10.

Edward megborotválkozott ősrégi késével, amelyét éppen az ilyen szükséghelyzetekre tartogatott az íróasztala fiókjában, megnézte magát az orvosi öltöző tükrében, és kritikusan megdörzsölgette az arcát: diákéveiben rendszeresen ezt a borotvát használta, szenvelgésből, azóta viszont ritkán volt rá alkalma, és ez meg is látszott az arcán: három helyen is megvágta magát, és a vágást timsóval és papírzsebkendő-fecnikkel húzta össze. Megnézte az óráját. Kezdett kimerülni az elem. Elhalványultak rajta a számok. Dühösen megrázta, mire a folyadékkristály kitisztult: reggel fél hét volt. Gail már fönn van, készül az iskolába.
Bedobott két negyeddollárost az orvosi társalgó nyilvános telefonjába, aztán a köpenye zsebében lévő ceruzák és tollak közt matatott.
- Halló?
- Gail, Edward vagyok. Szeretlek, és bocsáss meg.
- A telefonon egy testetlen hang várt. Lehet, hogy a férjem volt az. - Gailnak nagyszerű telefonhangja volt, Edward mindig csodálta. Akkor hívta először randevúra, látatlanban, amikor egy közös barátjuknál meghallotta a telefonból a hangját.
- Szóval...
- Továbbá Vergil Ulam telefonált, pár perccel ezelőtt. Nagyon szorongó volt a hangja. Évek óta nem beszéltem vele.
- Megmondtad neki . . .
- Hogy még a kórházban vagy. Persze. Ma is nyolckor kezdesz? - Ugyanúgy, mint tegnap. Két órám lesz hallgatókkal a laborban, aztán hat óra ügyelet az osztályon.
- Mrs. Burdett is telefonált. Esküszik rá, hogy a kis Tony vagy Antoinette fütyül. Ő hallja.
- És neked mi a diagnózisod? - kérdezte Edward vigyorogva. - Bélgáz.
- Mégpedig nagy nyomás alatt - tette hozzá Edward.
- Biztosan gőz is - mondta Gail. Nevettek, és Edward most kezdte érezni, hogy a reggel lassan valóságossá válik. Az éjszakai fantasztikum köde fölszállt, beszélgethetett a feleségével telefonon, és eltréfálkozhatott vele egy muzikális magzatról. Ez a normális. Ez az élet.
Ma este elviszlek valahova - mondta. - Egy Heisenberg-féle vacsorára. , - Az mi?
- Az a bizonytalanság - vágta rá Edward. - Tudjuk, hogy hova megyünk, de nem tudjuk, mit eszünk. Vagy fordítva.
- Csodálatosan hangzik. Melyik kocsival? - Természetesen a Quantummal.
- Te jó ég! Most állíttattuk vissza a mérföldmérőjét. - És kinyiffant?
- Psszt! Még működik. Csalunk. - Haragszol rám?
Gail csak hümmögött.
- Jobb lesz, ha Vergil ma a rendelési időben keres meg. Különben is, miért keresett? Meg akarja változtatni a nemét? - Ettől a gondolattól előbb kuncogni kezdett, aztán köhögni. Edward elképzelte, amin elfordítja a telefont, és legyezgeti a levegőt, mintha meg akarná tisztítani. - Bocs. Tényleg, Edward; miért?
- Bizalmas ügyben, szívem. Különben sem vagyok biztos benne, hogy tudom. Talán később.
Mennem kell. Hatkor. - Talán fél hatkor.
- Akkor én még videofilmeket bírálok. - El foglak rabolni.
- Drága Edward!
Edward a két tenyere közé fogta a hallgatót, és illetlenül belecuppogott, mielőtt letette. Aztán megdörzsölte az arcát, leszedte és gombóccá sodorta a papírzsebkendő-darabokat. Odaballagott a lifthez, és átment a Frankenstein pavilonba.
A labordiagnosztikai automata vidáman csilingelt, százával futtatták rajta végig az elemzendő vizsgálati anyagokat tartalmazó kémcsöveket. Edward leült a terminálhoz, és lehívta Vergil leleteit. A képernyőn oszlopok és számok jelentek meg. A gép sugallta diagnózis szokatlanul homályos volt. Az anomáliák kiemelten, vörös betűkkel jelentek meg a képernyőn.
