11.

Hajnalban Vergil körbe-körbe mászkált a lakásban, babrálta a holmikat, ki-kinézett az ablakon, aztán lassan és módszeresen elkészítette magának a reggelijét.
- Tudod, a szó szoros értelmében érzem a gondolataikat - mondta. Edward a nappaliban ült egy karosszékben, és kimerülten figyelte, émelygett a feszültségtől. - Mintha a citoplazmájuknak saját akarata lenne. Valamiféle tudatalatti élet él bennük, ami szembeszegül a mi nemrégiben megszerzett racionalitásunkkal. Hallják az összeilleszkedő és szétváló molekulák kémiai “zaját".
Megállt a nappali közepén, a köntös teljesen szétnyílt rajta, lehunyta a szemét. Ilyenkor mintha szundikált volna egy kicsit. Lehetséges, gondolta Edward, hogy rohamai vannak, petit mal. Ki tudná megmondani, milyen zűröket kavarnak a limfociták az agyában?
Újra felhívta Gailt a konyhai telefonon. Az asszony már munkába készülődött. Megkérte, telefonáljon be a kórházba, és mondja meg nekik, hogy rosszul érzi magát, és nem tud bemenni dolgozni.
- Mentselek ki? Akkor ez komoly. Mi a baj Vergillel? Nem tud maga tiszta pelenkát venni?
Edward erre nem mondott semmit.
- Minden oké? - kérdezte Gail, hosszú szünet után. Oké-e? Határozottan nem.
- Oké - mondta.
- Tenyészet - mondta Vergil hangosan, bekukucskálva a kunyhóba. Edward elköszönt, és gyorsan letette a kagylót. - Állandóan az információk fürdőjében úszkálnak. Hozzáteszik a magukét. Abszolút hierarchiájuk van. Pontos formára szabott bakteriofágokat küldenek azok után a sejtek után, amelyek nem vesznek részt megfelelően az interakcióban. Egyedekre vagy csoportokra specializált vírusokat. Nincs menekvés. Mihelyt a vírus beléhatol, a sejt felhólyagzik, felrobban és feloldódik. De ez nem egyszerűen diktatúra. Szerintem gyakorlatilag több szabadságuk van, mint nekünk. Teljesen különbözőek a változataik... úgy értem, másként változatosak az egyedeik, ha ugyan vannak egyedeik, mint mi. Érthető ez?
- Nem - mondta Edward halkan, a halántékát dörzsölgetve. Vergil, kezdesz engem a szakadék szélére taszigálni. Már nem sokáig bírom. Nem értem. És nem vagyok benne biztos, hogy elhiszem... - Még most sem?
- Oké, mondjuk, hogy helyesen értelmezed a dolgot. Úgy mondod el, ahogy van, és igaz az egész. Vetted már magadnak a fáradságot, hogy végiggondold a következményeit?
- Az anyám - mérte végig harciasan Vergil. - Mi van vele?
- Akárki, aki kipucolja a vécét.
- Kérlek, beszélj érthetően. - Edward szinte szűkölt elkeseredésében. .
- Ez sose volt erős oldalam - mormolta Vergil. - Kiszámítani, mire vezethetnek a dolgok.
- Nem félsz?
- Meg vagyok rémülve - mondta Vergil rögeszmés vigyorral. - És ujjongok. - Letérdelt Edward széke mellé. - Eleinte irányítani. akartam őket. De többre képesek, mint én. Ki vagyok én, tévelygő bolond, hogy megpróbáljam akadályozni őket? Törik valamiben a fejüket, valamiben, ami nagyon fontos.
- Mi van, ha megölnek?
Vergil lefeküdt a földre, és szétvetette kezét-lábát.
- Döglött kutya leszek - mondta. Edward szeretett volna belérúgni. - Ide figyelj, nem szeretném, ha azt gondolnád, hogy a hátad mögött csinálok valamit, de tegnap elmentem Michael Bernardhoz. Bevitt a magánklinikájára, és egész sor mintát vett belőlem. Biopsziákat. Izom- és bőrszövetmintákat vett, mindenfélét. Nem is látszik, honnan vette. Megmondta, ki fog derülni. És megkért, hogy ne mondjam meg senkinek. - Megint álmatag lett a tekintete. - “Sejtvárosok", mondta. Edward, ezek pilusszerű szöveteikkel behatolnak a szövetekbe, szétterjednek, átadják az információikat, átalakítják a másféle sejteket...
- Hagyd abba! - kiáltott rá Edward, de elcsuklott a hangja. - Mi fog kiderülni?
- Ahogy Bernard megfogalmazta, “súlyosan megnagyobbodtak" a limfocitáim. A többi adat még nem készült el. Hiszen csak tegnap jártam ott. Így hát ez nem pusztán a mi kettőnk érzékcsalódása.
- Mi a terve, mit akar csinálni?
- Rá akarja beszélni a Genetront, hogy vegyenek vissza. Nyissák meg újra a laboratóriumomat.
- Ezt akarod?
- Nem pusztán arról van szó, hogy megint legyen egy laboratóriumom. Hadd mutassam meg neked. Amióta abbahagytam a lámpás kezeléseket, a bőröm megint megváltozott. - Fektében széttárta a köntösét.
Vergil egész testét keresztül-kasul fehér vonalak szelték át. A hátán a vonalak barázdákat kezdtek formálni.
- Atyaisten! - mondta Edward.
- A laboratóriumon kívül sehol nem érek sokat. Így nem mehetek sehova, semmiféle nyilvános helyre.
- Tudsz... tudsz beszélni velük, mondd meg nekik, hogy lassítsanak. - Tüstént tudatára ébredt, hogy milyen nevetségesen hangzik, amit mondott.
