16.

Harrison a működési szabályzatot lapozgatta, közben módszeresen jegyzetelt. Yng egy puha bőrfotelben ült a sarokban, a két keze ujjaiból piramist épített az arca elé, hosszú, fekete haja arcába hullott, eltakarva a szemüvegét. Bernard a fekete tetejű íróasztal előtt állt, lenyűgözte a két férfi hallgatása. Harrison hátradőlt a székén, és fölemelte a jegyzetblokkját.
- Először is minket nem terhel felelősség. Én így értelmezem. Ulam a felhatalmazásunk nélkül végezte a kutatásait . . .
- De nem rúgtuk ki, amikor rájöttünk - vágta rá Yng. - Ez rossz pont lesz a bíróság előtt.
- Ezen még ráérünk aggódni - mondta Harrison élesen. - Amiért viszont felelősek vagyunk, az az, hogy jelentenünk kell a Központi Járványügyi Intézetnek. Ez nem egyszerűen egy tartály kiömlése vagy a laboratóriumi izoláció megsértése, hanem...
- Senki, de senki nem gondolta közülünk, hogy Ulam sejtjei a testen kílül életképesek lesznek - csavargatta az ujjait Yng.
- Könnyen lehetséges, hogy eleinte nem is voltak azok - kapcsolódott bele Bernard akarata ellenére a vitába. -Az eredeti limfociták óta nyilvánvalóan óriási fejlődés ment végbe. Ők maguk irányították a fejlődésüket.
- Én még mindig nem vagyok hajlandó elhinni, hogy Ulam intelligens sejteket hozott létre - mondta Harrison. - A kockában végzett saját kutatásaink megmutatták, hogy ez milyen nehéz. Hogyan határozta meg az intelligenciájukat? Hogyan képezte őket? Nem... valami . . .
Yng ezen csak nevetett.
- Ulam testét átalakították, áttervezték. Hogy kételkedhetnénk benne, hogy az átalakítás mögött intelligencia rejlik?
- Uraim - mondta halkan Bernard -, ez mind csupa akadémikus kérdés. Riasztjuk Atlantát és a Behesdát, vagy nem?
- Mi a fenét mondunk nekik?
- Azt, hogy egy rendkívül súlyos fertőzés korai stádiumában vagyunk - felelte Bernard -, amelyet egy kutató indított el a laboratóriumunkban, aki már meghalt...
- Meggyilkolták - mondta Yng, és hitetlenkedve csóválta a fejét.
- És riasztó ütemben terjed.
- Igen - mondta Yng -, de mit tehet ezzel kapcsolatban a járványügy? A fertőzés mostanra már talán az egész kontinensen elterjedt.
- No nem - felelte Harrison. - Annyira azért nem. Vergil nem sok emberjel érintkezett. Még mindig korlátozni lehetne Dél-Kaliforniára.
- Érintkezett velünk - mondta Yng gyászosan. - Véleménye szerint mind fertőzöttek vagyunk?
- Igen - mondta Bernard.
- Van valami, amit mi személy szerint tehetünk?
Bernard úgy tett, mintha gondolkodna rajta, aztán megrázta a fejét.
- Ha megbocsátanak, van még valami dolgom, mielőtt megtesszük a bejelentést. - Kiment, és a külső folyosón a lépcsőhöz sietett. A nyugati szárny homlokzata mellett volt egy nyilvános telefon. Előszedte a tárcájából a hitelkártyáját, bedugta a nyílásba, aztán benyomkodta Los Angeles-i irodájának a számát.
- Bernard beszél - mondta. - Hamarosan a San Diegó-i reptéren leszek a kocsival. George ott van? -A titkárnő telefonálgatni kezdett, aztán hamarosan kapcsolta George Dilmant, a szerelőjét és alkalmi pilótáját. - George, elnézést, amiért az utolsó pillanatban értesítem, de szükség törvényt bont. A gépnek másfél órán belül készen kell állnia, üzemanyaggal teljesen feltöltve.