24/c ser c szám 10000 limfoc/mm3 
25/x ser c szám 14500 limfoc/mm3
26/d ellenőrt. újraszáml. 15000 limfoc/mm3

DIAG (???) Melyek a kísérő fizikai tünetek? Ha az epe és a nyirokcsomók duzzadtak, akkor:
REDIAG: A páciens (neve adatállománya) súlyos fertőzés késői stádiumban.
Alátámasztja: Hisztaminszám, vérfehérjeszint (hívd le), fagocitaszám (hívd le)
DIAG (???) (vérminta nem értékelhető) : Ha vérszegénység, akkor ízületi fájdalmak, vérömleny, láz
REDIAG: Kezdődő limfocitás leukémia
Alátámasztja: Nem jól illeszkedik, a limfocitaszámon kívül más nem indokolja
Edward másolatot kért a leletről, mire a nyomtató szép csöndesen kiköpött magából egy számokkal sűrűn teleírt papírlapot. Végignézte, komoran ráncolta a homlokát, aztán beledugta a köpenye zsebébe. A vizeletlelet elég normálisnak látszott, de a vérkép semmihez nem hasonlított: ilyet még nem látott. A székletet meg sem kellett vizsgálnia, hogy eldöntse, mit kell tenni: ezt az embert be kell fektetni megfigyelésre a kórházba. Edward a rendelőjéből tárcsázta Vergil számát.
A második csöngetésre egy közönyös női hang válaszolt: - Ulam lakás, Candice beszél.
- Beszélhetnék kérem Vergillel?
- Mit mondhatok, ki keresi? - Szinte komikusan szertartásos volt a hangja.
- Edward. Ismer engem.
- Persze. Maga a doktor. Hozza rendbe. Hozzon rendbe mindenkit. - Eltakarta a hallgatót, és hetykén elkiáltotta magát: - Vergil! - Edward! Mi van? - szólalt meg Vergil, kissé lihegve.
- Szevasz, Vergil. Vannak bizonyos eredmények, nem nagyon határozottak. De beszélni akarok veled. Itt, a kórházban.
- Mit mondanak az eredmények?
- Azt mondják, hogy nagyon beteg vagy. - Marhaság.
- Én csak azt mondom neked, amit a gép mond. Magas limfocitaszám . . .
- Hát persze, az tökéletesen beleillik...
- És fehérjék és más hulladékok valami hátborzongató keveréke
lebeg a véredben. Hisztaminok. Olyan a vérképed, mintha haldokolnál valami súlyos fertőzéstől.
Vergil egy darabig hallgatott.
- Nem haldoklok - mondta végül.
- Azt hiszem, be kellene jönnöd, és másokkal is ellenőriztetned magad. És ki volt az a telefonban... Candice? Ő a...
- Nem, Edward, azért mentem hozzád, hogy te segíts. Senki más. Tudod, hogy vagyok a kórházakkal.
Edward komoran fölnevetett.
- Vergil, én nem vagyok kompetens ennek a megítélésére.
- Megmondtam neked, mi ez. Most csak segíts kézben tartani. - Ez őrültség, Vergil, baromság! Ne haragudj. Nekem nem tetszik ez a dolog. Remélem, megérted, hogy miért.
- Remélem, te is megérted, hogy én hogy érzem most magam. Valahogy fel vagyok dobva, Edward. És félek, nem is kicsit. És büszke is vagyok. Érthető ez?
- Vergil, én. . .
- Gyere el hozzám. Beszéljük meg, süssük ki, mit csináljunk. - Szolgálatban vagyok, Vergil.
- Mikor tudsz eljönni?
- Öt napig ügyeletes leszek. Talán ma este. Vacsora után. - De egyedül gyere, ne hozz senkit - mondta Vergil.
- Oké. - Lefirkantotta az útvonalat. Körülbelül hetvenperces lesz az út La Jollába; megmondta hát Vergilnek, hogy kilenc körül ott lesz.
Gail előbb ért haza, Edward fölajánlotta, hogy gyorsan összeüt valami kis vacsorát.
- Nem baj, ha máskor pótoljuk be a kiruccanást?
Az asszony komoran fogadta a hírt, és alig szólt valamit, miközben segített neki felaprítani a zöldféléket a salátához:
- Szeretném, ha megnéznél pár videót - mondta, oldalvást rápillantva vacsora közben. Az óvodásai már egy hete dolgoztak egy videós művészeti programon, és nagyon büszke volt rájuk.