- Igen, tényleg tudok, de ez még nem jelenti azt, hogy hallgatnak is rám.
- Azt hittem, te vagy az istenük.
- Azok a fejesek, akik az idegsejtjeimhez kapcsolódnak. Ők a kutatóik, vagy legalábbis ezt a funkciót töltik be. Tudják, hogy vagyok, hogy mi vagyok, de ez még nem jelenti azt, hogy meg tudták győzni a hierarchia magasabb szintjeit.
- Szóval vitatkoznak?
- Valami ilyesmi: - Összehúzta magán a köntöst, felállt, és az ablakhoz ment. Úgy kukucskált ki rajta, mintha várna valakit. - Semmim nem maradt, csak ők. Ők nem félnek, Edward. Soha életemben nem éreztem magam ilyen közel senkihez és semmihez. - Megint kiült az arcára az üdvözült mosoly. - Felelős vagyok értük. Én vagyok az anyjuk. Tudod, az utolsó néhány napig még nevet se adtam nekik. Pedig egy anyának el kell neveznie a gyermekeit, igaz? Edward nem válaszolt.
- Keresgéltem mindenfelé . . . szótárakban, lexikonokban, tankönyvekben, mindenütt. Aztán egyszer csak eszembe jutott. “Noociták" - az elme görög nevéből. “Noos." Kicsit baljósan hangzik, nem? Mondtam Bernardnak. Úgy látszott, jó névnek tartja...
Edward elkeseredetten a magasba emelte a karját.
- Nem tudhatod, mit akarnak csinálni! Azt mondod, olyanok, mint egy civilizáció...
- Ezer civilizáció!
- Igen, és tudjuk, mi mindent műveltek a civilizációk. Háborúk, a környezet... - Szalmaszálakba kapaszkodott, megpróbálta megfékezni a pánikot, amely egyre erősebben úrrá lett rajta, mióta csak megérkezett. Nem állt hatalmában megbirkózni azzal az iszonyatos valamivel, ami folyamatban volt. De Vergilnek sem. Vergil volt a legutolsó ember a világon, akire Edward jelentős ügyekkel kapcsolatban azt mondta volna, hogy jól átlátja őket, és bölcsen gondolkodik róluk.
- De hát egyedül csak én kockáztatok - mondta Vergil.
- Ezt nem tudhatod. Jesszusom, Vergil, csak nézd meg, mit művelnek veled!
- Elfogadom - mondta Vergil sztoikusan.
Edward úgy rázta meg a fejét, mint aki beismeri a vereségét.
- Oké. Bernard ráveszi a Genetront, nyissák meg újra a laboratóriumodat, beköltözöl, kísérleti nyúl leszel. És aztán?
- Jól bánnak velem. Több lettem a régi jó Vergil I. Ulamnál. Galaxis vagyok, szuperanya.
- Úgy érted, szuper-bacilusgazda. Vergil ezt vállat vonva el is ismerte. Edward érezte, hogy összeszorul a torka.
- Nem tudok segíteni rajtad - mondta. - Nem tudok beszélni veled, nem tudlak meggyőzni, nem tudok rajtad segíteni. Pont olyan makacs vagy, mint mindig. - Ez szinte jóságosan hangzott: a “makacs" szóval nem lehetett leírni Vergil magatartását. Megpróbálta tisztázni, mit is akar mondani, de csak dadogni tudott. - Mennem kell - sikerült végre kinyögnie. - Itt semmi hasznosat nem tehetek.
- Azt hiszem, nem - bólintott rá Vergil. - Ez nem lehet könnyű. - Nem, nem könnyű - nyelt nagyot Edward. Vergil előrelépett, és mintha a vállára akarta volna tenni a kezét. Edward ösztönösen visszahőkölt tőle.
- Szeretném, ha legalább te megértenél - eresztette le Vergil a
karját. - Ez a legnagyobb dolog, amit életemben valaha csináltam. Elfintorodott. - Nem vagyok biztos benne, meddig tudok még szembenézni vele, akarom mondani, fölnézni rá. Azt se tudom, megölnek-e vagy sem. Azt hiszem, nem. A feszültség, Edward . . .
Edward az ajtó felé hátrált, és a kilincsre tette a kezét. Vergil arcára, melyre az előbb egy pillanatra ráncokat szőtt a kínzó szorongás, visszatért az üdvözült mosoly.
- Hé! - mondta. - Figyelj csak. Ezek...
Edward kinyitotta az ajtót, és kiment, aztán keményen becsapta maga után. Gyorsan a lifthez ment, és megnyomta a földszint gombját.
Percekig álldogált az üres előcsarnokban, megpróbált úrrá lenni a lihegésén. Megnézte az óráját: reggel kilenc órát mutatott.
Kire lenne Vergil hajlandó hallgatni?
Vergil elment Bernardhoz. Talán most Bernard az a tengely, amelyen az egész szituáció megfordulhat. Vergil úgy állította be a dolgot, mintha nemcsak meggyőzte volna Bernardot, hanem az érdeklődését is sikerült volna felkeltenie. Az olyan tekintélyes emberek, mint Bernard, nem biztatják a Vergil Ulamokat, csak ha úgy érzik, hogy ez érdekükben áll. Miközben átfurakodott a ház üvegezett dupla ajtaján, elhatározta, hogy utána fog járni a dolognak.
Vergil a nappali kellős közepén feküdt a földön, széttárta kezét-lábát, mint akit keresztre feszítettek, és nevetett. Aztán kijózanodva feltette magának a kérdést, milyen benyomást tehetett Edwardra, vagy ami azt illeti, Bernardra. Nem fontos, döntötte el végül. Semmi sem fontos, csak az, ami belül megy végbe, a belső univerzumában.
-	Mindig is nagy ember voltam - mormolta Vergil. 
MINDEN
Igen, most minden vagyok 
MAGYARÁZD MEG
Mit magyarázzak meg? 

