NNCL1623-571v1.0

Jeffrey Stone
A hajnal lovagja
(Regény)

PHOENIX KÖNYVKIADÓ-CHERUBION KFT. DEBRECEN

A sorozatban eddig megjelent:
Jeffrey Stone: Harc az Éj Kövéért 
Andre Norton: A csillagember fia
David Gray: Worluk átka
Nemere István: A téridő istenei
Jeffrey Stone: Az Éj Kardja
Philip Jósé Farmer: Szeretők
Robert E. Howard: Barbárok és varázslók
Poul Anderson: Az idő folyosói
Jeffrey Stone: Az Éj Istene
Robert E. Howard: A zsoldos barbár
Nemere István: Kozmikus összecsapás
Jack Vance: A Klau rabszolgái
Nemere István: Istenek harca
Jeffrey Stone: A Hajnal Lovagja

A sorozat előkészületben lévő kötetei:
Andrew Hall: Titkok világa
Andre Norton: Időügynökök
Jeffrey Stone: A Hajnal Királynője
Andrew Hall: A Fekete Szigetek sárkányai

Eredeti cím: The Knight of the Dawn © by Jeffrey Stone, 1991 All rights reserved!
A borítón Szendrei Tibor festménye

John Caldwellnek,
aki megmutatta, hogy még a Skandar Graun-féle
rokonszenves hősök is halandók...

HU ISSN 0865-2953 ISBN 963 7457 18 6
Hungarian translation ©Cherubion Kft., 1991
Felelős kiadó:
Nemes István és Hajjá Attila ügyvezető igazgatók
Szedte és tördelte a Cherubion Könyvkiadó
Nyomdai előkészítés: Hajjá & Fiai Kft.
Nyomta az Alföldi Nyomda
A nyomdai megrendelés törzsszáma: 4374.66-14-2
Felelős vezető: Szabó Viktor vezérigazgató
Terjedelem: 7 (A/5) ív Készült Debrecenben, 1991-ben

Prológus

- Silver úr! - hallotta a part felől. - Kérem, álljon meg! Beszakadhat!

Leon hason feküdt a jégen. Míg megpihent, megkockáztatott egy pillantást hátrafelé. A gyülekező köd ellenére jól látta a postamester kissé görnyedt alakját. A domboldalon a falu irányából homályos alakok özönlöttek a tó felé. Ködszellemek.

Teste melegétől a megbízhatatlan vastagságú jég olvadozni kezdett, félő volt, hogy beszakad. A hűvös szél apró jégszilánkokat sodort a férfi bal fülébe. Leon hason csúszva folytatta útját. A fehér felületen a villódzó, lila fényjelenség egyre kísértetiesebben lüktetett.

Leon idegesen nyalta meg a szája szélét. Micsoda csodálatos déjá vu! Ha kiderül, hogy ez megint csak álom... Nem, az arcátlanság lenne a Sors Könyvének arctalan írójától!

Öt év! Öt keserves év telt el azóta, hogy magához tért a kómából. És ez alatt a hatvan hónap alatt maga sem tudta eldönteni, vajon Cherubion tényleg csak álom volt-e. Még ha álom lett volna is csupán, szíve elviselhetetlenül sajgott Chlovia után, és sóvárogva gondolt az együtt töltött mozgalmas időszakra. Le Sentierben ismét csak alkalmi tanítóként tengette életét, és a hétköznapok visszaszürkítették azzá, aki eredetileg volt. Meglassult, az öt év alatt tízet öregedett, haja deresedni kezdett, negyvennek látszott, pedig még alig múlt harminc. Lassan hozzászokott a gondolathoz, hogy Cherubion csak az ő fejében létezett. Ám álmai rendszeresen visszatértek oda, és gyakorta kapta magát azon, hogy nyitott szemmel e mesebeli világról ábrándozik. Ám egy csapásra mindez megszűnt mese lenni...

A kocsmában poharazgatott állandó ivócimboráival, várta, hogy az alkony rátelepedjen a kisvárosra, s az alkohol jótékony mámora lilás ködbe borítsa agyát. Ám amikor a pizzásfiú azzal a hírrel rontott az ivóba, hogy egy lila UFÓ szállt le a tó jegére, Leon egy csapásra kijózanodott. A fényképezőgépeikért kapkodó japán turistákat megelőzve elsőnek rontott ki a kocsmából, s a hírt hozó fiú legnagyobb felháborodására, a pizzahordó triciklin száguldott le a tópartra. S a lila csillag valóban ott volt! Leon eszelős örömmel, kalimpáló szívvel indult meg a jelenség felé. Csakúgy, mint már egy hasonló alkalommal. Légyen az bármi is!

Megrázkódott. A tó közepe felé pislogott, ahol a lila fényfolt lüktetett. A jelenség egyre tágult. Átmérője növekedett, de a színe halványult; már-már át lehetett látni rajta. Leon szívverésének ritmusára lüktetett, minden dobbanására több centit tágult, és megperdült a tengelye körül. Ahol alja a tó fagyott felületével érintkezett, kásás lett a jég.

Leon habozás nélkül tolta előre testét. A jég ropogni kezdett alatta. Leon felkiáltott, és minden erejét összeszedve előredobta magát. Egy pillanatra totális lilaság burkolta be. Szédítő színek kavarogtak, minden megmerevedett, és ugyanakkor, amikor Leon úgy érezte, hogy menthetetlenül a jég alá került, lába valami keménynek ütközött.

1.

Sziklabarlangban találta magát, füstölgő fáklyák libegő fényében, egymásnak ütődő fémek csattogásában, hörgésben, üvöltésben: valami kegyetlen csata kellős közepén. Egy hajítóbárd repült pörögve a feje felé...

Leon rekedten felkiáltott. Az elzúgó bárd szinte horzsolta őszes halántékát.

Hosszúkás, trapéz alakú, egyik végén hat méter, a másikon legalább tíz méter széles, harminc méter hosszú barlang keskenyebbik végében állt. A barlang nem közönséges barlang lehetett; szabályos közönként fáklyák világították meg, és a túlsó, tágasabb végében, még több fáklyától megvilágítottan, egy hatalmas téglalap alakú bazaltoltár emelkedett. A harc sűrűje ezen oltár környékén dúlt. Megközelítőleg húszan állták még a sarat, és legalább háromszor annyian hevertek vérükbe fagyva. A küzdelem a végkimeneteléhez közeledett. A balta eldobója, egy csurom vér, félmeztelen óriás, nem ronthatott Leonra, mert egy fém mellvértet viselő, ádáz tekintetű, alacsony, szőrös kunigaami rontott rá, hatalmas pörölyét két kézre fogva.

Leon kábultan nézett körül.

Egy magas, karcsú, fekete hajú, bőrruhás szépség állt legközelebb hozzá, kissé félrevonultan a csatától; kesztyűs kezében megsárgult bőrtekercset tartott, a másikban vékony vívótőrt. A lenyűgöző szépség éjfekete szeme Leonra villant, a keskeny ajkakat egyetlen szó hagyta el:

- Ölj!

Leonnak nem sok ideje volt töprengi e szó jelentésén. Fekete csuhás, nagydarab, szőrös férfi rontott rá ormótlan fabunkóját lengetve. Kunigaami! Leon egy szempillantás alatt felmérte, hogy kitérni előle semmi esélye. Előrelendült. A bunkó késve suhant. Túl közel kerültek egymáshoz, testük összecsapódott. Leon az arcában érezte a fickó bűzös leheletét. Ösztönösen lefejelte. A kunigaami üvöltve tántorodott meg. Leon alattomos mozdulattal felrántotta izmos combját, és iszonyatosan ágyékon térdelte ellenfelét. Majd amikor az a fájdalomtól meggörnyedt, összekulcsolt két kezével lesújtott a tarkójára. A kunigaami elterült a sziklapadlón, akár egy letaglózott ökör.

Az öt éve rozsdásodó Leon Silvert hirtelen elragadta a harci láz. Azt sem tudta, ki ki ellen harcol, az sem érdekelte, miért. Nekirontott az első útjába kerülőnek. Puszta kézzel.

Ez a kiszemelt ellenfél, egy fekete köpenyes, nyurga, nyakigláb férfi, aki vékony vívótőrével épp ekkor nyársalt fel egy kövér, bőrvértes eemsi nőstényt, a lábdobogás hallatán megperdült. Higgadt, kék szeme rávillant a rárontó Leonra, és megrökönyödés ült ki az arcára. Hát igen, a víztől csöpögő, hegymászóbakancsos, farmeres, kék sípulóveres, eltorzult arcú Leon Silver nem akármilyen látványt nyújtott!

A sovány férfi még a vívótőrét is leengedte megrökönyödésében.

Leon diadalittasan felordított. Ám az üvöltés a torkára fagyott, mert a fekete köpenyes háta mögül rettenetes fej kandikált ki. Hatalmas, kutyaszerű fej, iszonyatos agyarakkal. Egy vérszomjas farkas! Csakhogy ezt a farkast orra hegyétől a farkáig csillogó pikkelyek borították. Egy chorald!

Most azonban még az ijedtség sem állította meg Leont. Egyenesen nekirontott a megdermedt férfinak, és ledöntötte a lábáról. Az égimeszelő az utolsó pillanatban kilábalt meghökkenéséből, próbált védekezni, de a vívótőrt már nem volt ideje felemelni. Mindketten átestek a méternyi magas, pikkelyes fenevadon, és egymás torkát markolászva henteregtek a földön. A rettenetes farkas vinnyogva, bozontos farkát behúzva menekült.

Leon, jobbat nem tudván, ellenfele fülébe mélyesztette a fogait, mintha le akarná harapni. A fekete köpenyes fickó ordított, mintha nyúznák. Valamivel távolabbról a szép nő dühös sikoltása hallatszott.

- Ne őt, te ostoba!

Leon egy pillanatra eltátotta a száját, és ez elég volt ellenfelének, hogy kirántsa vérző fülét, kicsússzon alóla, és ellökje magától. Leon hátratántorodott, és olyan sietve akart támadni, hogy a lendülettől megbotlott saját lábában, és nekiesett annak a mellvértes kunigaami törpének, aki a félmeztelen harcossal hadakozott. A kunigaami épp e pillanatban akarta bezúzni roppant pörölyével térdre rogyó ellenfele koponyáját. Ám a hátulról jött orvtámadás kimozdította súlypontjából, és pörölye iszonyatos erővel csapódott a barlang falának. 

Szilánkok röpültek, szikranyaláb pattant.

A már több sebből vérző, félmeztelen harcos kihasználva e lehetőséget, alulról felfelé döfött hosszú tőrével, be a buzgó kunigaami törpe mellvértje alá. Vér buggyant a páncél alól. A törpe szája kinyílt, mintha mondani akarna valamit. Nem mondott. A hosszú kés szinte kizsigerelte. Leon dermedten bámult a kunigaami törpe szakállas arcába. Fekete körszakáll, mely csúcsosan végződik az állon, s kissé balra ferdülő orr. A fekete szempár a mennyezetre mered. A fenébe, ez miatta történt! A kunigaami összerogyott, és súlyos páncélja maga alá temette több sebből vérző ellenfelét. A félmeztelen harcos kétségbeesetten próbált kikászálódni a kisebb, ámde mégis súlyos test alól. Leon lendületből állon rúgta. A férfi elalélt.

- Ölj! - hangzott a szép nő rikoltása. - Ölj, démon! - Leonnak nem volt ideje gondolkodni. Az oltár felől most egy kövér, dupla tokájú, láncinges férfi rontott felé, széles karddal a kezében. Inkább kunigaaminak látszott, mint eemsinek, de ezt nem lehetett biztosan megállapítani. Leon kicsavarta a tőrt az eszméletlen félmeztelen harcos kezéből, és ügyes mozdulattal támadója felé hajította. A láncinges lebukott. A kés pörögve zúgott el a böhöm fickó feje fölött, és beleállt egy három ellenféllel hadakozó, selyeminges ifjú hátába.

A szép nő torka szakadtából szitkozódott.

A láncinges harcos ordítva rontott előre.

- A francba!

A széles pengéjű kard vízszintesen suhant derékmagasságban. Leon hátraszökkent. Ssh! A kard hegye horzsolta a hasát, felszakította kötött kék pulóverét. A hájas láncinges most két kézre fogta a fegyverét, elegáns félköríves mozdulatot tett, és felülről lefelé sújtott. Leon ismét hátraugrott. A kard majdhogynem lenyeste az orrát. Ismét csapásra emelkedett. Leon hátrálni kényszerült. Ám háta a barlang falának ütődött.