- Lesz rá idő? - kérdezte Edward diplomatikusan. Mielőtt összeházasodtak, átvészeltek már néhány nehéz időszakot, egyszer majdnem szakítottak. Azóta, amikor nehézségek merültek fel, általában túlságosan is finomkodtak, szinte lábujjhegyen kerülgették a fő kérdéseket.

- Valószínűleg nem - ismerte el Gail. Felszúrt a villájára egy darabka nyers cukkínit. - Ezúttal mi a baj Vergillel?
- Ezúttal?
- Igen. Csinálta már ezt azelőtt is. Amikor a Westinghouse-nál dolgozott, és az a szerzői jogi zűrje volt.
- Szabadúszóként dolgozott nekik. - Aha. Most mit akar tőled?
- Még abban sem vagyok biztos, hogy mi a problémája - mondta Edward. Válasza kitérőbbre sikerült, mint ahogy szerette volna.
- Titok?
- Nem. Talán. De hátborzongató. - Beteg?
Edward félrebiccentette a fejét, és széttárta a kezét: ki tudhatja? - Nem akarod elmondani nekem?
- Most nem. - Edward engesztelőnek szánt mosolya nyilvánvalóan csak ingerelte az asszonyt. - Megkért rá, hogy ne mondjam el. - Téged is bajba juttathat?
Edward ezen még nem gondolkodott. - Nem hiszem - mondta.
- Mikor jössz haza?
- Mihelyt tudok. - Megsimogatta ujjai hegyével Gail arcát. - Ne haragudj rám - kérte halkan.
- Ó, dehogy - felelte az asszony nyomatékosan. - Azt soha. Vegyes érzelmekkel indult el a kocsin La Jolla felé. Valahányszor Vergil állapotára gondolt, mintha átlépett volna egy másik univerzumba, ahol megváltoztak a szabályok, és nem volt biztos benne, van-e akár csak halvány sejtelme is a dolog kimeneteléről.
A La Jolla Village kijáratnál letért az autópályáról, és a Torrey Pines Roadon hajtott be a városba. A kanyargós, lejtős utcákon szerény és méregdrága családi házak osztoztak a telkeken két-három emeletes bérházakkal és öröklakásos épületekkel. Hűvös volt az éjszakai levegő, a biciklisták meg az örökös kocogók élénk színű melegítőket húztak. A város még ebben a késő esti órában is teli volt sétálókkal és testedzőkkel.
Könnyen talált parkolóhelyet, és ügyesen beállt a Volkswagennel. Miután lezárta az ajtót, beleszimatolt a tengeri levegőbe, és azon tűnődött, vajon megengedhetnék-e maguknak Gaillel, hogy kiköltözzenek ide. Ijesztően magas lenne a bér, és sok időt venne el a közlekedés. Úgy döntött, hogy ennyire nem vonzza a társadalmi státus. De azért a környék kellemes volt - a Pearl Street 410. nem volt ugyan a legjobb hely a városban, de egyelőre ezt sem engedhette volna meg magának. Vergil egyszerűen ilyen volt: mindig az ölébe hullottak az afféle lehetőségek, mint ez az öröklakás. Ám amikor benyomta a földszinti berregő gombját, oda lyukadt ki, hogy neki ugyan nem kellene Vergil szerencséje, ha az együtt jár a többivel.
A liftben jellegtelen zene szólt, a kis hologramklipek eladó öröklakásokat, különféle termékeket és jövő heti társadalmi összejöveteleket reklámoztak. A második emeleten XV. Lajos stílusú bútorok utánzatai és márványlapos aranyozott tükrök között ment az ajtóig.
Vergil az első csöngetésre ajtót nyitott, aztán csak intett, hogy jöjjön be. Hosszú ujjú kockás köntöst és posztópapucsot viselt. Kialudt pipáját szorongatva bevezette a nappaliba, aztán leült, de nem szólt semmit.
- Valami fertőzésed van - ismételte meg Edward, és megmutatta Vergilnek a számítógép kinyomtatta leletet.
Igen? - Vergil gyorsan átfutotta a papírt, aztán letette az üvegezett kávézóasztalkára.
- A gép ezt mondja.
- Aha. Nyilvánvalóan nincs felkészülve efféle furcsa esetekre. - Talán nem, de én azt tanácsolom...
