15.

Amikor hazaért, csöngött a telefon. Nem vette fel. Lehet, hogy a kórház. Lehet, hogy Bernard - vagy a rendőrség. Elképzelte, mi mindent kell majd megmagyaráznia a rendőrségen. A Genetron
nem akar majd tudni semmiről, Bernardot meg nem lehet majd elérni.
Kimerült volt, minden izmát görcsös csomókba húzta a feszültség meg még valami, amit az ember érez, bárhogy nevezzük is, miután . . .
Népirtást követett el?
Ez csöppet sem látszott reálisnak. Nem tudta elhinni, hogy éppen most gyilkolt meg egybillió intelligens lényt. Noocitákat. Kioltott egy galaxist. Ez nevetséges volt, de Edward nem nevetett.
Még mindig maga előtt látta Candice-t a zuhanyfülkében.
Rajta sokkal gyorsabb munkát végeztek. Lába már nem volt, a teste is összezsugorodott, mint valami futurista festmény. Feléje emelt arcát úgy borították el a barázdák, mintha egy pakli kártyából lett volna összerakva.
Éppen idejében hagyta el az épületet. Még látta, amint egy fehér kisbusz kanyarodott be, és megállt előtte. Bernard limuzinja is ott jött a nyomában. A kocsijában ülve nézte, ahogy a fehér védőruhákba öltözött férfiak kiugráltak a buszból. A buszon nem állt semmiféle cégfelirat.
Aztán elfordította a slusszkulcsot, sebességbe tette a kocsit, és elhajtott. Ilyen egyszerű volt. Hazament Irvine-be. El akarta hessegetni az egész rémséget az agyából, amíg csak lehet, különben hamarosan ő is ugyanúgy megőrül, mint Candice.
Candice, aki a zuhanyfülke nyitott lefolyója fölött alakult át. Engedjük ki a kis csibészeket, mondta Vergil. Mutassuk meg nekik, milyen a világ.
Most már nem esett nehezére elhinni, hogy pusztán egy embert ölt meg, a barátját. A füst, a lámpa megolvadt burkolata, a villanyzsinór lelógó dugasza, a füstölgő vezeték.
Vergil. Belevágta a lámpát a kádba, amelyben ott ült Vergil.
Elég alapos volt, mindet megölte-e vajon a kádban? Bernard meg a csapata talán majd befejezik, amit elkezdett?
Nem fitt benne. Kilenne képes átfogni, megérteni ezt az egészet? Ő biztosan nem. Iszonyatos volt, félelmetes dolgok történtek, melyeket az agya nem volt hajlandó tudomásul venni, befogadni. Nem hitte, hogy meg tudná jósolni, mi fog történni ezután, amikor azt is alig tudta, hogy mi történik most.
Az álmai. Városok, amelyek megerőszakolják Gailt. Galaxisok permeteznek mindnyájukra. Gyötrelmes szorongás... és micsoda potenciális szépség - újfajta élet, szimbiózis és átalakulások.
Nem. Ez nem jó gondolat. Változás - túl sok változás -, és hol is kezdődnek hát az ellenvetései, ellenvetései egy új renddel szemben, egy új átalakulással szemben, mert tudta, nem csupán ennyi, többnek kell lennie, Vergil többet tett: a maga ügyetlen, vak módján elindított egy új korszakot.
Nem. Az élet megy tovább, nincs korszak, nincs változás, nincsenek döbbenetes dolgok, mint Candice a zuhanyozóban vagy Vergil holtan a kádban. Az élet az egyén joga a normális fejlődésre, a normális öregedésre. Ki vehetné el ezt a jogot, és ép eszének birtokában ki törődne bele ennek elvesztésébe?
Ledőlt a heverőre, és betakarta a szemét a karjával. Soha életében nem volt még ennyire kimerült - fizikailag és érzelmileg egyaránt teljesen kiürült, nem volt képes racionálisan gondolkodni. Nem akart elaludni, mert érezte, hogy úgy gyülekeznek benne a lidérces álmok, mint a viharfelhők, hogy visszatükrözzék és visszhangosan rázúdítsák mindazt, amit látott.
Maga mellé eresztette a karját, és a plafonra bámult. Még volt rá halvány lehetőség, hogy meg lehet állítani azt, ami elindult. Talán éppen ő az, aki el tudja indítani azoknak az akcióknak a láncolatát, amelyek megállíthatják. Felhívhatná a Járványügyi Központot (igen ám, de vajon tényleg velük akar-e beszélni?). Vagy talán a hadügyminisztériumot? Először a megyei közegészségügyiekét, menjen végig a szolgálati úton? Vagy talán a Veterán Hivatal kórházát vagy La Jollában a Scripps Klinikát?
