomot?
A Pharmek telephelyétől két kilométernyire bérelt egy kifutópályát, Wiesbaden mellett, hogy vendégül láthassa a hozzá látogató üzletembereket és tudósokat, továbbá, hogy fogadhassa a világ minden táján működő kutatócsoportjainak növény- és talajmintáit. Bernard körözni kezdett a több részre osztott repülőtér fölött; és leereszkedett háromezer méterre. Keleten már megjelent az égen a hajnali pirkadat.
Átkapcsolta második rádióját a Pharmek ILS automata rendszerére, és bekapcsolta a mikrofont, hogy működésbe hozza az irányfényeket. Megjelent alatta a kifutópálya a hajnali szürkületben, a szélirányt az oldalra mutató fénynyilak jelezték.
Követte az irányfényeket és a leszállási jelzőt. Aztán érezte, amint a kerekek sivítva lezökkennek a betonra. A karcsú, lökhajtásos gép utolsó leszállása tökéletesen sikerült.
Jobb kéz felől látta a nagy fehér teherautót és személyzetét, amely biológiai kockázatok elleni védőöltözetben várta, hogy befejezze a leszállás utáni gurulást. A repülőgépre ragyogó reflektorfényt irányítottak. Intett nekik az ablakon át, hogy maradjanak ott, ahol vannak, aztán kiszólt nekik a rádión:
- Készítsék elő nekem az izolációs védőöltözéket a géptől százméternyire. A kocsi hátráljon további száz métert. - A teherautó vezetőfülkéjének tetején álló férfi behajolt az ülés fölé, meghallgatta, amit a sofőr mondott, aztán fölemelt hüvelykujjával jelezte; hogy rendben. Az idomtalan izolációs védőruhát letették a kifutópályára, - aztán a teherautó meg az emberek gyorsan hátrálni kezdtek.
Bernard levette a motorokról a gázt, és kikapcsolt minden kapcsolót, kivéve az utastér világítását meg az üzemanyag-ürítő vészszivattyúkat. Diplomatatáskájával a hóna alatt bement az utastérbe, aztán a csomagtartóból elővett egy sűrített levegővel működő fertőtlenítőszerrel teli alumíniumkannát. Mély lélegzetet vett, és felhúzta a fejére a légszűrős gumimaszkot. Újra elolvasta a kanna oldalán a használati utasítást. A kannán lévő fekete kúpos fúvóka mellett ott volt a rézcsatlakozóval felszerelt rugalmas műanyag cső. A csatlakozó simán beleilleszkedett a kanna szelepébe.
Fél kézzel a kannát tartotta, másik kezében a cső fúvókáját, amikor visszatért a pilótafülkébe. Addig permetezte a műszerfalat, az ülést, a padlót és a tetőt, amíg csak csöpögni nem kezdett róluk a veszedelmes, zöldes-tejfehér folyadék. Utána visszament az utastérbe, és bepermetezett a nagy nyomású fertőtlenítősugárral mindent, amihez csak hozzáfért. Amikor a kanna kiürült, lecsavarta róla a fúvókát, és letette egy üres ülésre. Megnyomott egy kart, mire a fedélzeti feljáró sziszegve a beton kifutópályára ereszkedett.
Fél kézzel megtapogatta a nadrágzsebét, hogy meggyőződjön róla, benne van-e a rakétapisztoly meg a hat tartalék töltény, aztán lement a lépcsőn a betonra, és a gép vörös orrától körülbelül tízméternyire letette a diplomatatáskáját.
Lépésről lépésre haladva rombolta szét a gépet: először leeresztette a hidraulikus rendszert, aztán felhasogatta a kerekeit, kieresztve belőlük a levegőt. A vezetőülés szélvédőjét baltával zúzta szét, aztán felmászott a szárnyra, és betörte az utasfülke három jobb oldali ablakát.
Utána újra felment a lépcsőn, és bement a pilótafülkébe. A fertőtlenítőszerben úszó ülés mögé nyúlva leszedte az üzemanyagürítő kapcsolóról a borítást. Benyomta, a kapcsoló nagyot kattant, aztán a szelep kinyílt. Bernard gyorsan elhagyta a gépet, fölkapta a diplomatatáskát, és a kifutópályán heverő szürke-narancssárga védőruha felé rohant. 
A műszakiak és a Pharmek emberei meg se próbáltak közbelépni. Bernard kivette zsebéből a pisztolyt meg a töltényeket, aztán teljesen levetkőzött, és fölvette a belső nyomással szigetelt védőöltözéket. Aztán csomóba gyűrte a ruháit, és odavitte a Falconból kiömlő üzemanyagtócsához. Visszament a táskájáért, kinyitotta, és kivette belőle az útlevelét, majd beledobta egy műanyag zacskóba. Aztán fölemelte a pisztolyt.
A töltény simán belesiklott a csőbe. Gondosan célzott, remélte, hogy a röppálya nem lesz túl görbe. Aztán kilőtte a világító rakétát a gépre, amelyre olyan büszke volt, és amelyben annyi örömét lelte.
A repülőbenzinből először narancsszín gombafelhő szállt fel, aztán fekete füst. Bernard csak egy sötét árnyék volt a pokoli lángtengerben, amikor fölkapta a diplomatatáskáját, és elindult a teherautó felé.
Valószínűtlennek érezte, hogy vámtisztviselő is jelen lenne a helyszínen, de ügyelt a törvényességre és arra, hogy minden kifogástalanul menjen. Fölemelte műanyag zacskóba bújtatott útlevelét, és rámutatott. Egy védőruhás férfi elvette tőle.
- Nincs elvámolnivalóm - mondta Bernard. A férfi a védőöltözet sisakjához emelte a kezét, és hátralépett. - Kérem, permetezzenek le. Körbefordult a fertőtlenítő zuhany alatt, a karját is fölemelte.
Amikor felkapaszkodott a lépcsőn a teherautó izolációs rekeszébe, hallotta a levegőt recirkuláló légszivattyú halk zümmögését, és látta a bíborszínben izzó ultraibolya lámpákat. Amikor a légmentes bejárati nyílás becsapódott mögötte, egy pillanatig habozott, aztán felsóhajtott, és leroskadt az ülésre.
A legelők közt húzódó keskeny, kétsávos úton, útban a Pharmek felé, kikukucskált a vastag oldalablakon a kifutópályára. A gép törzse már csontvázszerű, megfeketedett csomóvá esett össze, de a lángok még magasra csaptak a nyári hajnalban. A tűz a jelek szerint mindent elpusztított.