- Tudom. Sajnálom, de kénytelen leszek goromba lenni. Mi a fenét tehet értem egy kórház? Ezzel az erővel elvihetnék egy számítógépet egy csorda vademberhez, hogy javítsák meg. Ezek a számok... az biztos, hogy mutatnak valamit, csak éppen nem tudjuk, mit. Edward levetette a kabátját.
- Ide figyelj, most aggodalomba ejtettél-mondta Vergil, és lassan megváltozott az arckifejezése. Valamiféle zaklatott szépség ült ki az arcára, a mennyezet felé fordította a tekintetét, és összecsücsörítette a száját.
- Candice hol van?
= Elment valahová. Mostanában nem jövünk ki valami jól egymással.
- Tudja?
Vergil gúnyosan elhúzta a száját.
- Hogyne tudná? Minden éjjel lát meztelenül - mondta, de közben elfordult. Hazudott.

- Be vagy szíva?
Vergil a fejét rázta, aztán lassan bólintott. - Fülelek - mondta.
- Mire?
- Nem tudom. Hangokra. Nem is hangokra. Olyan, mint a zene. A szívem, az összes véredényeim, a vér súrlódása az artériákban meg a vénákban. Aktivitás. Zene van a véremben. - Panaszosan nézett Edwardra. - Milyen ürügyet mondtál Gailnek?
- Tulajdonképpen semmilyet. Csak annyit, hogy bajban vagy, és el kell jönnöm hozzád.
- Itt tudsz maradni?
- Nem. - Gyanakodva nézett körül a lakásban, hamutartókat, kis papírcsomagokat keresett.
- Nincs bennem kábszer, Edward - mondta Vergil. - Lehet, hogy tévedek, de úgy érzem, valami nagy dolog történik. Azt hiszem, kezdenek rájönni, hogy ki vagyok én.
Edward leült vele szemben, és feszülten figyelte. Vergil mintha észre se vette volna, teljesen lekötötte a figyelmét valami belső folyamat.
- Van egy kis kávéd? - kérdezte Edward. Vergil a konyha felé intett. Edward megtöltött egy pitlit vízzel, felforralta; aztán előszedett egy üveg neszkávét a negyedik szekrényből, amelybe bekukkantott. Csészével a kezében ült vissza a helyére. Vergil előre-hátra billegette a fejét, tágra volt nyitva a szeme.
- Te mindig tudtad, mi akarsz lenni, nem? - kérdezte Edwardtól. - Többé-kevésbé.
- Ügyes lépések. Szülész lettél. Soha egy téves lépés. Én más voltam. Céljaim voltak, de irányom nem. Mint egy térkép, amelyen nincsenek utak, csak leendő helyek. Csak magammal törődtem, szartam mindenre. Még a tudományra is. Az is csak eszköz volt. Meg vagyok lepve, hogy ilyen messzire jutottam. - Megmarkolta a szék karfáját. - Ami meg anyámat illeti . . . - tisztán érződött a hangjában a feszültség-az anyám boszorkány. Boszorkány, kísértetszülő. Váltott gyerek. Ahol apró dolgok nagy változásokat hoznak.
- Valami baj van?
- Beszélnek hozzám, Edward. - Lehunyta a szemét.
- Jesszusom! - szakadt ki jobb híján Edwardból. Eszébe jutott, hátha beugratás az egész, és Vergil csak bolondot csinál belőle, meg
hogy Vergil mindig mennyire megbízhatatlan volt, de nem kerülhette meg: a diagnosztikai berendezések komoly tényeket mutattak.
Vergil egy negyedóra hosszat mintha aludt volna. Edward megnézte a pulzusát: erős volt .és szabályos; megtapogatta a homlokát kissé hűvös volt-, aztán csinált magának még egy kis kávét. Már-már fölvette a telefont, csak még nem tudta eldönteni, Gailt hívja-e vagy a kórházat, amikor Vergilnek remegni kezdett a szemhéja, kinyitotta a szemét; és Edward szemébe nézett.
- Nehéz megérteni, pontosan mit is jelent számukra az idő - mondta. - Talán három-négy napjukba tellett, amíg megfejtették a nyelvet, az alapvető emberi fogalmakat. El tudod ezt képzelni, Edward? Még csak nem is tudták. Azt hitték, én vagyok a világegyetem. De most már nyomon vannak. Utolértek. Éppen most. - Felállt, keresztülvágott a bézsszínű szőnyegen az elfüggönyözött ablakhoz, aztán ügyetlenül a függöny mögé nyúlt, megkereste a zsinórt, és széthúzta. Az ablakból néhány fénysugár szűrődött ki az éjszakai tenger végtelenségére. - Kutatók ezreinek kell az idegsejteimhez kapcsolódniuk. Átkozottul jól dolgoznak, tudod, különben teljesen tropára mentem volna. Finoman. Változásokat hoznak létre.