Újra eltakarta a szemét. Nem látta maga előtt azt az utat, amelyre lépnie kellene.
Az események egyszerűen túlléptek a képességein és a lehetőségein. Úgy képzelte, az emberiség történelmében gyakran megtörtént már ez: az események sodró áradata elborította a kulcsfontosságú embereket, és magával ragadta őket, és mást se szerettek volna, csak valami nyugodt helyen lenni, talán egy kis mexikói falucskában; ahol soha nem történik semmi, ahol lefekhetnek és alhatnak, csak alhatnak.
- Edward? - Gail hajolt fölébe, megérintve a homlokát hűvös ujjaival. - Valahányszor hazajövök, alva talállak. Rosszul nézel ki. Nincs valami bajod?
- Nincs. - A heverő szélére ült. Forró volt a teste, és csak szédelgett kábultan.
- Mit tervezel vacsorára?
- Azt hittem, elmegyünk valahova. - A szája nem működött rendesen, kásásak lettek a szavai.
- Neked magas lázad van - mondta Gail. - Magas lázad. Hozom a hőmérőt, maradj csak itt.
- Ne - szólt utána Edward erőtlenül. Aztán felállt, és kitámolygott a fürdőszobába, hogy megnézze magát a tükörben. Gail utánament, és a szájába dugta a hőmérőt. Mint mindig, eszébe jutott, hogy leharapja a végét, mint Harpo Marx, aztán elszopogassa, mint a nyalókát. Gail a válla fölött belenézett a tükörbe.
- Mi ez? - kérdezte.
Fehér vonalak húzódtak körbe a nyakán meg a gallérja alatt. Fehér vonalak, akár az autópályák útjelzői.
- A nyirkos tenyér - mondta. - Vergilnek nyirkos volt a tenyere. Már napok óta benne lapultak. - Olyan nyilvánvaló.
- Edward, kérlek, nagyon kérlek, mi ez?
- Telefonálnom kell. - Gail követte a hálószobába, ott állt mellette, amikor leült az ágyra, és benyomkodta a Genetron számát. - Dr. Michael Bernardot kérem - mondta. A központos azt felelte, túlságosan is gyorsan, hogy ilyen nevű személy nincs a Genetronnál. Bassza meg, ez túlságosan fontos, ne hülyéskedjen - mondta hűvösen. - Mondja meg dr. Bernardnak; hogy Edward Milligan keresi, és sürgős a dolog.
A központos azt mondta, tartsa a vonalat. Bernard talán még mindig Vergil lakásán van, és a kirakós rejtvény darabkáit próbálja összeilleszteni. Lehet, hogy egyszerűen odaküldenek valakit, és letartóztatják. Akár így, akár úgy, tulajdonképpen mindegy volt.
- Bernard. - Színtelen és kígyószerű volt a hangja. Olyasféle, mint az enyém, gondolta Edward.
- Már késő, doktor. Kezet fogtunk Vergillel. Izzadt a tenyere. Emlékszik? És gondoljon rá vissza, kikkel érintkeztünk azóta. Vírushordozók vagyunk.
- Ott jártam ma Ulam lakásán, Milligan. Maga ölte meg?
- Igen. Szét akarta ereszteni a ... mikrobáit. Vagy a noocitáit. Akármik is.
- Megtalálta a barátnőjét?
- Igen.
- Mit csinált vele?
- Hogy mit csináltam vele? Semmit. A zuhanyozóban volt. De idefigyeljen. . .
- Mire mi odaértünk, eltűnt, csak a ruhái maradtak ott. Őt is megölte?
- Figyeljen rám, doktor. Bennem vannak Vergil mikrobái. És magában is.
A vonal másik végén erre hosszú csend lett. Aztán egy mély sóhaj. - Igen?
- Kidolgozott már valami módszert, amivel féken lehet tartani őket? Úgy értem, a testünkben.
- Igen. – Aztán halkabban: - Nem. Még nem. Anyagcsere-blokkolók, ellenőrzött sugárterápia, actinomycin. Még nem próbáltunk ki mindent, de . . . nem.
- Akkor ezzel ennyi, dr. Bernard. Újabb hosszú hallgatás.
- Hmmm.
- Most visszamegyek a feleségemhez. Azt a kis időt, amink még van, vele akarom tölteni.
- Igen - mondta Bernard. - Köszönöm, hogy felhívott. - Most leteszem.
- Persze. Viszlát.
Edward letette a kagylót, és megölelte Gailt.
- Ez valami betegség, nem? - kérdezte az asszony.
- Hát ezt csinálta Vergil - bólintott rá Edward. - Egy betegséget, amelyik gondolkozik. Nem tudom, le lehet-e küzdeni egy intelligens járványt.