Nincs tovább!

A csata sűrűje jóval távolabb kavargott.

A hájas harcos felröhögött. Kardját a feje fölé lendítette. Aztán elernyedt, s a földre roskadt. 

Sh! Sh! Sh! A nyakából három vékony dobótű meredt ki.

Leon oldalra pillantott. A fekete köpenyes, nyakigláb férfi, akivel az előbb bírkózott, sanda tekintettel méregette. Kezében határozatlanul emelgetett még kéthárom dobótűt. A füle vérzett.

Leon bizonytalanul rávigyorgott, és esetlenül köszönetet intett. A nyurga férfi tehát barát.

Leon megrázkódott. Az este folyamán megivott sörök hatása még nem foszlott le róla teljesen, bár már a tó jegén teljesen kijózanodott a hideg szélben.

Kicsavarta a hájas harcos kezéből a széles pengéjű kardot, és ezt épp időben tette, mert újabb ellenfele érkezett: egy szőrös képű, lapos orrú kunigaami. Ugyanolyan fekete tógát viselt, mint Leon legelső ellenfele, fabunkója is hasonló volt.

A fickó bunkócsapása bal vállán találta, és Leon úgy érezte, mintha karja tőből leszakadt volna. Fél kézzel döfött előre a karddal, és inkább szerencsével, mintsem tudással, fegyvere a fekete tógás kunigaami gyomrába mélyedt. Ám az eldőlő test kicsavarta kezéből a kardot, és Leon ismét fegyvertelen maradt.

Ordítozás, fegyvercsörgés, halálsikolyok, szitkozódás töltötték be a barlangot.

Leon alig szusszant, máris azon kapta magát, hogy egy kétméteres, bőrvértes, fülig véres eemsi őt szemelte ki ellenfeléül. Leon először a haldokló kunigaami harcos mellkasából kiálló kard után nyúlt, aztán érezvén, hogy nem lesz ideje kirángatni azt, egy fáklya után kapott. Kitépte a tartójából, és félkörívesen csapott vele, hogy zord támadóját legalább egy pillanatra visszatartsa.

Az eemsi azonban nem foglalkozott azzal, hogy elhajoljon a fáklya elől. Egy csuklómozdulattal megsuhintotta kardját, és az éles fegyver kettészelte a fáklyát. Az égő vég a földre hullott. Leon ujjai csak egy fadarabot szorongattak.

- A francba! - mondta Leon immár másodszor, és ellenfele képébe vágta a facsonkot. - Meghalsz, rabló! - bömbölte az eemsi dühösen. Úgy magasodott fölé hatalmas testével, mint valami óriás.

Leon villámgyorsan alábukott, és szinte az eemsi hóna alatt bújva át az oltár felé futott. Mivel ő nem viselt semmilyen vértezetet, ellenfele pedig igen, jóval fürgébben mozgott, és elérte az oltárt, mely mellett már csak ketten harcoltak. Vasalt csizmás léptek dobogtak mögötte. Leon valami fegyvert keresve pillantott szét.

A kőoltár nem volt teljesen sima. A baloldali végét hosszúkás kőkoponya díszítette. A koponya homlokából egy kard vékony markolata állt ki; mintha valaki hatalmas erővel markolatig döfte volna belé a pengét. A lehetőség szinte kínálta magát.

Leon odaugrott, és megragadta a kardmarkolatot.

A bőrvértes óriás bősz röhögéssel rontott feléje.

Leon felkészült rá, hogyha nem tudja kirántani a kardot, gyorsan megkerülje a masszív kőoltárt. Ám a kard könnyen jött. Kicsusszant a kőkoponyából, akárha nemrég olajozták volna, sőt kissé zizegett és zöldesen izzott. Akárcsak egykor az Éj Kardja. Ez a kard azonban valamivel hosszabb volt, mint az Éjkard, és sokkal keskenyebb. Mintha egy másfél méter hosszú nyársat rántott volna ki. És ez a nyárs oly könnyű volt, de oly könnyű, hogy Leon attól rettegett, már a suhintástól összetörik. Már-már el akarta dobni, de ha ezt megteszi, ismét fegyvertelenül kell várnia a bőrvértes eemsi rohamát. Elszántan szembefordult vele.

A bőrvértesnek torkára fagyott a röhögés a kard láttán. Megdermedt futás közben, lábai megroggyantak, szeme kidülledt, ajkai szétnyíltak. Iszonyatos ordítás hagyta el az ajkát.

- Árulás!

Leon előredöfött. Kardja nem érte el az ellenfelét. És már nem is érhette, mert az eemsi elhajította széles pallosát, hátat fordított, és eszeveszett ordítással megfutamodott.

Leon egy pillanatig úgy érezte, valami iszonyatos szörny állhat a háta mögött, attól ijedt meg ennyire a vérszomjas fickó. Ám amikor ösztönösen hátrapillantott a válla fölött, csak a fekete barlangfalat látta. Meglódult, hogy üldözőbe vegye ellenfelét, az azonban futott, mint a nyúl. És iszonyodó ordítással iszkolt el az a két fekete tógás, kopasz kunigaami is, akik éppen a nyakigláb, tűdobáló, vívótőrös férfival és a szép, fekete nővel viaskodtak. És a harcoló felek egymás után futamodtak meg, fegyvereiket eldobálva, iszonyatos rettegéssel üvöltözve.

A barlang egy pillanat alatt kiürült. Csak a szép nő maradt, a nyakigláb egyén, Leon a zöldes színben izzó karddal, no meg az egyik sziklanyúlvány mögül riadt tekintettel kikandikáló pikkelyes farkasszörny.

Leon erősen zihált, és csodálkozva nézett először a menekülők után, aztán a kardra. Csak nem megint valami Éjkardhoz hasonlatos félelmetes csodafegyvert sikerült kifognia?

A fekete köpenyes égimeszelő gyors mozdulattal hüvelyébe dugta vívótőrét, és sietve végigjárta a földön heverőket. A még élő sebesültek torkát rendre elmetszette széles tőrével.

A fekete hajú, bőrruhás lány kecses szökellésekkel Leon felé iramodott.

- Gyorsan! - kiáltotta csengő hangon. - Dugd vissza a kardot! Siess!

- Mi? - lihegte Leon. - Ki vagy te, és... - A lány fekete szemében harag villant.

- DUGD VISSZA A KARDOT!

Leon sietve ugrott az oltárhoz. Felemelte a hosszú nyársat, hogy visszacsúsztassa a koponyába, ahonnan kihúzta, de a keze megdermedt mozdulat közben.

- Varázslat!

A lány idegesen nézelődött.

- Mi?

- Nincs hova dugni! Eltűnt a lyuk!

A nő szép arca eltorzult az iszonyattól. Felsikoltott, hátat fordított, és hanyatt-homlok rohanni kezdett a barlang keskenyebb vége felé.
- El innen! - sikoltotta. - El... különben...

Már el is tűnt egy keskeny barlangnyúlványban. Az égimeszelőnek sem kellett sok biztatás. Nyakába szedte nyurga lábait, és hátra sem nézve rohanni kezdett a lány után. Farkasa majd' leverte a lábáról nagy igyekezetében.

Leon értetlenül meredt a koponyára. És döbbenten fedezte fel, hogy a kőhalálfej őt bámulja! A fekete szemüregek vörösen izzani kezdtek, a száj lassan szétnyílt, és sírontúli csikorgás hagyta el.

Leon felordított, és futásnak eredt.

Még a sötét folyosó közepén utolérte, sőt, le is hagyta a lányt és az égimeszelőt. A páni félelemben iszkoló farkast is majdnem sikerült beérnie.

Észre sem vette, hogy a vékony kardot még mindig ott szorongatja a kezében. A kard azonban most nem izzott, szemernyi fényt sem bocsátott ki magából. Leon megbotlott, és majdnem hasra vágódott. Két követője nekiütközött, mindketten szitkozódtak. Leon mintegy tudat alatt konstatálta, milyen kellemes puha a bőrruhás szépség bizonyos részeken. Mindez persze csak később jutott eszébe. Jelen pillanatban csak a meneküléssel volt elfoglalva.

Az elhagyott barlang felől bődülés harsant. Leon nem szerette volna tudni, miféle iszonyatos túlvilági rémség torkából fakadt.

A sötét folyosó hamarosan véget ért, és verőfényes délután fogadta őket. Vaksin hunyorogtak az erős fényben, de iramuk nem lassult. Egy domb oldalán bukkantak ki a sötét üregből; a domb tetején otromba kőhalom látszott, ők inkább lefelé futottak.

A farkas már rég leért, és épp most ugrott be a dombot minden oldalról körülvevő sűrű erdőbe. A korábban futásnak eredt kunigaamiak szétszóródva rohantak a hosszúkás tisztás legtávolabbi csücske felé. Leon és két társa arrafelé rohantak, amerre a farkas eltűnt.

Most a nyurga, fekete köpenyes férfi szaladt elöl. Gémszerű lábaival irtózatosan hosszúakat lépett. Leon a kezdeti nagy pánikja után kissé elfáradt, s léptei akadozók lettek, még a szép lány is leelőzte. Leon nézte, ahogy a lány ott libeg előtte egyenletes, kecses szökellésekkel, akár egy antilop. Szép látvány volt.

Elérték a kékeszöld lombú, tűlevelű fákból álló erdő szélét, de nem álltak meg, csak percekkel később, egy tisztás szélén. Kimerülten, verejtékezve, lihegve meredtek egymásra.

A szép arcú lány haragosan vonta össze a szemöldökét, és Leonra förmedt.

- Miféle ostoba démon vagy te?!

- Démon? - lihegte Leon. - Leon Silver vagyok. Az Éj Kardjának... nem, már nem az!

A lány zavartan szemlélte, aztán vállat vont. Sima mozdulattal kibontotta a bőrtekercset, és olvasni kezdte.

- Rgenader tou arrgh... - kezdte mély torokhangon. - Rgenadre tou Lensver...

Leon úgy érezte, egész testében megremeg, és szédülni kezd. Homályosan érezte, hogy hirtelen jött rosszulléte összefüggésben van a lány érthetetlen szavaival.

- Megállj! Leon Silver vagyok!

A lány tétován felnézett a bőrtekercsből.

- Már csak egyetlen szót kell kimondanom, idegen, és visszatérhetsz az éteri létsíkra. Egyelőre eleget segítettél! - Ezt az utolsó szót jól érezhető, maró gúnnyal hangsúlyozta ki. - Mindketten jobban járunk, ha megszüntetem az igézetet. Visszajutsz...

- Kérlek, várj! - könyörgött Leon rémülten. Nem tudta, a lány tényleg képes-e visszaküldeni Le Sentierbe, de nem is akarta megkockáztatni ezt a lehetőséget.

- Nekem itt a helyem Cherubionban! Az én nevem Leon Silver!

- Lensver - bólintott a lány. - Tudom.

- Honnan?

A fekete szépség a fejét csóválta.

- Itt áll a tekercsben. A démonidéző varázslat varázsigéi... A megidézhető démon neve: Lensver.

Leon elbizonytalanodott.

- Démonnak tartasz?

- Hát... - sóhajtott a lány. - Démonnak bizony elég szerencsétlen vagy. Nem hinném, hogy a továbbiakban...

- Kérlek!

A lány bizonytalanul bámulta. A nyurga, szakállas fickó jött oda.

- Wuff eltűnt - morogta -, de látom a nyomait az ösvényen. Nagyon megijedhetett szegény jószág...

Visszafelé néztek a domb irányába, és valami sötét érzéstől mindhárman megborzongtak. 

Valami rettenetes van készülőben.

- Pihenünk pár percet, aztán futunk tovább. Éjfél előtt elérünk Borangba. Ott hajóra szállunk, és az Ungon lecsorgunk Mermunig. Bevallom, ma este nem szeretnék a fák közt éjszakázni.

- Én sem - morogta a lány.

Leon is erősen bólogatott. A nyakigláb most vette először igazán szemügyre; akárha egy lovat mustrálna.

- Ez meg honnan a csudából csöppent a barlangba? - A lány vállat vont.

- Az egyik bőrtekercsen találtam néhány igét. Azt láttam, hogy valamiféle idézés, de nem tudtam, miféle szörny jelenik meg. Ezt kaptuk... - Ezt olyan megvetően mondta, hogy Leon teljesen elkedvetlenedett tőle.

- Miért? - mondta szomorúan. - Talán nem harcoltam értetek?