EGYSZERŰ DOLGOKAT

Aha, képzelem, milyen nehéz felébredni. De hát megérdemlitek, hogy nehéz legyen. Az istenverte ősöreg DNS végre felébred. 

BESZELTÉL A MÁSIKKAL

Micsoda?
SZAVAK * KOMMUNIKÁCIÓ * KÖZÖS KÜLSŐ TESTSZERKEZETTEL * EZ TELJESSÉG * TOTALITÁS BELÜL * KÜLSŐ HASONLÓ

Nem értem. Nem világos.
Odabenn csönd, de meddig? Nehéz érzékelni az idő múlását, percek és másodpercek alatt órák és napok múlnak. A noociták felgyorsították agyának óráját. De mi még?
TE * INTERFACE * VAGY * KÜLSŐ ÉS BELSŐ KÖZÖTT * ÁLLSZ. EZEK HASONLÓAK

Külső és belső? Ó, nem.

KÜLSŐ * KÖZÖS TESTSZERKEZET * HASONLÓ

Edwardra gondoltok, ugye? Igen . . . közös testszerkezet hasonló. 

EDWARD ÉS MÁSIK BELSŐ SZERKEZET HASONLÓ / AZONOS

Ó, igen, azonos, kivéve benneteket. De... igen, Candice jobban van már? Az éjjel nem volt jól.
Erre a kérdésre nem jött válasz. 

KÉRDÉS

Edwardban nem vagytok. Senkiben sem. Candice-nek nincs semmi baja? Egyedül mi vagyunk. Én teremtettelek benneteket. Rajtunk kívül senkiben nem vagytok.
Mélységes, feneketlen csend.
Edward a modern művészetek La Jolla-i múzeumához hajtott, aztán átvágott a kibetonozott téren a bronz ivókút mellett a telefonfülkéhez. Az óceán felől köd szállongott: elhomályosította a Tengeri Szent Jakab templomának krémszínűre vakolt spanyolos homlokzatát, és vízcseppeket terített a falevelekre. Bedugta a telefonba hitelkártyáját, és a Genetron Inc. számát kérte a tudakozótól. A gépi hang hamar válaszolt, tárcsázni kezdett.
- Kérem, kapcsolja nekem dr. Michael Bernardot - mondta a titkárnőnek.
- Ki keresi, kérem?
- Az üzenetközvetítő szolgálata. Sürgős hívása van, és úgy látszik, a kijelzője nem működik.
Néhány perces feszült várakozás után Bernard fölvette a telefont. - Ki a fene az? - kérdezte csöndesen. - Nincs üzenetközvetítő szolgálatom.
- Edward Milligan vagyok, Vergil Ulam barátja. Azt hiszem, meg kellene beszélnünk bizonyos problémákat.
Erre hosszú csend következett a vonal másik végén.
- Maga a Mount Freedomban van, ugye, dr. Milligan? - Igen.
- Onnan beszél? - Nem.
- Ma nem tudom fogadni. Holnap reggel megfelelne? Edwardnak átvillant az agyán a hosszú autóút, oda-vissza, az elpocsékolt idő, az aggódó Gail. Mindezt piti dolognak érezte.
- Igen - mondta.
- Akkor kilenckor, a Genetronnál. North Torrey Pines Road 60895.
- Remek.
A kocsijához ballagott a reggeli szürkeségben. Miközben kinyitotta az ajtaját, és becsusszant az ülésbe, hirtelen eszébe jutott valami. Candice az éjjel nem ment haza.
De aznap reggel a lakásban volt.
Vergil hazudott felőle, annyi biztos. Milyen szerepet játszhat a lány?
És hol van?