17.

Majdnem meghaltak. Edward percekre annyira elgyengült, hogy moccanni sem tudott. Csak figyelte, amint Gail felhívja a szüleit, a különböző kórházakat, az óvodát. Félőrült volt, attól félt, hogy esetleg megfertőzte kis tanítványait. Edward elképzelte, amint a hírek hulláma szétterjed, megtudják, kitör a pánik. De aztán Gail is lelassult, szédülni kezdett, és lefeküdt mellé az ágyra.
Átkozódva küszködött, mint a ló, amelyik eltörte a lábát, és talpra próbál vergődni, de hiába.
Utolsó erejével odabújt hozzá, aztán izzadságban fürödve feküdnek egymás karjaiban. Gail lehunyta a szemét, az arca fehér lett, mint a hintőpor: Olyan volt, mint egy halott a temetési vállalkozó balzsamozójában. Edward egy darabig azt hitte, hogy meghalt, és akármilyen rosszul érezte magát, tombolt és dühöngött. Iszonyatos bűntudatot érzett, amiért olyan gyönge volt, amiért olyan lassan értette meg a lehetőségeket. Aztán már ezzel sem törődött. Pislogni is gyönge volt. Lehunyta a szemét, és várt.
Ritmus dobolt a karjában meg a lábában. Vérének minden lüktetésével valamiféle hang zengett fel benne, mintha egy sok ezer tagú zenekar játszana, de nem uniszónóban, hanem különféle szimfóniatételeket egyszerre. Zene a vérben. Aztán a jelenség rendezettebbé vált, a hullámok előbb csönddé oltották ki egymást, aztán harmonikus szólamokként váltak szét.
A ritmus beleolvadt saját szívének dobogásába.
Egyikük sem érzékelte az idő múlását. Napok telhettek el, mire annyira visszatért az ereje, hogy ki tudott menni a fürdőszobába a csaphoz. Addig ivott, amíg több már nem fért a gyomrába, aztán visszament Gailhez egy pohár vízzel. Fél karjával megemelte az asszony fejét, és a szája széléhez illesztette a poharat. Gail kortyolgatni kezdte. Az ajka repedezett volt, a szeme véreres és csipás, de már volt egy kis színe.
- Mikor fogunk meghalni? - kérdezte. Halk és csikorgós volt a hangja. - Szeretnélek a karomban tartani, mikor meghalunk. Néhány perc múlva Edward már elég erős volt ahhoz, hogy kisegítse a konyhába. Meghámozott egy narancsot, és megfelezte Gaillel, aztán érezte a cukor, a narancslé meg a sav lüktetését a torkában.
- Hol van mindenki? - kérdezte Gail. - Felhívtam a kórházat, a barátainkat. Hol vannak?
Visszatért a harmonikus zenekar érzése. A ritmusok felismerhető töredékké rendeződtek, a töredékek egymásba olvadtak, kezdtek világos jelentést kapni, aztán hirtelen...

ROSSZUL VAN? 

Igen.
Edward automatikusan válaszolt magában, mintha számított volna a beszélgetésre, és kész lett volna hosszabb társalgásra is. 

TÜRELEM. NEHÉZSÉGEK VANNAK.

Mi? Nem értem...

* IMMUNREAKCIÓK * KONFLIKTUS * NEHÉZSÉGEK.

Akkor hagyjatok minket békén! Menjetek el!

NEM LEHET. TÚLSÁGOSAN INTEGRÁLÓDTUNK.