- Na igen - vigyorodott el fanyarul a nyakigláb, és megtapogatta vérfoltos fülét. Fogak nyoma látszott rajta.

- Honnan tudtam volna, hogy nem vagy ellenség - morogta Leon. - És... arról a mellvértes kunigaami törpéről sem tehetek...

- Szegény Rastfer! - sóhajtott a nyakigláb. - Nekem kellett volna védenem a hátát.

- Az is figyelemre méltó volt, ahogy az ifjú Lydont egyetlen tőrdobással leterítetted! - sziszegte a lány csípősen. - A legügyesebb és leghűségesebb segítőm volt! Sosem bocsátom meg neked!

- A francba is! - morogta Leon. - Azt kiáltottad, hogy öljek, de nem mutattad meg, hogy kit! Én csak a segítségedre voltam, legjobb tudásom szerint. És... és talán nem én futamítottam meg az ellenséget a válságos pillanatban ezzel a karddal?

- Ez az - sóhajtott a lány fáradtan. - Mit gondolsz, miért futamodtak meg az ellenfeleink? Elárulom én neked, cimbora... Azért, amiért mi is. Mert rádöbbentek, hogy te kihúztad azt a kardot, mely az ősi Gonosz lelkét évezredek óta a Gyötrelmek Oltárához szögezte! És a Gonosz... most elszabadult!

Mintha csak e kijelentést kívánná megerősíteni, a domb felől olyan iszonyatos üvöltés harsant, hogy a föld beleremegett, és a fákról barna tobozok potyogtak.

2.
Leon csak most kezdett magához térni a kezdeti megrázkódtatásból, csak most döbbent rá, hogy élete ismét új fordulatot vett.

- Hol... vagyok? - kérdezte.

A másik kettő úgy nézett rá, akárha valami gyengeelméjű gyerek lenne.

- Caerwoodtól északnyugatra, négy mérföldnyire - felelte végül a lány élesen.

- De... Cherubionban, ugye?

- Naná! - förmedt rá a lány. - Mit gondoltál, tán Amrikban?

Leon ostobán pillantott a domb irányába, ahol már elhalt a rettenetes üvöltés.

- Azt hittem, Cherubion minden titkát kiismertem. Azonban az ősi Gonoszt odaszögező kardról még nem hallottam. Miféle legenda ez?

- Legenda? - morogta a nyakigláb férfi, és merőn nézte Leon kezében a hosszú, nyársszerű kardot. - Attól tartok, barátom, ez már nem legenda...

Leon kihúzta magát.

- Ha ez Cherubion, akkor tudnotok kell, hogy én Leon Silver vagyok!. Vagy ha úgy tetszik, Eam'err... - Mivel két társára ezek a nevek szemmel láthatóan semmilyen hatást nem gyakoroltak, valamivel bizonytalanabbul folytatta. - Bárkik legyetek is, jó emberek, azonnal vezessetek Kevanaar elé... vagy Chloviához... Chlovishoz? Ishabarhoz? Ron Kulukhonhoz? Nem, hát őt sem ismeritek? Jó, akkor csak azt mondjátok meg, merre van arMegadown, és elindulok magam oda.

- Kerge démon - jegyezte meg a lány flegmán. - Honnan veszi ezeket az értelmetlen neveket?

- Kevanor? - fontolgatta a nyakigláb fickó. - Mintha ismerős lenne e név.

- Kevanaar vagy Kevanor, csak ő lehet! - kiáltotta izgatottan Leon.

- Megvan! - derült fel az égimeszelő arca. - Ő a Bolvusini fogadós!

- Dehogyis - vitatkozott a lány. - Azt Levinernek hívják. De ha jobban belegondolok... nekem is ismerős a név. Kevanaar valami isten, aki... ha nem csalódok, a Hosszú Éj alatt uralkodott Cherubionban. Valami háromszáz évvel ezelőtt.

Leonnak leesett az álla.

- Háromszáz éve?

- Háromszáz... vagy négyszáz éve - vont vállat flegmán a lány. - Ki tudja azt megítélni ennyi év távlatából? De ha jól emlékszem, épp ez a Gonosz Lélek gyilkolta meg, akit kiszabadítottál...

- Sang a neve? - rettent meg Leon.

- Ugyan. Choler ő, a Sötét Láng Ura, a choleriták istene!

- CHOLER? - kiáltotta Leon hitetlenül. - Hiszen őt én magam öltem meg... az Éj Kardjával!

A lány csúnya arckifejezést vetett rá, de nem szólt semmit.

- Igazat mondok! - erősködött Leon. - Choler halott.

- Lehet, hogy a teste az - morogta az égimeszelő. De a lelke igenis él! Sötét túlvilági hatalom lüktet benne, mely most elszabadult a Gyötrelmek Oltáráról több száz éves kínszenvedés után. És most bosszúra szomjazik...

- Én szabadítottam ki - nyögte Leon.

- Nem hinném, hogy Choler ismeri a hála érzését vélte a langaléta.

A lány sóhajtott.

- Azt hiszem, mindnyájunknak jobb lesz, ha befejezem a varázsigét, és visszaküldelek oda, ahonnan kiragadtalak. Lehet, hogy ezzel kivívom Choler haragját... de meglehet, már így sem fog a keblére ölelni, amiért kifosztottam hívei szentélyét.

Leon komoran meredt maga elé.

- Ha ismét el kell hagynom Cherubiont, az a halálomat jelenti. Inkább haljak meg itt, semhogy a Le Sentier-i kocsmában leheljem ki a lelkem. Engedd, hogy maradjak, és tőlem telhetően hűen foglak szolgálni, szép hölgy. Csak remélni tudom, hogy szíved nem olyan kemény, mint csodaszép tekinteted.

A lány mintha egy árnyalatnyit elpirult volna.

- Ne udvarolj! - torkolta le. - Ezzel nálam semmire sem mégy.

A langaléta fickó közelebb lépett, és kezet nyújtott Leonnak.

- A nevem Barshen. Az erdőben születtem, ott is nőttem fel. Úgy ismerek minden vadont, mint a tenyeremet. A növények és az állatok a barátaim. - A lányhoz fordult. - És amondó vagyok, Alméra, ne cselekedjünk elhamarkodottan. Most, hogy hű embereink meghaltak, újabb társakat kell toboroznunk. Ki tudja, talán az ég küldte segítségünkre épp e Leon Silvert, aki állítása szerint évszázadokkal ezelőtt megölte Cholert.

- Épp eleget segített - jegyezte meg a lány némi éllel. Egyértelmű volt, hogy két szolgája véletlen elhalálozására céloz. Aztán összevonta keskeny, fekete szemöldökét. - Azonban... kíváncsivá tett. Ha elmeséli az élete történetét, beszámol a régi nagy korszakról, dönteni fogok a sorsa felől...

A távolból eszeveszett sivítás hallatszott. A tűlevelek a fákon ismét reszketni kezdtek.
- Útközben is lehet mesélni - mondta Barshen lényegre tapintóan, és máris eliramodott az ösvényen.

Igaz, futva nem lehetett beszélgetni, de pár perc múlva verejtékesen lassítottak, és sietősre fogták vissza lépteiket. Mivel az út kissé kiszélesedett, most már egymás mellett haladtak, és Leon belefogott cherubioni kalandjainak felelevenítésébe. Hosszú perceken át csak az ő hangja hallatszott, és észre sem vették, hogy lelassultak közben, szinte sétálva haladtak.

- Aztán hirtelen ismét Le Sentierben találtam magam - ért a végkifejlethez Leon. - Az orvosok el akarták hitetni velem, hogy Cherubion csak az én képzeletemben létezett. Már-már elhittem volna... de ilyenkor mindig eszembe jutott Chlovia ragyogó szeme, és azt mondtam magamban: ilyen csodás szempárt az én gyarló fantáziám képtelen lenne kitalálni, tehát Chlovia igenis létezik. És ha létezik, nekem meg kell találnom. Ezért másztam bele ismét önként abba a lila csillagba, melyet a te varázserőd küldött oda. Azt reméltem, hogy szeretett hitvesem küldött értem... És most, amikor megtudtam, hogy Chlovia már több száz éve halott lehet... akkor is inkább halok meg itt, Cherubionban, ahol az ő csontjai porladnak, mint Le Sentierben, ahová nem köt semmi...

Az Alméra nevezetű hölgy egy rejtett mozdulattal mintha pár csepp könnyet törölt volna ki a szeme sarkából.

- Nos, ez... megható történet! - recsegte szigorú hangon. - Egy nálam gyengédebb érzelmű nő biztosan elérzékenyedne tőle. Hm! Én azonban csak objektív ítélőképességemre hallgatok döntésemben. Azt hiszem, hasznomra lehetsz, Leon Silver. Nem küldelek vissza, de...

Leon arca felderült.

- Nem kételkedsz a szavaimban? - A lány vállat vont.

- Miért tenném? A mesédből arra a következtetésre jutottam, hogy te tényleg a démoni létsíkon lebeghettél. Semmiféle Le Sentier nem létezik. Az egyfajta képzet, mely annak köszönhető, hogy az a bizonyos... Sang... azt táplálta a fejedbe. A meggyőződésem azonban az, hogy te valójában évszázadokon át a démoni létsíkon lebegtél anyagtalanul. Aztán amikor én a bőrtekercsről vett idéző igékkel matériát kínáltam neked, megragadtad a lehetőséget. És még annyit mondhatok - emelte fel a hangját -, hogy nem akárki lehetsz, ha a démoni létsíkra küldtek! Valaki azért űzte oda a lelkedet, hogy egyszer majd, ha eljő az idő, megidézzen, és a hatalma alá kerítsen. Talán azért, hogy bosszút álljon rajtad azért, amit vele tettél! - Leon megrezzent.

- Sang?

Alméra a fejét rázta.

- Ezt a bőrtekercset, amivel megidéztelek, a choleriták szentélyéből ragadtam el. Choler főpapjának kincstárából...

- Choler?

- A mesédből és a homályos legendákból arra következtetek, hogy Choler nem sokkal Sang bukása után megkezdte bosszúját. Téged valahogy a hatalmába kerített, és a démoni létsíkra küldött. Úgy tudom, azt a bizonyos... Kevanort megölte.

-És Chlovia?

A lány a fejét rázta.

- Sohasem hallottam e nevet.

Leont erős kétségek mardosták. Vajon Chlovián is bosszút állt Choler? Kegyetlenül megölte? Csak másodpercek múltán döbbent rá, hogy most, több száz év távlatából Chlovia már mindenképp halott. Azonban valahogy mégsem mindegy. Ha legalább tudná, hogy boldogan élt...

Alméra maga is mély töprengésbe révedt. Merengésükből különös morgás késztette megtorpanásra őket. Előttük az ösvényen megközelítőleg tíz méterre egy fekete üreg nyílása látszott. Már alkonyodott, és a bíborszínű fényben a szögletes lyuk meglehetősen kísértetiesnek hatott még a morgás nélkül is. Barshen azonban nem rémült meg. Sőt, az arca felderült.

- Ez Wuff! Remélem, nem sérült meg! - Máris az üreghez rohant, lepillantott, és az arca kissé elkomorult.

Társai odajöttek a verem széléhez. Mindhárman a mély gödör foglyát szemlélték; Leon idegesen, Alméra türelmetlenül, Barshen a homlokát ráncolva. Odalentről a megtermett, pikkelyes farkas vicsorgott rájuk izzó szemmel.

- Nem sérült meg, de a félelemtől... visszavadult - közölte Barshen. - Egy órába is beletelik, mire újra magamhoz édesgetem.

- Mi szükség van erre a büdös dögre? - morogta Alméra idegesen. - Gyávább, mint egy nyúl.

Barshen mit sem törődött a vészterhes környezettel meg Alméra sürgetésével, szárított húst vett elő, ledobta a kiéhezett állatnak, és csendben figyelte, mint ragadja meg a húst a fenevad azon nyomban. Aztán mormolni kezdett és különös mozdulatokat tett az állat felé: valamiféle bűbájt bocsátott rá. Aztán lemászott a verembe, simogatta és becézgette. A remegő fenevad nem mutatott ellenséges viselkedést, de szeméből még nem tűnt el a vadság. Barshen vakkantó, morgó hangokat hallatott.

- Ó, a francba! - morogta Alméra. - Barshen, az elhivatott állatidomár! Kezd az idegeimre menni az önfejűségével.