- A kórházba - mondta Edward rekedten. - Kérlek, Vergil, most rögtön.
- Mi a fenét tud csinálni a kórház? El tudsz képzelni bármiféle módszert, amivel a sejteket ellenőrizni lehetne? A saját sejtjeim. Ha ártanak nekik, nekem ártanak.
- Gondolkodtam rajta. - Valójában az ötlet éppen akkor villant fel az agyában, biztos jeleként annak, hogy kezdett hinni Vergilnek. Az actinomycin megköti a DNS-t, és megállítja az átírását. Így le tudnánk őket lassítani... és azzal biztosan felborulna az a biologika, amiről beszéltél.
- Allergiás vagyok az actinomycinre. Megölne.
Edward a kezére bámult. Ez volt a legjobb ötlete, ebben biztos volt.
- Végezhetnénk néhány kísérletet, kideríthetnénk, hogy működik az anyagcseréjük, miben különbözik más sejtekétől. Ha izolálni tudnánk egy tápanyagukat, amelyből többre van szükségük, kiéheztethetnénk őket. Talán még a sugárkezelés is.

- Ami nekik árt - fordult Vergil Edward felé -, az nekem is árt. A nappali kellős közepén állt, széttárta a karjait. A köntös szétnyílt, kivillant alóla a lába és a felsőteste, de árnyék borította, részleteket nem lehetett kivenni rajta. - Nem vagyok benne biztos, hogy meg akarok-e szabadulni tőlük. Nem csinálnak semmi rosszat.
Edward lenyelte csalódottságát, és megpróbálta féken tartani hirtelen dühét, de ettől csak még dühösebb lett.
- Honnan tudod?
Vergil csak a fejét rázta, aztán fölemelte a mutatóujját.
- Most azt próbálják megérteni, mi a tér. Kemény dió számukra. A távolságokat a vegyi anyagok koncentrációjára bontják le. Számukra a tér az ízek intenzitásának a skálája.
- Vergil...
- Hallgass meg, Edward, és gondolkodj ! - Izgatott volt a hangja, de fegyelmezett. - Valami történik bennem. Beszélgetnek egymással, a fehérjéikkel meg a nukleinsavaikkal, a folyadékokon és membránokon át. Kialakítanak valamit... talán vírusokat... hosszú üzeneteket személyiségvonások vagy biologika továbbítására. Plazmidszerű struktúrákat. Összeáll a dolog. Részben így programoztam őket. Talán ez az, amit a te géped fertőzésnek nevez . . : ez a sok új információ a véremben. A csevegésük. A többi egyedek íze. Egyenrangúak. Feljebbvalók. Alárendeltek.
- Vergil, én meghallgatlak, de...
- Ez az én műsorom, Edward. Én vagyok az univerzumuk. El vannak képedve ettől az új nagyságrendtől. - Leült, és egy darabig újra elhallgatott. Edward a széke mellé guggolt, és felhúzta a karján a köntös ujját. Vergil karját fehér vonalak szelték keresztülkasul.
- Mentőt hívok - mondta Edward, és a telefon felé nyúlt.
- Nem! - kiáltott Vergil, és kihúzta magát ültében. - Megmondtam, hogy nem vagyok beteg, és ez az én műsorom. Mit tudnának velem csinálni? Kész kabaré lenne.
- Akkor én mi a fenét csinálok itt? - kezdett dühbe gurulni Edward. - Semmit nem tudok tenni. Én is csak egy vadember vagyok, de mégis hozzám jöttél...
- Te a barátom vagy - szögezte rá Vergil a tekintetét. Edwardnak az a nyugtalanító érzése támadt, hogy nemcsak Vergil figyeli. - Azért
hívtalak ide, hogy ne legyek egyedül. - Fölnevetett. - Bár tulajdonképpen nem vagyok egyedül, igaz?
- Fel kell hívnom Gailt - mondta Edward, és a telefon felé nyúlt.
- Gailt, persze. De ne mondj neki semmit. - Ugyan. Abszolúte serlimit.