Nem gyógyultak meg, nem annyira, hogy megszabadultak volna a fertőzéstől: A visszanyert szabadság érzése illuzórikus volt. Amennyire az ereje engedte, röviden megpróbálta megmagyarázni Gailnek, hogy szerinte mi az, amit átélnek.
Az asszony feltápászkodott a székről, és odament az ablakhoz. Reszketett a lába, amikor kinézett a zöld parkra, a túloldali házsorra. - Mi van az emberekkel? - kérdezte. - Ők is megkapták? Azért nincsenek sehol?
- Nem tudom. Valószínűleg hamarosan...
- Ők... a betegség? Azok beszélnek hozzád? Edward bólintott.
- Akkor nem vagyok őrült. - Lassan keresztülment a nappali szobán. - Már nem fogok sokáig mozogni tudni - mondta. - Te hogy vagy? Talán meg kéne próbálnunk elmenekülni.
Edward megfogta a kezét, de csak a fejét rázta.
- Bennünk vannak, most már a részeink. Ők a mi. Hová menekülhetnénk?
- Akkor szeretnék ágyban lenni veled, mikor már nem tudunk mozogni. és szeretném, ha átölelnél.
Visszafeküdtek az ágyra, és átölelték egymást. - Eddie . . .
Ez volt az utolsó hang, amit hallott. Megpróbált ellenállni neki, de a béke hullámai áthömpölyögtek rajta, és csak az élményt tudta befogadni. Széles, kékeslila tengeren lebegett. A tenger felett a teste egy látszólag határtalan síkra térképeződött fel, elrajzolódtak rajta a noociták hadállásai, minden probléma nélkül átlátta előnyomulásukat. Teste most már nyilvánvalóan inkább noocitákból állt, mint Milliganből.
-	Mi fog történni velünk? 

 SEMMI MOZGÁS.

-	Meghalunk? 

MEGVÁLTOZTOK.

És ha nem akarunk megváltozni? 

NEM FÁJ.

- És a félelem? Azt se engeditek meg, hogy féljünk?
A kékes-ibolyaszín tenger és a térkép beleolvadt a meleg sötétségbe.
Volt bőven ideje végiggondolni a dolgokat, csak távolról sem volt elég információja hozzájuk. Vajon Vergil is ezt élte át? Nem csoda, ha minden jel azt mutatta, mintha megőrülne. Belesüppedt valamiféle belső perspektívába, se itt nem volt, se ott. Edward egyre növekvő melegséget érzett, közelséget, valami kényszerítő jelenlétet. - Edward . . .
- Gail? Hallak... nem, nem téged hallak...
- Edward, ugye meg kellene rémülnöm? Haragudni akarok, de nem tudok.

NEM LÉNYEGES.

-	Menjetek innen! Edward, én harcolni akarok... - Hagyjatok minket, kérlek, távozzatok! 

TÜRELEM. NEHÉZSÉGEK.

Elhallgattak, és egyszerűen csak élvezték egymás társaságát: Edward nem Gail testi alakját érezte maga mellett, még csak nem is azt a képet, amelyet a személyiségéről alkotott magában, hanem valami mást, ami sokkal meggyőzőbb "volt. Megvolt benne a valóság minden részlete és érzékletessége, de úgy, ahogy soha azelőtt még nem érzékelte.
- Mennyi idő telt el?
- Nem tudom. Kérdezd meg tőlük. Nem kaptak választ. ,,
- Megmondták neked?
- Nem. Azt hiszem, igazából nem tudják, hogy beszéljenek velünk... még nem. Lehet, hogy mindez csak hallucináció. Vergil is hallucinált. Lehet, hogy csak az ő lázálmait ismételgetem.
- Mondd el, ki hallucinál, ki után? Várj! Valami jön. Látod? - Nem látok semmit... de érzem.
-	Írd le nekem. 
- Nem tudom.
- Nézd... csinál valamit. - Aztán kényszeredetten: - Ez gyönyörű.
- Nagyon... Szerintem csöppet sem ijesztő. Most már közelebb van.

Nem ÁRT. Nem FÁJ. Tanuljatok * alkalmazkodjatok.

Ez nem hallucináció volt, de nem tudta szavakba önteni. Edward nem is küszködött ellene, amikor rátelepedett.
- Mi ez?
- Azt hiszem, ez az, ahol egy darabig leszünk. - Maradj velem!
Hát persze...
Aztán hirtelen sok mindent kellett csinálni, és sok mindenre kellett felkészülni.
Edward és Gail összeforrtak az ágyon, lényük átáramlott a ruháikon, a bőrük egymásba olvadt, ahol összeért, a szájuk egyesült.