Leon letelepedett egy kidőlt, korhadt fatörzsre, és most először alaposan szemügyre vette a lányt. Alméra magas volt, karcsú, szinte légies. Fekete bőrnadrágja és ugyanolyan színű zubbonya előnyösen kiadta ruganyos alakját, keskeny nyakát, határozott vonásait. Arcát fekete haj keretezte, mely ápolt, egyenes szálakban hullott a vállára. Orra keskeny volt, egy icipicit hajlott, és ez galambcsőrformát kölcsönzött neki. Az arca a vékony vonásokkal együtt is nagyon szép és bájos volt. Leon csak most fedezte fel, hogy fejtartása és fejének váratlan mozdulatai is kimondottan galambszerűek. Ellentétben szúrós, fekete szemével, mely egyáltalán nem galamblelkületről tanúskodott. Leon jól látta, hogy ez a szigorú, fekete szempár határozott jellemet takar, mely tud kegyetlen is lenni, ha a szükség úgy kívánja.

- A feltételek? - kérdezte Leon.

- Mi? - rebbent meg a lány, ismét galambszerűen.

- Azt mondtad, nem küldesz vissza Le Sentierbe, de...

- Ah, igen. - Alméra tekintete még inkább megkeményedett. - Sose feledd, hogy a hatalmam alatt állsz, Leon Silver! Egyetlen szavammal bármikor megszabadulhatok tőled. Igyekezz tehát kiérdemelni a jóindulatomat! Nem azt várom tőled, hogy a szolgám légy! Lojális segítő kell nekem!

- Számomra ez nem feladat, hanem gyönyörűség lesz - mondta Leon inkább csak formaságból bókolva, semmint meggyőződésből, hiszen gondolatai egész máshol jártak.

A lány megrezzent, egy pillanatig összevont szemöldökkel meredt Leonra, de nem tett megjegyzést. Folytatta.

- Van egy-két rendszabály, amit jó alaposan az eszedbe kell vésned. Ne hangoztasd, hogy ki vagy. Ha kérdeznek, csak annyit mondj, hogy egy harcos... Amrikból, és az én zsoldomban állsz. Feledkezz el a múltadról, lesz anélkül is épp elég bajod!

- Tehát mostantól nem Leon Silver vagyok?

Alméra vállat vont.

- Tőlem maradhatsz Leon Silver. Úgysincs olyan, aki e nevet régről ismerné. Én társamként fogok bánni veled, annyit azonban mondhatok, hogyha a lojalitásod megingását tapasztalom, megszabadulok tőled.

Leon bólintott.

- Vállalom.

Alméra elégedetten nézett végig Leonon, aztán a gödör felé pillantott. Barshen még mindig a farkas fülébe mormogott.

- Ha mellém szegődsz, jó, ha tudod, hogy nem mindig lesz könnyű az életünk. Én Alméra vagyok, zsoldos varázslónő, s gondolhatod, nem véletlenül vetődtem Choler szentélyébe. Én abból élek, hogy áruba bocsátom mágikus képességeimet. Másfél hónappal ezelőtt felkeresett egy hatalmas nagyúr. Nem nevezem meg, mert nem lenne illendő. Óriási összeget ajánlott, ha megszerzek neki egy... egy bizonyos holmit. Mivel ez az úr az előlegben sem bizonyult szűkmarkúnak, kutatni kezdtem, számos bölccsel beszéltem, és hamarosan ráakadtam egy bizonytalan nyomra, amin megindulhattam. A nyomok Menoriazba, az ősi romok mélyére vezettek. Az előlegből kis csapatot toboroztam, és vakmerően lehatoltam a domb mélyére a titkos alagúton. Tízen voltunk, embereim válogatott harcosok, ez elhagyatott helyen nem tartottunk veszedelemtől. Mekkora volt a meglepetésünk, amikor a romok alatt, a domb mélyén egy istentelen eemsiktől és kunigaamiktól hemzsegő cholerita kultusz szentélyére bukkantunk! Ezek a fekete tógás őrültek épp akkor fedeztek fel bennünket, amikor betörtünk a szentély kincstárába. Épp csak néhány bőrtekercset sikerült felmarkolnom, máris elsodortak bennünket vad rohamukkal. Két harcosom az első percben elesett. Ők meg legalább ötvenen jöttek ránk. Társaimmal együtt vitézül verekedtünk, de visszaszorítottak bennünket az Oltárbarlangba. Mercan, egy ifjú tűzmester sikeresen berobbantotta mögöttünk az alagutat, és üldözőink közül sokan azon túl rekedtek. De még így is túlerőben voltak. Ekkor támadt az a gondolatom, hogy segítséget hívok. Akár egy démont is. Csak egy pillantást kellett vetnem a bőrtekercsekre, és láttam, hogy van köztük egy igézés. A várt szörny helyett te jelentél meg. A többit tudod. - Leon bólintott, aztán érdeklődve pillantott a lányra.

- És a többi bőrtekercsen találtál további utalást.

- Zsákutca - rázta a fejét a lány. - Megtaláltam azt a tekercset, melyre az eddigi útmutatás célzott, de nem lettem okosabb tőle. Megtudtam, hogy amit keresek, Choler egykori bevehetetlen erődítményében van...

- Monarakhban! - kiáltotta Leon hirtelen izgalommal. - Már jártam ott. Félelmetes hely!

Alméra mohón pillantott rá.

- Hol ez a Monarakh?

- Monarakh? Főerőd és Kevanaar palotája között... De hogy ezek tőlünk merre helyezkednek el... fogalmam sincs. Azonban... Monarakh minden mással összetéveszthetetlen! Óriási bazaltfalak, melyek tövében eleven vulkánok fortyognak!

Alméra az emlékezetében kutatott.

- Nem hallottam ilyenről. Gondolod, oda tudnál vezetni?

Leon vállat vont.

- Talán. Csak előbb tudnom kellene, most Cherubion melyik részén vagyunk.

A lány sóhajtott.

- Caerwodtól északnyugatra.

Leon kezében a vékony kard enyhe zöldes fénnyel felizzott, mintha jelezni akarna valamit. Ez eszébe juttatott Almérának egy újabb problémát.

- Ennek a kardnak... mágikus erejű kisugárzása van. - Számos varázsló és mágiaismerő mérföldekről megérzi a jelenlétét. Nem biztos, hogy ez előnyös lesz. A varázsfegyver olyasmi, ami mindig bajba sodorja az embert. Azon kívül, hogy a kard önálló szubjektumként viselkedik, melyet ha nem fogsz erős kézzel, akár ellened is fordulhat, számos ellenséget teremthet pusztán a létével. Nagyon sokan vágynak varázsfegyverre, és ezek közül sokan az életüket is kockára teszik, hogy szerezzenek egyet. Másrészt e fegyver a túlvilági hatalmak ellensége, és nem kizárt, hogy a sötétség szörnyei mindent megtesznek majd, hogy elpusztítsák. Viselőjével, együtt. - Leon megborzongott.

- Talán el kellene hajítani...

Alméra töprengve meredt a kardra, aztán habozva megrázta a fejét.

- Nem. A kard kisugárzása máris átterjedt a testedre... mindhármunkéra. Igaz, nem oly intenzíven, mint ami a kardból árad, de egy varázstudó azonnal tisztában lenne vele, hogy kapcsolatban álltunk e mágikus jószággal. Nem. E kardra szükségünk lehet még. Csak ezzel a kezedben szállhatsz szembe azokkal a túlvilági lényekkel, melyek életünkre törnek majd.

Leont ez nem tette kimondottan boldoggá. Azóta, hogy megszerezte a varázskardot, egy pillanatra sem engedte el a markolatát. S most, bár e markolat bizsergett a kezében, szívesen eldobta volna, ha arra gondolt, miféle szörnyek törhetnek majd az életére. Az Éjkardra gondolt, és utálkozva pillantott le nemrég szerzett fegyverére! Vajon ez is elárulja majd válságos pillanatban? Arról nem is beszélve, hogy ha kisebb varázslók képesek megérezni a kard hollétét, akkor Choler akár Amrikból is tudni fogja, merre jár. És ez nem túl kedvező kilátás.

De nem tehet mást. Engedelmeskedni kell Alméra utasításainak, különben cherubioni tartózkodása végképp megszűnik, és ki tudja, lesz-e még egyszer alkalma visszatérni.

Chloviára gondolt, és behunyta a szemét. Csak legalább még egyszer láthatná! Legalább még egy pillantást vethetne rá! Vagy akár egy fennmaradt képmására is...

Barshen segítségével a farkas kimászott a veremből, aztán hamarosan felkapaszkodott maga Barshen is.

- Most ismét szelíd - közölte. - Nem kell tartanotok tőle.

Alméra vállat vont.

- Eddig is csak attól kellett tartani, hogy feldönt menekülés közben.

Barshen elfordult, és rámordult a hatalmas termetű fenevadra. Az máris előreiramodott az ösvényen. Sebesen folytatták az útjukat. Wuff szellemként osont előttük. Barshen hihetetlenül sovány volt és magas, ám ami még ennél is furcsább volt rajta, hogy a lába szinte kétszer akkorának tűnt, mint a felsőteste. Két hosszú láb, kicsi, kerekded pocak, széles mellkas, kerek fej. Arcát ápolt szakáll keretezte, szőke haja rövidre nyírva. Orra viszont széles volt és egyenes. Egészében véve jó fél fejjel magasodott a majd száznyolcvan centis, nyúlánk varázslólány fölé. Fekete Vászonköpenye alatt bőrvértet viselt. Vérző bal fülétől eltekintve jóképű, markáns arcú férfi volt, nagyjából negyven év körüli. Csillogó szemmel meredt a sötétbe, arcán nyilvánvaló boldogság ragyogott: megszabadult a kusza föld alatti labirintusból, és újra jótékony, szerető erdő veszi körül.

A nap lenyugodni készült, amikor a hosszú gyaloglás után holtfáradtan kiértek az erdőből, és füves, bokros emelkedőt kezdtek mászni, szürke sziklák között. Ezzel egy időben eleredt az eső. Hideg őszi zápor volt, melyet többnyire felfogtak a lombok, de néha egész dézsányi víz zúdult a nyakukba. Perceken belül bőrig áztak, s a hideg szélben dideregni kezdtek.

Előttük magas hegyek meredeztek, az ösvény elkerülni látszott őket. Egy idő múlva Barshen visszafogta a társaságot.

- Érzitek?

Alméra szimatolt. Keskeny orra megrándult, mert egy nagy vízcsepp egyenesen ráhullott felülről.

- Füstszag?

- A hegyről - magyarázta Barshen. - Wuff nem jelez veszélyt. Nagy tüzet raktak... nyilván fedett helyen; barlangban, vagy ilyesmi. Valószínűleg valami utazó társaság.

Alméra csurom vizesen bólintott.

- Nézzük meg őket! Szívesen szárítkoznék tűz mellett.

Barshen egy vakkantással előreküldte a farkasát.

- Meglehetősen barátságos a környék - morogta. De sosem árt az elővigyázatosság.

- Ne feledd, hogyan viselkedj! - intette Leont Alméra. - Harcos vagy Amrikból. Az én zsoldomban szolgálsz.

- Amrikban nemcsak eemsik élnek?

- Ostobaság! - torkolta le a lány. - Kevesebb eemsi él Amrikban, mint bárhol másutt a világon.

Leon nem vitatkozott.

Alméra végigpillantott Leonon, és hogy valamit enyhítsen ruházata idegenségén, rávette Barshent, hogy adja kölcsön Leonnak a köpenyét. Barshen a homlokát ráncolta, de átadta a szóban forgó ruhadarabot, mely már amúgy is átázott. Aztán Alméra a vívótőr puha bőrhüvelyét is elkérte tőle. Az erdőjáró zord arckifejezéssel csatolta le az övéről. Leon hosszú, nyársszerű kardja kényelmesen siklott a puha hüvelybe, ám az alját ki kellett szúrni, hogy a kard kosara kényelmesen felfeküdjön a hüvelyre. Igaz, így a kard hegye vagy egy tenyérnyire kilógott a hüvely alján, de ez nem volt annyira feltűnő.
Az ösvény a hegy lábánál elkanyarodott, és azonos szintben folytatódott tovább, de a füstszag határozottan fentről érződött, s a ritkás fák között a szakadó esőben egy távoli vörösessárga fénypontot is láttak.
A nap most már majdnem lenyugodott, s szinte éji sötétség borult Leonékra. Az eső időközben elállt, de a felhőzet nem szakadozott fel, sötétben botladoztak, kerülgették a komor fatörzseket. Alméra rövid habozás után egy görbe, kolbásszerű rudat húzott elő a hátizsákjából, s addig dörzsölte a köpenyéhez, amíg a kolbász sárgás fénnyel izzani nem kezdett. Ám e világítás épp csak arra volt jó, hogy homályosan látni engedje a lány bájos arcát. S e gyér fényben hirtelen színes pikkelyek csillantak: Wuff, a farkasszörny érkezett vissza nesztelenül. Barshen letérdelt hozzá, s homlokát az állat sima fejéhez nyomta. Kisvártatva felegyenesedett, s tűnődve nézett a távoli tűz felé.