- Ezúttal hová? - kérdezte Dilman, aki már hozzászokott a váratlan hosszú repülőutakhoz.
- Európába. Körülbelül félóra múlva pontosan tudatni fogom magával, hogy összeállíthassa a repülési tervet.
- Ez szokatkan dolog magától, doktor úr. - Másfél óra múlva, George.
- Készen leszünk. - Egyedül repülök.
- Doktor úr, jobb szeretné, ha... - Egyedül, George.
George bánatosan felsóhajtott. - Oké.
Lenyomta a hallgató kampóját, aztán benyomkodott egy huszonhét jegyű számot, amely a saját műholdja kódjával indult, és egy lehallgatásgátló titkos számsorral végződött. Női hang jelentkezett, németül.
- Dr. Heinz Paulsen-Fuchsot, bitte.
A nő nem kérdezett semmit. Aki ezen a vonalon hívta, azzal a doktor mindig hajlandó volt beszélni. Néhány perc múlva Paulsen-Fuchs be is jelentkezett. Bernard feszengve nézett körül, tudta, kockázatot vállalt, megláthatják itt a szabadban.
- Paul, itt Michael Bernard. Egy meglehetősen rendkívüli szívességet szeretnék kérni.
- Herr Doktor Bernard, mindig örömmel, mindig készséggel. Mit tehetek?
- Van olyan teljesen izolált laboratórium a wiesbadeni telepen, amelyet még a nap folyamán ki lehetne üríteni?
- Milyen célból? Elnézést, Michael, nem jókor kérdezem? - Nem, nem igazán.
- Ha komoly szükséghelyzet van; akkor azt hiszem, igen.
- Remek. Szükségem lesz arra a laborra, és használnom kell a B. K. Pharmek magánrepülőterét. Amikor elhagyom a gépet, azonnal szigetelt ruhát kell fölvennem, és tüstént be kell ültetnetek egy zárt, biológiai izolációs szállítókocsiba. Utána a gépemet a kifutópályán meg kell semmisíteni, és az egész térséget fertőtlenítő habbal kell beszórni. Bizonytalan időre a vendéged leszek . . . ha ugyan ezt annak nevezhetjük. A labort úgy rendezzétek be, hogy élhessek és dolgozhassak benne. Szükségem lesz egy számítógépes terminálra is, az összes szolgáltatásokkal.
- Ritkán szoktál inni, Michael. És amikor együtt voltunk, soha nem mutatkoztál ingatagnak. Ez nagyon komolyan hangzik. Tűz ütött ki, Michael? Talán egy tenyésztőtartály ömlött ki?
Bernard azon tűnődött, vajon honnan tudja Paulsen-Fuchs, hogy az utóbbi időben génsebészettel foglalkozik. De tudja-e? Vagy csak találgat?
- Rendkívüli szükséghelyzetről van szó, Herr Doktor. Meg tudod nekem tenni ezt a szívességet?
- Meg fogod magyarázni az egészet?
- Igen. És neked is nagy előnyt fog jelenteni... az országodnak is... ha jó előre megtudjátok.
- Ez nem úgy hangzik, mintha valami piti ügy lenne. Michael. Érezte, hogy teljesen ésszerűtlenül fellángol benne a düh.
 - Ehhez képest minden más piti dolog, Paul. - Akkor el lesz intézve. Mikorra várhatunk? - Huszonnégy órán belül. Köszönöm, Paul.
Letette a kagylót, és megnézte az óráját. Úgy gondolta, a Genetronnál senki nem értette meg, mekkora nagyságrendű ügyről van szó. Ő is nehezen tudta elképzelni. De egy, dolgot világosan látott: miután Harrison tájékoztatja a Központi Járványügyi Intézetet, negyvennyolc órán belül gyakorlatilag az egész észak-amerikai kontinenst karantén alá helyezik, bármit hisznek vagy mondanak - vagy nem mondanak - az illetékesek. Két kulcsszót fognak bedobni: “járvány" és “génsebészeti vállalat". Az eljárás teljesen jogos lesz, csak éppen kételkedett benne, hogy elégséges lesz-e. Utána még drasztikusabb intézkedésekre fog sor kerülni.