- A tűz egy barlang előtt ég - mondta elgondolkozva Barshen. - Öten vannak. Hárman hevernek, ketten állnak. S valamivel lentebb még he... nem, nyolcan vagy kilencen... fekszenek. Nyolcan.

- Az összesen tizenhárom - mérlegelte az esélyeket Alméra.

Leon csodálkozva nézett előbb a choraldra, aztán Barshenre. Az nyilvánvaló, hogy az állat telepatikusan továbbította ezeket az információkat a nyakigláb férfi fejébe. Barshen azonban aggódó arcot vágott.

- Csakhogy a lovak száma mindössze hét... ha jól ítéltem meg. Wuff ugyanis nem tud számolni, de azt hiszem, hét ló lehet...

- Tizenhárom emberhez hét ló? - csodálkozott Leon.

- És mit értesz az alatt, hogy az utóbbi nyolc “valamivel lentebb" fekszik? Barshen vállat vont.

- Azt, hogy nem a tűznél.

Alméra bizonytalan pillantást vetett a tűz irányába, aztán komor tekintettel fürkészte az erdő sötétjét. Igaz, hogy az eső már elállt, ám a szél hűvös volt, és a növényzet szinte roskadozott a hirtelen jött nedvességtől. Alméra felsóhajtott. Látszott rajta, hogy nem szívesen menne tovább a nedves, éjfekete sűrűben, és az idegen tábort is inkább kihagyná.

- Az az érzésem, a nyolc lapuló alak meg akarja támadni a tűznél lévőket - morogta Barshen.

Alméra megrezzent.

- Nem együtt vannak?

- Szerintem nem. És... Wuff szerint más a szaguk. - Ebben a pillanatban éles halálsikoly harsant, szinte ugyanabban a pillanatban artikulálatlan ordítás, aztán velőtrázó üvöltés. Lovak nyerítése, emberi ordítozás, acélcsattogás verte fel az éjszakai erdő kísérteties csendjét. Leon kardot rántott.

- Gyerünk! - Fegyvere most zöldes színben izzott a sötétségben.

- Hova? - hökkent meg Barshen.

- Meg kell segítenünk őket!

- Kiket? - kérdezte gunyorosan Alméra. - A támadókat vagy a megtámadottakat?

Leon egész testében remegett. Tett egy lépést a hegyoldal felé.

- Oda akartunk kéredzkedni a tűzhöz! - kiáltotta Leon. - Soha jobb alkalom!

- Meglehet - mondta Alméra dideregve, és kivonta keskeny vívótőrét. - Elegem van az esőből! Gyerünk!

A chorald kissé visszamaradt, de Barshen és Alméra elszántan követték Leont, akit ismét furcsa harci láz szállt meg. Hangos csörtetéssel igyekeztek felfelé a harc irányába, de nem is volt szükség elővigyázatosságra, a csatazaj úgyis minden más zajt elnyomott.

Meredek kaptatón kellett felkapaszkodniuk a sáros, lucskos füvön, csúszós sziklákon, s igencsak kifulladtak, mire egy kisebb sziklaplatóra értek. Ezen a platón folyt a küzdelem. A fennsík szélétől úgy tíz méternyire tágas barlangnyílás tátongott, melynek közepén tűz égett, és e tűz közélében ordítozó alakok hadakoztak. A barlang szélén lovak rúgkapáltak, nyerítettek, köteleiket rángatták. Közvetlenül a tűz mellett két sötét test hevert, valamivel kintebb még három, s bentebb, a barlang homályában még legalább kettő.

A csata három ponton dühöngött. A tűz mellett, a barlang jobb oldali falánál egy hatalmas termetű, láncinges alak hadakozott két rongyos, rőt szőrzetű, görbe lábú, bunkóval hadakozó kunigaamival. A láncinges óriás hosszú nyelű alabárdot forgatott, és roppant suhintásaival távol tartotta elővigyázatos támadóit. A lábánál heverő rongyos, sötét tetem jelezte, hogy a láncinges vitézül verekszik.

Valamivel bentebb a barlangban egy vésett bronzvértezetes, alacsony kunigaami szökellt bal felé, a tűz ellentétes oldalára. Ahogy elrohant a tűz előtt, árnyéka óriásként vetült a barlang távolabbi falára. Három rongyos kunigaami üldözte ordítva; ketten otromba fabunkókat viseltek, a harmadik rozsdás karddal hadonászott. A bronzvértes kunigaami hirtelen szembefordult üldözőivel, hátát a falnak vetette, és széles kardjával alulról felfelé vágott. Az egyik bunkós fickó egyenesen belerohant a vágásba. Nyakából vér spriccelt, lehanyatlott. A bronzvértes hátraugorva kerülte el a másik vörös kunigaami suhanó bunkóját.

A barlang sötétjében, ahová nem hatolt el a tűz fénye, szintén eszeveszett küzdelem folyhatott, az ordítozásból és az acél csengésből ítélve. Nem lehetett jól látni, mi folyik ott, de a homályban legalább öt alak látszott nyüzsögni. Hirtelen egy vörös hajú kunigaami vált ki a homályból, és tántorogva tartott a tűz felé. Mindkét kezével a fejét fogta. Arca merő vér volt. Két lépést tett, aztán összerogyott. Még el sem terült, amikor szinte repülve érkezett a sötétből egy másik kunigaami, mintha egy ablakon vágták volna ki. A fickó nagy nyekkenéssel terült el.

Valaki ott benn a homályban veszedelmesen dolgozott!

A láncinges eemsi feje mellett egy nyílvessző csapódott a barlangfalnak.

Leon visszafelé követte a nyíl útvonalát. Egy hatalmas fenyő alatt vékony kunigaamit pillantott meg, aki épp újabb vesszőt illesztett rozoga számszeríjába.

- Ott! - kiáltotta.

A számszeríjas a kiáltásra odafordult. Fegyvere lövésre készen emelkedett.

Sh! Sh! Két dobótű suhant át az éjszakán. A számszeríjas eldőlt, mint egy zsák. Ordítás. A fa mögül dühödt, vörös szőrzetű kunigaamik rontottak elő, lehettek vagy hatan, karddal, bunkóval, dárdával, baltával, görbe késekkel.

- Az istenit! - hördült fel Barshen. A kezében lévő két dobótűjét sietve hajította el. Az első egy kunigaami combjába fúródott, a másik célt tévesztett.

Leonra hárman támadtak. Egy tőr suhant a feje felé. Félreugrott. Egy bunkó zúgott a lágyéka irányába. Leon felordított. A csapás rövid volt. Elsuhant a hasa előtt. Leon előrelendült és szúrt. Az izzó kard átdöfte a bunkós kunigaami mellkasát. A vörös fickó felordított. Leon kirántotta kardját, mielőtt az elhanyatló test kicsavarta volna a kezéből. Mintegy félálomban látta, ahogy egy dárda vágódik a gyomra felé. Tenyere élével lefelé csapott, s próbált kitérni. A dárda az ütéstől irányt változtatott, Leon combja mellett suhant el. Leon rácsapott, megragadta, megrántotta. A kunigaami előrebukott. Leon állón rúgta a begörbülő ipsét, s mintegy ösztönösen döfött a harmadik támadó felé. Döfése rövid volt, de ahhoz elég, hogy távol tartsa a baltával hadonászó kunigaamit annyi időre, míg a dárdással foglalkozik. A vörös szőrzetű, brutális fickó az állát ért rúgástól megtántorodott, és a földre ült. Leon még egyszer megrúgta. Csont reccsent hegymászóbakancsa alatt, és a fickó vízszintesen terült el. A harmadik támadó Leon kinyújtott kardjára csapott roppant szekercéjével. Az ütés olyan hatalmas volt, hogy a vékony fegyvernek darabokra kellett volna törnie. Ám ehelyett a varázskard szikrákat hányva, csikorogva repült ki Leon kezéből. A kunigaami eltátotta szőrös száját. Leon a gyomrába vágott a bal kezében tartott dárdanyéllel. Aztán megfordította frissen szerzett fegyverét, két kézre fogta, és teljes erejéből döfött; felnyársalta ellenfelét. Esztelen dühében átdöfte előbb leütött ellenfele gyomrát is.

Felordított vérszomjas diadalában.

Megperdült.

Barshen épp ekkor döfte le egy kecses mozdulattal az ellenfelét. Alméra viszont, miután egyik támadóját már felnyársalta, most a másikkal birkózott. A vállas kunigaami kerekedett felül görbe késével. Lovagló ülésbe helyezkedett Alméra hasán; baljával a lány torkát markolta, jobbjában a kés magasba emelkedett.

Alméra felsikoltott.

Leon habozás nélkül a vörös fickó felé hajította a göcsörtös nyelű dárdát. A hosszúkás fegyver suhant, s éles acélhegye a lecsapni készülő kunigaami bal veséjébe fúródott. Az ipse kezéből kihullott a kés, s ő maga lehanyatlott-a karcsú lányról. Alméra kábán tápászkodott fel.

Nem szólt egy szót sem. Felkapta elejtett vívótőrét, és kíméletlenül a vonagló, vinnyogó kunigaami torkába mélyesztette! Szép, fekete szeme Leonra villant, de egyetlen hálálkodó szó sem hagyta el száját.

Leon kirántotta a dárdát a hasán heverő kunigaami veséjéből, és haragosan nézett körül.
Újabb alakok jelentek meg. Kilenc rongyos, vörös szőrzetű kunigaami rontott a tűz fényébe, villogó acélkardokkal, dárdákkal, veszedelmes fejszékkel. Aztán a másik oldalról még kettő.

- Csak nyolcan vannak, mi? - lihegte Alméra dühödten.

Barshen vállat vont.

- Mondtam, hogy Wuff nem tud számolni!

Az újonnan érkezett kunigaamik észrevették őket, és többen közülük feléjük rontottak.

- Most már nincs visszaút! - sziszegte Leon, majd nagyot fújt, és dárdáját készen tartva megvetette a lábát.

Izmai sajogtak, csuromvizes ruhája gátolta mozgását. Ennek ellenére szilárdan fogadta első támadója rohamát.

Az esetlen mozgású kunigaami úgy látszik vakon bízott erejében, mert roppant bunkóját meglendítve, vigyázatlanul rontott rá. Leon előredöfött a dárdával. A kunigaami egyenesen belerohant a dárda hegyébe, az acél a szívébe mélyedt; a fickó azonnal kimúlt. Azonban lendülete oly erőteljes volt, hogy hátrasodorta Leont, és ő elesett saját lábában. Azonnal talpra szökkent, de a dárda teljesen átfúrta ellenfele mellkasát, a hátán bukkant ki a vége; Leon nem tudta kirántani. Jobb híján a nehéz fabunkót ragadta fel, melyet az elernyedő fickó kiejtett a markából.

Csapásra emelte, de nem akadt ellenfele. Alméra és Barshen villámgyorsan végeztek a maradék négy kunigaamival, és mintha őket is elkapta volna a harc heve, megrohamozták a barlangot.

Leon eldobta a fabunkót, kirángatta a dárdát halott ellenfele testéből, és verejtékezve, csurom vizesen, vértől maszatosan követte társait.

Alméra villámgyors lidércként támadta hátba a láncinges eemsi ádáz ellenfeleit. Kettőt is ledöfött vékony vívótőrével, mire a maradék három felfedezte az új fenyegetést; de akkor meg az eemsi esett nekik hosszú nyelű alabárdjával. Egyet letarolt, egyet Alméra tőre elé lökött, a harmadik visítva megfutamodott.

Barshen zubbonya rejtett zsebeiből újabb dobótűket szedett elő, és gondosan célozva ritkította a bronzvértes kunigaami szilaj ellenfeleit. Hármat terített le közülük, aztán vívótőrével nyársalt fel még kettőt. A megmaradt két sebesülttel a bronzvértes harcos végzett.

Leon a barlang belseje felé rohant. A tűz fényéből kikerülve csak homályos alakokat látott. Egy alacsony termetű, de igen vállas fickó hadakozott ott két bunkót forgató kunigaamival. Az alacsony fickó félelmetes pörölyt forgatott, és ellenfelei épp akkor ugrottak hátra a veszedelmes csapás alól, amikor Leon szélvészként érkezett.
Egyetlen jól irányzott mozdulattal ledöfte a jobb oldalit. A bal oldali kunigaami megperdült, és dermedten meredt a váratlan támadóra. Az alacsony fickó kihasználta az alkalmat: pörölye süvítve sújtott le a vörös szőrzetű kunigaami koponyájára. Szörnyű reccsenés; a fickó egyetlen nyikkanás nélkül hanyatlott le.

Leon kirántotta a dárdáját a halott kunigaami testéből, és újabb ellenfeleket keresve nézett körül.

Nem élvezte a gyilkolást, de a harci hév minden feltörő kétkedését elnyomta. A kunigaamik csak majmok, súgta egy hang a mélyről, ám ez nem nyugtatta meg.

A küzdelem zaja elült. A barlangban a tucatszám heverő haldoklókon és halottakon kívül csak hatan álltak talpon. Barshen, Alméra, Leon, a láncinges eemsi, a bronzvértes kunigaami és az a valaki, aki a barlangmélyi homályban küzdött pörölyével.

Ez utóbbi most kilépett a tűz fényébe.

Meglehetősen vállas, izmos, de alacsony, szinte tömzsi termetű kunigaami volt.

Leon felnyögött. Azt a kunigaamit ismerte fel, akinek akaratlanul ő okozta a halálát az Oltárbarlangban. Tévedés kizárva! Jól megnézte az arcvonásokat.

Barshen is nagyot nyelt.

- Rastfer! - nyögte döbbenten.

3.

Alméra egészen közel lépett a vértől iszamós ruhájú, tömzsi kunigaamihoz, és vizslatva nézett az arcába.

- Lehetetlen! - jelentette ki bizonytalanul. - Rastfer halott.

- Ki vagy? - követelte Barshen furcsán csikorgó hangon.

A barlang homályából kilépő férfi alacsony, tömzsi kunigaami volt; arcát fekete körszakáll keretezte, mely hegyes csúcsban végződött az állán, orra kissé balra ferdült, szeme feketén parázslott. Fejének formája, tekintete, minden egyes vonása a balul járt kunigaamira emlékeztetett. Harcias pózban állt, véres buzogánnyal a kezében, s olyan káprázatosan elegáns ruhában, hogy Leon valósággal megszédült láttán. A fickó hímzett, fekete bársonynadrágot húzott pompás térdcsizmájába, láncinge fölött bordó selyemzekét viselt, melynek mellrészét egészen elborították a legkülönbözőbb színű gyöngyök és drágakövek. S bár sötétkék posztóköpenye merő vér volt, a divatos zekén egyetlen barnásvörös csepp sem éktelenkedett.

A széles törzsű kunigaami zord tekintettel, bal lábára sántítva, de büszke tartással szemlélte a csatateret.

- Rastfer Ménem? - vonta össze keskeny szemöldökét Alméra.

- Razco Ménem - válaszolt a kérdezett. - A nevem Razco Ménem, a keleti kunigaamik thorp nemzetségéből, Ménem birtokának grófja vagyok, s ama emlegetett Rastfer Ménemnek édes bátyja. - Sóhajtott. - Reagálásotokból egyértelmű a szomorú következtetés: öcsém, Ménem másodszülött fia meghalt tehát. - Lehajtotta a fejét, morgott valamit, majd a hozzá legközelebb álló Leonra nézett. - Nem tudom, kik és mik vagytok, jó urak, de a legjobbkor érkeztetek és cselekedetetekkel egy életre leköteleztétek Razco Ménemet, Ménem várának grófját. Nélkületek szomorú sorsra jutottunk volna...

Bánatos tekintettel mérte végig a barlang halottaktól teleszórt padlóját, és a fejét rázta.

- Micsoda alávaló támadás. Őrt álló két kedves szolgámat lesből lenyilazták, és úgy rontottak ránk, akár az ördögök. Először csak nyolcan jöttek. E hitvány alakokat csak-csak szétszórtuk volna, ha nem sietnek a segítségükre ördögi társaik. - A díszes zekéjű kunigaami a fejét csóválta. - Micsoda esztelenség volt hinnem annak az álnok gazembernek... Még egyszer köszönöm, amit értünk tettek, alázatos hívük vagyok, jó urak!

- Én nő vagyok - jegyezte meg Alméra ingerülten. A nevem Alméra, ő Barshen, ő pedig Leon. Éreztük a füstszagot, a tüzeteknél szerettünk volna megmelegedni, de nem gondoltuk, hogy hamarosan ilyen meleg lesz itt.

- Meghallottuk a csatazajt, és jöttünk késlekedés nélkül - tette hozzá Leon.

Közben a hatalmas termetű eemsi és a bronzvértes kunigaami is odajöttek. Az eemsi arca több sebből vérzett, a kunigaami furcsa szögben tartotta a bal karját, s mindketten a verejtéket törölgették a homlokukról.

- A legjobbkor! - mondta az eemsi vidáman. - Rég verekedtem ilyen jót. De ha ti nem léptek közbe, lehet, hogy ez lett volna az utolsó szórakozásom!

A bronzvértes kunigaami kidüllesztette a mellét.

- Cherubok - mondta mély torokhangon -, és mégis milyen jól forgatják a kardot! Elismerésem, uraim!

- Ismétlem: én nő vagyok! - morogta Alméra immár dühösebben.

Leon felfigyelt a bronzvértes harcos szavaira. A “cherub” szót olyan lekicsinylően mondta ki, mintha sértésnek szánná. Ám további szavaiból kitűnt, hogy nem akart senkit megbántani, csak éppen tudatalattija szólalt meg. Inkább csak csodálkozásának adott hangot. Mintha egy harlemi kosárlabdacsapat edzője jegyezte volna meg egy fehér bőrű újonc láttán meglepetten: milyen ruganyos, pedig nem is fekete. És Leon látta, hogy rajta kívül senki sem figyelt fel a kunigaami szóhasználatára.

Közben Razco Ménem lehajolt a tűz mellett heverő két halotthoz, és meggyőződött halálukról. Az egyikük kunigaami volt, a másik nagy darab, hájas eemsi.

Razco felegyenesedett, és a fejét rázta.

- Hihetetlen. Driard és Malar annyi éven át szolgáltak hűen, és most itt hevernek a mocsokban. A halál oly váratlanul jött számukra, hogy jószerivel azt sem tudhatták, kik okozták a végzetüket. - Razco szomorúan pillantott Leonékra, ismét a fejét csóválta, aztán eszébe jutott, hogy még nem mutatta be a társait, és gyorsan pótolta e hiányosságot. Először a gorillaképű, bronzvértes kunigaamit mutatta be: - Hű társam, Mirk, hozzám hasonlóan a hős thorp nemzetség harcosa, a személyes testőröm. Mondhatnám, a tejtestvérem, hiszen ugyanazt a csecset szoptuk mindketten csecsemőkorunkban. - Mirk peckesen kihúzta magát, apró szeme hevesen villogott elő szőrös gorillaképéből. Aztán a hatalmas termetű eemsi következett, aki le nem vette volna sunyi tekintetét a szép Alméráról. - Ő Krontel, eemsi barátunk. Bár a kunigaamik és az eemsik nyugaton mostanság nem nagyon férnek meg egymással, mi ketten régi cimborák vagyunk. Ráadásul Krontel barátom hírneves sámán volt törzsében, mielőtt elindult, hogy bejárja a világot és tapasztalatot szerezzen. Három évvel ezelőtt kért menedéket Ménem várában, azóta hű szolgaként követ mindenhová. Utunk unalmas óráiban kellemes vitákat folytatunk a túlvilágról és a természetfeletti létről. Mi hárman nem egy csetepatéban részt vettünk már ezekben a békeidőkben is, számos zsiványt a túlvilágra küldtünk, és mint tapasztalhatták, nem ijedünk meg a saját árnyékunktól.

- Vérbeli fenegyerekek vagyunk - jelentette ki büszkén Mirk. - Az ördögtől se félünk! Az istenit... egy chorald!

Mirk másfél métert ugrott hátra ijedtében, amikor a gazdájához oldalgó Wuff sima pikkelyein szivárványszínű fények villantak meg a tűz fényében.

- Nyugalom! - mondta Barshen újdonsült társaiknak. - Az enyém e jószág. Wuff a neve. Mi van, öreg? - megveregette az állat pikkelyes nyakát. Aztán homlokát a chorald fénylő, sima homlokához dugta. Pillanatokkal később nyugtalan arckifejezéssel emelkedett fel. - Nem értem egészen, mit mond Wuff... de jó lenne minél gyorsabban távozni erről az ördögi helyről. Sok... sok-sok hasonló szagú egyén közeledik délről...

- Ugyan! - kiáltotta hevesen Mirk, a hetyke Münigaami. - Csak nem futunk meg pár rongyos alaktól?

Déli irányból az erdő sűrűjéből olyan rettenetes bömbölés harsant fel, hogy a fák beleremegtek, a lovak a szíjaikat rángatták, a chorald lesunyt füllel, remegve hasalt Barshen megroggyanó lábához.

A díszes ruházatú kunigaami gyorsan határozott.

- Krontel! Hozd a lovakat!

Az eemsi sértett pillantást vetett gazdájára, aztán ment a hátasokért. A hét ló közül egy- kilehelte lelkét a csatában. Nyílvesszőtől átfúrt nyakkal hevert egy vértócsa közepén. A maradék hat állat egyikére rakták rá az összes málhát, s megint egy másikra sietve felkötözték két halottjukat. Ezáltal négy használható ló jutott hatukra. A problémát Razco gyorsan megoldotta.

- Barshen, Krontel mögé. Alméra, Leon, ti ketten a maradék hátasra!

- Hová? - kiáltotta a lány, miközben fürgén felpattant egy koromfekete kanca nyergébe, és a kezét nyújtva segítette fel Leont a háta mögé.

Razco, aki egy hófehér csődörön lovagolt délcegen, megtáncoltatta paripáját, aztán keletnek mutatott.

- A merbolgi fogadóban van dolgom. Onnan még nem tudom, merre megyünk tovább...

- Akkor: irány Merbolg! - kiáltotta Alméra, és megsarkantyúzta fekete hátasát. Az állat felágaskodott, aztán megiramodott.

Leon, hogy le ne essen, a lány karcsú derekát fogta át, s arca az éjfekete hajhoz simult. A kellemes illattól szinte megszédült.

- Ne tapogass! - sziszegte hátra a lány mérgesen, és lefejtette magáról Leon jobb kezét. Leon tiltakozni akart, hiszen semmi olyasmit nem tett, de aztán mégsem szólt semmit. Kissé eltolta magát a lánytól, de arra vigyázott, hogy le ne essen.

Mögülük az erdő sűrűjéből csörtetés, kiabálás hallatszott, majd dühös ordítás: nyilván most fedezték fel az érkezők az első halottakat.
- Gyía! - kiáltotta Razco, és fürge paripáján elvágtatott a vizes, nedves lombok között kanyargó keskeny úton kelet felé. Alméra és Leon hátasa vágtatott utána, aztán jött Mirk, kantárszáron húzva maga után a málnás lovakat, s a sort Krontel és Barshen kettőse zárta, a halottakat szállító jószágot vonva maguk után.
Mire az erdőből kiértek, a felhők már szétoszlottak, és a hold sárga fénye egy tágas legelőt világított be. Egy széles, hosszanti alakú, hatalmas völgy volt, melynek túlsó végén, jó öt kilométerre, két meredek hegy között keskeny szoros volt a kijárata. Efelé a szoros felé vágtattak. Mögöttük folyamatosan elmaradt á csörtetés és a kiabálás; a gyalogos üldözők leszakadtak.

Leon gyakorta pillantott hátra, de egyetlen üldözőt sem látott kibukkanni az erdő sötétjéből. Ám amikor a szorosban csordogáló patak köves partján csattogott lovuk patája, és egy kis időre a hátramaradó Razco mellé kerültek, Leon nem bírta magában tartani a kérdést.

- Mifélék voltak azok, akik rajtatok ütöttek? - Razco megvetően köpött.

- Aljas csirkefogók!

- Úgy értem... azt látom, hogy kunigaamiak, de ők is thorpok? - kérdezte Leon halkan.