Nem akart a kontinensen lenni, amikor ez bekövetkezik, de azt sem akarta, hogy ő legyen a felelős a fertőzés továbbadásáért. Ezért ajánlotta fel magát kísérleti alanyként Európa egyik legjobb gyógyszerkutató cégének.
Bernardnak úgy működött az agya, hogy soha nem zavarták meg utólagos meggondolások vagy szélsőséges kétségek - legalábbis a munkájában nem. Amikor szükséghelyzetbe vagy kutyaszorítóba került, egyszerre mindig csak egy megoldással hozakodott elő rendszerint a helyessel. A további megoldások öntudatlanul és feltűnés nélkül lapultak meg gondolkodásának hátterében, amíg megtette, amit jónak vélt. Így járt el a műtőben, és így járt el most is. Néha bosszantotta is ez a képessége, úgy érezte, időnként úgy járt el, mint valami nyavalyás robot, és elképesztően magabiztos. De ez a tulajdonsága biztosította a sikereit, ettől lett kiemelkedő neurofiziológus kutató, és ez szerezte meg számára kollégái és a nagyközönség megbecsülését és tiszteletét.
Visszament a tárgyalóterembe az aktatáskájáért. A kocsija, mint mindig, ott várta a Genetron parkolójában, a sofőrje olvasott, vagy sakkozott a zsebszámítógépével.
- Ha szükségük lesz rám, az irodámban leszek - mondta Harrisonnak. Yng a nagy, üres, fehér képernyő előtt állt, és összekulcsolta a kezét a háta mögött.
- Éppen most hívtam fel a járványügyet - mondta Harrison. Majd visszaszólnak, és megadják az utasításaikat.
A hír hamarosan eljut a térség valamennyi kórházába. De menynyire hamar, mikor fogják lezárni a repülőtereket? Milyen gyorsak és határozottak lesznek?
- Akkor majd értesítsenek - mondta Bernard. Miközben kiment, egy pillanatig azon tűnődött, kell-e egyáltalán bármi mást magával vinnie. Úgy vélte, nem. Ulam floppy discjeinek másolatai ott lapultak a táskájában. Ulam organizmusai benne voltak a szervezetében.
Mindez biztosan elég munkát fog adni neki egy darabig. .
Emberek? Valaki, akit figyelmeztetnie kellene?
Valamelyiket a három volt felesége közül? Azt se tudta, hol laknak. A tartásdíjat a könyvelője csekken küldte el nekik. Gyakorlatilag nem is volt rá semmi mód...
Bárki, akivel igazán törődött, aki igazán törődött vele? Márciusban látta utoljára Paulette-et. Barátságosan szakítottak. Minden barátságos volt. Úgy keringtek egymás körül, mint bolygó meg a holdja - igazából soha nem kerültek közel egymáshoz. Paulette tiltakozott, amiért ő lett a hold - teljes joggal. Kitűnően haladt a saját szakmájában - a Cetus Corporation citotechnológiai vezetője volt Palo Áltóban.
Most, hogy eszébe jutott, valószínűleg ő lehetett az, aki először bedobta a nevét Harrisonnak a Genetronnál. Miután szakítottak. Kétségkívül úgy érezte, hogy nagyon elfogulatlan és tárgyilagos, mindenkinek csak segít. -
Ezért nem is hibáztathatta. De semmi belső késztetést nem érzett, hogy felhívja és figyelmeztesse. Gyakorlatilag egyszerűen nem volt értelme.
A fiáról öt éve nem hallott. Kínában volt valahol, kutatói ösztöndíjjal.
Kiverte a fejéből a gondolatot.
Talán nincs is szükségem izolációs kamrára, gondolta. Átkozottul izolált vagyok így is.