Razco komoran összevonta a szemét.

- Ugyan, barátom! Hát nem láttad, hogy a szőrzetük mily visszataszítóan vörös? Ezek bolgok, a legprimitívebbek a kunigaamiak minden nemzetsége közül. Bár kiváló harcosok, eszük annyi sincs, mint ennek az esztelen choraldnak! - mutatott Razco a pikkelyes farkasra.

Barshen csúnya pillantást vetett a thorpia, de nem szólt semmit.

- És... miért támadtak rátok? - Razco vállat vont.

- Pénzért, húsért, a gyilkolás kedvéért... Ki tudja? Támadásuk mindenesetre meglepett bennünket. Azt hittük, békés környéken táborozunk, s csak ímmel-ámmal állítottunk őröket. A bolgok a nyugati part környékét lakják, sosem hallottam róla, hogy kalandvágyó vérük ily messze hozta volna őket.

- Jó lett volna foglyul ejteni egyet közülük - kiáltotta a hátuk mögül Mirk -, hogy megtudjuk, mi végre merészkedtek be ily mélyre a kontinens belsejébe. S ráadásul ily harcias szándékkal...

Hamarosan a talaj ismét emelkedni kezdett, s az eső szakadni kezdett, mintha dézsából öntenék. Mire találtak a hegy oldalában egy megfelelő barlangot, ahol száraz gallyakból tüzet gyújthattak, mindőjükről csöpögött a víz.

- Itt töltjük az éjszakát - határozott Razco. Alméra hatalmasat tüsszentett.

- Be fogjuk osztani az őrséget - sietett rendelkezni Mirk. - Krontel őrködik először, aztán én, Barshen, Leon, s legvégül Alméra.

Barshen a fejét rázta.

- Fölösleges. Wuff őrködik egész éjszaka. Ha bármily veszély fenyeget, engem azonnal felébreszt.

Körülülték a tüzet, és átszellemült arccal szárítkoztak, melegedtek. Mirk húsdarabokat szedett elő a málhás ló nyerge alól, s nedves nyársakat vágott. Hamarosan kellemes sültszag töltötte be a barlangot. Pár perccel később mindannyian falatoztak. Csak a kunigaami vezér nem evett.

- Micsoda fura világ - sóhajtotta fáradtan Razco -, amikor egy kunigaami nemesúr menekülni kénytelen saját fajtársai elől, és egy nedves barlangban húzza meg magát. Nem történt ilyesmi az eemsi invázió óta.

Leon futólag Krontelre pillantott. Abból, amit rövid ittléte alatt tapasztalt, nehéz volt elhinni, hogy az eemsik uralják Cherubiont.

- Eemsi invázió? - kérdezte hitetlenkedve.

- Hatvan éve már, hogy a cherubok lázadásával az eemsik uralma megtört - morogta Razco. - Hiába, a hatalmas Otoaak váratlan halála szétzilálta a hódítók hatalmát. Az addig egységes eemsi nemzet vezérük pusztulása után belháborúkba bonyolódott, apró törzsekre szakadozott, s az egyesült kunigaami nemzetségek, kihasználva a cherubok lázadását, elsöpörték őket... Azóta mi vagyunk az uralkodó faj Cherubionban és Amrikban egyaránt.

Leon elképedt.

- A kunigaamik? - Majdnem azt mondta: a majmok! Razco csodálkozva meredt rá.

- Mi uraltuk Cherubiont már a Hosszú Éjszaka előtt is. Most visszanyertük hatalmunkat. - Razco alaposabban szemügyre vette Leont. - Nagyon messziről vetődhettél ide, barátom!

- Meglehetősen - morogta Leon.

- Másfél hónapja kelt át a Nagy Vizen - segítette ki Alméra. - Leon Amrikban született.

- Amrikban? - csodálkozott Krontel. - Azt látom, hogy nem vagy kunigaami, sem eemsi. Miféle nációhoz tartozol, barátom?

- Cherub vagyok - hazudta Leon anélkül, hogy Alméra felé pillantott volna. - Az északi keorok törzséből, a hatalmas... Chlovis klánból.

Ez a magyarázat szemmel láthatóan az eemsit és két kunigaami társát is kielégítette.

Leon szeretett volna még többet megtudni az elmúlt évek, évszázadok eseményéből, de nem volt alkalma kérdését feltenni.

- Nos - sürgette őket Razco -, megtisztelnétek, ha beszámolnátok arról, mily körülmények között lelte bátor bátyám a halálát!

Leon az ajkába harapott.

- Egy balszerencsés... - kezdte, de Alméra a szavába vágott.

- Balszerencse kísérte utunkat! Menioraz nevezetes várába hatoltam le tíz társam kíséretében. Órákig tartó bolyongás után megtaláltuk a még feldúlatlan, ősi kincseskamrát. Azt hittük, e romvár lakatlan, s mindaz, amit találunk, szabad prédánk lesz. Ám ekkor fanatikus choleriták ütöttek rajtunk. Lehettek tán százan is. Visszavonultunk. Néhány társunk hősies önfeláldozása révén elértük az Oltárbarlangot, és már láttuk a barlangnyílást. Egy kötél csüngött alá a mennyezetről. Rastfer sürgetett bennünket, hogy másszunk fel rajta, de mi balgák nem hallgattunk az okos és tapasztalt thorpra, féltünk, hogy a kötél újabb csapda lesz. És akkor, ahogy ott vitatkoztunk, megjelent a föld alatti szentély cholerita főpapja, még százötven akolitus kíséretében. Iszonyatos csata vette kezdetét. Összecsaptunk a főpappal és akolitusaival. Vágtuk őket, mint a pelyvát. Rettenetes küzdelmet vívtunk. Rastfer volt oly bátor, hogy egymagában vette fel a küzdelmet a főpappal. Egyetlen pörölycsapással a padlóra küldte, és a gonosz lélek nem kelt fel többé. Nemeslelkű fivéred az elesett test fölé hajolt, hogy győzelme zálogául kitépje nyakából mágikus aranyláncát. És akkor egy akolitus, minden choleriták legsunyibb, legalattomosabb orgyilkosa mögéje került, hosszú pengéje megvillant, borzalmas cuppanás hallatszott, szerencsétlen öcséd feje lerepült, teste pedig a korábbi áldozata tetemére hanyatlott. Hősként halt meg, gaz ármány vetett véget életének. Az akolitus nem becsteleníthette meg orvul legyilkolt ellenségét, utolérte a végzete. Leon, e bátor társam itt, kiszabadítván magát ellenségei szorongatásából, odarontott, és ledöfte a gyilkost.

Leon elismerően pillantott Almérára. Hát persze, miért is kellene azt mindenkinek tudni, hogy mi is történt valójában? Az meg pláne nem tartozik másra, hogy ő hogyan került oda egyáltalán.

- Senki ne sirassa az én hős lelkű öcsémet! - szipogta Razco. - Bátor volt, nemes lelkű, hős, de szerénysége tiltakozna, ha hallaná, miként magasztaljátok. Neked pedig, hős Leon, hálával tartozom, hogy oly nemes módon megbosszultad szeretett testvéremet.

- Bárki megtette volna a helyemben - morogta Leon. Mondani akart még valami hasonlót, de nem tette, mert Barshennek a torkára szaladt egy falat hús, és fuldokolni kezdett.

Krontel, a randa eemsi sámán töprengve meredt rájuk.

- Akkor... hogy menekültetek meg, ha a túlerő ily rettenetes volt?

Alméra gyilkos pillantást vetett a fickó felé.

- Kételkedsz bennünk, eemsi?

Krontel összeráncolt homlokkal tiltakozott.

- Dehogy. Csak éppen...

- Megvirradt! - sietett társnője segítségére Barshen. - Ennyi az egész. Köztudott, hogy a choleriták az éjszaka teremtményei. Gyűlölik a napfényt. Amikor megvirradt, morogva hátráltak sötét kamráikba, és mi egérutat nyertünk. Egész nap trappoltunk, s este az ismeretes küzdelembe botlottunk.

- Egy Monarakh nevű ősi várat keresünk - magyarázta Alméra.

Várakozóan nézett, ám Razco csak a fejét rázta.

- Sohasem hallottam e nevet. Azonban... Merbolgba tartok, hol a fogadóban holnap éjfélkor találkozóm van egy híres kunigaami bölccsel, kinek neve... maradjon titok. E bölcs férfiú sokat tud Cherubion ősi történetéről, talán nektek is segítségetekre lehet. Tartsatok velem!

Leon lopva Almérára pillantott. A lány kedvesen elmosolyodott, kissé még a fejét is meghajtotta.

- Megtiszteltetés számomra ezen invitálás. Ám még megtisztelőbb lenne, ha meghallhatnám, ti miféle ügyben jártok. Itt nyugaton ugyanis nem sok keleti kunigaami nemzetség képviselőit találni; thorpokat főképp nem.

Razco elnevette magát.

- Nem titok ez, szép hölgy! Én, Razco Ménem, Ménem vár ura, a tudományoknak szenteltem életem. Egy ősi legendának kívánok utánajárni, mely gyerekkorom óta foglalkoztat. Bizonyos jelekből ítélve ugyanis... úgy tetszik, én leszek az a hős, akinek az eljövetelét erre az évre jósolta Kevanaar orákuluma. Talán meghökkentek azon, amit most mondok, de nem kizárt, hogy én vagyok a..- Hajnal Lovagja!
- Hogyan? - kérdezte elképedve Alméra. - Razco Ménem, egy kunigaami gróf...
- Igen. A Hajnal Lovagja... ,- sóhajtotta Razco. - Ismeritek az ősi legendát? A szenvedések várában létezik egy varázslatos kard, a Hajnal Kardja, mely állítólag évszázadokkal ezelőtt a kőhöz szögezett egy gonosz lelket... E kard megszerzése az én célom, mert e varázslatos fegyver elvezeti gazdáját arra a helyre, ahol a Hajnal Királynője alussza évszázados álmát. S ki megtalálja és életre kelti az ősi kunigaami királynőt, megtalálja az örök boldogságot, és... Mi az, barátom, hallasz valami gyanúsat?

Leon dermedt tagokkal, tátott szájjal, hápogva emelkedett fel, de egy szó nem jött ki a torkán.

A többiek is felugráltak. Barshen tekintetével Wuffot kereste, de az állat nem volt a közelben.

- Mi a nyavalya... - recsegte Mirk gyanakvóan.

- A kard... - nyögte ki végre Leon. - Ott hagytam a kardot!

A szép Alméra szitkozódott, mint egy kocsis. Barshen csak röhögött. A két kunigaami és az eemsi értetlenül meredt Leonra.

Leon egyszerre megelevenedett, mintha villám csapott volna belé. Felkapta a göcsörtös nyelű fadárdát, és elszántan megrázta.

- Visszamegyek! - Választ sem várva megindult a lovak felé.

- Megállj! - ugrott elé Krontel fenyegető képpel, kezében az alabárdjával. - Megállj, ha kedves az életed!

Razco összevont szemöldökkel, értetlenül meredt Leonra.

- Nem értelek...

- Azt a kardot egy kőoltárból rántottam ki, kiszabadítva ezzel Cholert, az Ősi Gonosz lelket. S ez a kard, mely a csata hevében kiesett a kezemből, nem lehet más, mint az előbb említett Hajnal Kardja!

Razco sötét pillantást vetett Leonra, bizonytalanul ingatta a fejét, még egyszer szemügyre vette Leont, érezhette a tekintetéből, hogy komolyan beszélt, mert egyszerre elszánta magát.

- Gyerünk! - parancsolta.

Lóra kaptak, és vágtatva indultak vissza a sötét és nedves erdőben a csatatér színhelyére.

Leon ismét Almérával ült egy lovon, csakhogy most Leon ült elöl és a lány kapaszkodott a derekába mögötte.

- Hagynod kellett volna azt az átkozott kardot! - sziszegte Alméra bosszúsan. - Semmi szükségünk rá!

- Choler szabad és él! - felelte Leon a lehető legudvariasabb hangon. - Hatalmas veszélyt jelent... nemcsak miránk, hanem az egész birodalomra! Engem gyűlöl, mert egyszer elárultam! Hogyan védekezhetnék a Sötét Láng Ura ellen? Egyetlen lehetőségem van: a kard. A Hajnal Kardja, mellyel a Hajnal Királynője egykor már képes volt legyőzni Cholert. Ha ez a fegyver valóban a Hajnal Kardja, Razco szavai szerint elvezet az egykori kunigaami királynőhöz, és az ő segítségével talán legyőzhetjük Cholert!

Alméra sokáig nem szólt, csak csendben kapaszkodott Leon derekába. Aztán komoran sóhajtott.

- Igazad van. Veled tartok. - Leon csodálkozva pillantott hátra.

- Lemondasz a megbízatásodról? - A lány bájosan elmosolyodott.

- A megbízatásom egybeesik a terveddel. Megbízóm szintén a Hajnal Királynőjét kívánja megtalálni.

- Micsoda?

- Többet nem mondhatok. Ne is erősködj, Silver, így is sokat mondtam. Szövetségesek vagyunk.

Leon elmosolyodott.

- A szolgád vagyok. A hatalmadban áll bármikor visszaküldeni.

- Úgy van.

Az éjszakai erdőben hátborzongató hangok harsantak. Az esőfelhők eloszlottak, s kikukucskált közülük a hold. A hold a harmadik negyedben járt; még nem volt telihold, de már csak napok kérdése lehetett. Ezüstös fénye kísérteties árnyékokat varázsolt a ritkuló erdőbe.

Most egy holdkaréj alakú tavat kerültek meg. A lovak patája belemélyedt a felázott fövénybe.

Az eddig elöl lovagló Razco visszamaradt Leonék hátasához.

- Bizonyos vagy abba, barátom, hogy ez a kard, ami után most megyünk, a Hajnal Kardja? - kérdezte a kunigaami gróf kételkedve.

Leon vállat vont.

- Hogyan lehetnék biztos benne? Egy kőoltáron nyugvó iszonyatos koponya homlokából húztam ki. Többféle színben villódzik, és néha sziszegő, zizegő hangokat hallatt. Hosszú és vékony, akár egy nyárs. Hogy varázsereje van-e? Nem tudom. Ezidáig engem nem segített. Sőt, kiesett a kezemből a harc során.

- Nyilván - mondta Razco magasztosan. - A Hajnal Kardja csak a Hajnal Lovagjának engedelmeskedik. S hogyan lehetne az egy cherub? - Razco ismét furcsa pillantást vetett Leonra. - De... azt mondtad, te húztad ki? Puszta kézzel fogtad meg, és kihúztad a kunigaamik királynőjének szent fegyverét? - Leon bólintott. - Így történt.

- A monda szerint csak a Hajnal Lovagja húzhatta volna ki! Egy magas származású kunigaami nemesúr! És te... nem kunigaami vagy!

Leon vállat vont.

- A legendák néha túloznak. De hamarosan kiderül, ugyanarról a kardról van-e szó.

Razco ellentmondást nem tűrően felvetette a fejét.

- Ha a kardot megtaláljuk, én fogom birtokolni, mert engem illet. Adok neked helyette másik fegyvert.

Leon engedelmesen bólintott. Talán egy kissé még örült is, hogy nem neki kell ezt a veszedelmes fegyvert hordoznia. A lényeg az, hogy a közelében legyen, és ha Choler rájuk támad, valaki forgassa ellene. És hogy elvezesse őket a mágikus álomban szunnyadó kunigaami királynőhöz.

Még jó húsz percnyi lovaglásra lehettek a csata színhelyétől, s holdfényes, nyílt terepen vágtattak át egy erdő sötét sávjához közeledve, amikor az elöl loholó Wuff hirtelen visszatért. Az állat hanyatt-homlok rontott ki az erdőből, s mögüle nagy ordítozással sötét, gorillaszerű lények törtek ki, roppant fabunkókat, vaskos kardokat lóbálva. Hasonló vörös szőrű kunigaami csürhe volt, mint akik nem sokkal korábban megtámadták Razcoékat. Lehettek vagy negyvenen.

Razco megsarkantyúzta a paripáját.

- Utánam! - ordította.

Leon azt hitte, Razco rá akar támadni az óriási túlerőre, ám a kunigaami gróf egész másra gondolt. Lova nyakára dőlve, hogy minél kisebb célfelületet szolgáltasson a felé röppenő nyílvesszőknek, egyszerűen elsodorta az eléje állókat, és pörölyével utat vágott magának és társainak. A rátámadó bolgok annyifelé estek, ahányan csak voltak. Ebbe a résbe vágtattak be a társai, s bár ellenfeleik szinte megszámlálhatatlanul nyüzsögtek, lendületükkel és a meglepetés erejével pillanatok alatt átvágták rajtuk magukat.

A vörös bolgok bunkójukat lengetve, ordítozva, bömbölve, nyilaikat kilőve próbálták gyalogosan üldözőbe venni őket, de esélyük sem volt.

Hamarosan a kiabálás utolsó foszlányai is elmaradtak mögöttük.

- Ezek miutánunk mentek! - rikoltotta vissza Razco vidáman. - Most trappolhatnak vissza!
- És ha náluk van a kard? - lihegte Leon, aki igencsak sokat forgatta az áttörés közben a dárdája nyelét.

Razcót nem szomorította el ez a lehetőség.

- Akkor majd a visszaúton elvesszük tőlük. Feleslegesen ne kockáztassunk! Nem lehet már messze az a barlang.

Húsz percen át vágtattak a széles erdei úton feszített tempóban, hogy minél jobban maguk mögött hagyják a gyalogos kunigaamikat. Hamarosan értehetetlen karattyolás ütötte meg a fülüket, éles hangü visítozás, pokoli lárma.

Lovaikat kikötötték egy tisztáson, és csendben lopództak felfelé a lejtőn a csata színhelye felé. Ahogy közeledtek, a lárma egyre hangosabb lett. Mintha háborodott lelkek tanyáztak volna a fennsíkon.

A jókora barlangban három helyen is hatalmas tábortűz lobogott, s e tűz körül sötét alakok ugráltak, valami őrült táncot jártak, s közben torkuk szakadtából ordítottak.

- Őrület! - suttogta elképedten Leon a bokrok közti leshelyükről.

- Choleriták - sziszegte Alméra gyűlölettel a szemében. - Choler mocskai. És... a bolgok is közéjük tartoznak!

Leon arrafelé nézett, amerre a kardot elejtette, és meglepetésében megszorította Barshen karját.

- Ott!

A barlang alatti tisztásról különös menet közeledett felfelé a tüzeknél ugrálókhoz. Egy ezüstös csuhájú, hatalmas termetű alak lépkedett elöl. Az arcát nem lehetett látni, mert a fejére boruló kámzsa elrejtette arca formáját. A férfi, mert léptei alapján férfi lehetett, mindkét kezét a magasba tartotta, mintha hátulról pisztolyt nyomtak volna a bordái közé. Ám senki sem fenyegette, sőt, magabiztos lépteiből úgy tűnt, ő az, aki parancsol a mögötte jövőknek. Feje fölött tartott szőrös kezének széttárt ujjai között élénkvörös lángok lobogtak, akárha eleven fáklyák lennének.

Az ezüstkámzsás alak fennhangon kántált, néha meg-megállt, hogy arcát az égre emelve torokhangon valami imafélét mormoljon, aztán tovább kántálva lépkedett felfelé a barlanghoz vezető ösvényen. Valahányszor megállt, a tűz körül üvöltözők is elhallgattak, abbahagyták a kerge ugrabugrálást, s feszült csendben várták ki szavait. Amint a kámzsás ismét kántálni kezdett, az őrület a tűz körül tovább folytatódott.

S a kámzsás mögött, akár valami ünnepi menet, négy rongyos, torz képű, vörös szőrzetű bolg lépkedett; gallyakból hevenyészett primitív hordágyon egy hosszú, sárga szikrákat vető holmit cipeltek: a Hajnal Kardját.

- A mindenit! - suttogta ámultan Mirk.

- Nem merik megérinteni? - csodálkozott Krontel. - Vallásosan félhetnek tőle.

- Rajtuk ütünk! - parancsolta Razco ellentmondást nem tűrően. - Elragadjuk a kardot! Aztán gyorsan a lovakhoz! Rajta!

Kiugrott a bokrok rejtekéből, és megszállottként rohamozta meg a kardot vivő ünnepélyes menetet. Mire észrevették közeledtét, már rajtuk is volt, s egyetlen csapással leütötte a hordágy bal oldali hátsó cipelőjét, s már támadta is a másik hátsót.

Leon sem késlekedett. Hamarabb ocsúdott, mint társai, másodikként ugrott ki, szinte Razco háta mögött. Dárdája nyelével torkon vágta a felé eső elülső hordágycipelőt, és az úgy dőlt el egy nyikkanás nélkül, mintha a szíve megállt volna. Ugyanekkor a negyedik bolg felsikoltott, elejtette a kezében tartott ágat, és tigrisugrással vetette be magát a bokrok közé. Krontel nagy ívet leíró alabárdja olyan erővel zúgott el a puszta levegőben, ahol az imént még a bolg állt, hogy az eemsi egyensúlyát vesztve térdre rogyott.

Az élen haladó, lángoló kezű ezüstkámzsás megperdült. A barlang előterében a háborodott ugrabugrálok állatként vonítottak eszeveszett dühükben. Dermedtségük csak egy pillanatig tartott, máris lefelé iramodtak a keskeny ösvényen.

Barshen egy dobótűt hajított az élre ugró bolg nyakába. A vörös fickó felbukott, társai átestek rajta. Iszonyú zűrzavar támadt.

- A lovakhoz! - rikoltotta bőszen Razco, és a kard után nyúlt.

Az ezüstkámzsás, kétméteres, tagbaszakadt óriás hatalmasat bömbölt dühében. Kinyújtott ujjai között a lángok fellobogtak, valósággal méteresre nyúltak.

A fickó Leon felé fordult.

Leon ráhajította a dárdáját. Sietve dobta el, mégis nagy erővel, és érezte, hogy a göcsörtös nyelű acélpenge egyenesen az ezüstkámzsa mellrészének tart.

Leon várta a cuppanást, ahogy a dárda hegye belemélyed a mellbe, ám ehelyett meglepő dolog történt.

Az égő ujjú kezek egyszerre villantak. A jobb kéz a dárda acélhegyét kapta el, a bal a fanyelet markolta meg. Egy reccsenés, és a dárdanyél kettétört. A mozdulat olyan rettentően gyors volt, hogy Leonnak még ocsúdni sem volt ideje.

Mirk ugrott a fickó felé a buzogányával, ám mielőtt sújthatott volna, az égő kezek felé fordultak, a lángok megnyúltak, és megperzselték a kunigaami arcát, meggyújtották a szakállát. Mirk üvöltött a fájdalomtól.

Közben Razco a kardhoz ugrott, és diadalmasan megragadta a markolatát. Üvöltve hajította el azon nyomban! Razco Menem, Menem vár ura minden méltóságáról megfeledkezve eszelősen nyalogatta megperzselt kezét, mely még füstölgött a kard érintésétől. Olyan érzése lehetett, mintha egy fehér izzású vasat markolt volna meg. Pedig a kard most nem izzott, citromsárgán villogott.

A kétméteres alak egyetlen kurta kézmozdulattal eltaszította a bronzvértes kunigaamit, aki égő szakálla oltogatásával volt elfoglalva, és a kard felé lépett. Leon egy pillanatra jól látta a fickó éles vonású rókaképét, narancssárga szemét, s hegyes orra és bal szeme között egy régebbi ferde vágás tízcentis helyét.

Krontel termett a kámzsás előtt, és alabárdját derékmagasságban suhintotta. Az alabárd nyele a fickó bal tenyerében csattant, és kongva megállt, mintha sziklának ütközött volna. A lángoló marok összezárult-az alabárd nyelén, közvetlenül az acélfej alatt. Egy gyors mozdulat. A fegyver oldalra lendült, s vele együtt repült el Krontel is, aki semmi pénzért nem eresztette volna el a fegyverét. Rettenetes erő kellett ahhoz, hogy a jókora termetű, súlyos testű eemsit így oldalra hajítsa.

- Vissza! - ordította Razco, még mindig füstölgő kezét fájlalva. Ám a kardról nem mondott le. Ismét megpróbálta megmarkolni, de a fegyver úgy égethette, mint a pokol tüze. Néhány másodpercnél tovább nem bírta tartani. Sziszegve ejtette a lábához. - Leon! Ide!

Most Alméra ugrott az ezüstkámzsás fickó elé. Gyomortájra szúrt keskeny vívótőrével, de a szúrás rövidre sikerült. A vörös láng egyszerre eltűnt a fickó kezéről. Hosszú ujjai voltak, karmokhoz hasonlatosak.

Bal kezével előrecsapott, megmarkolta Alméra keskeny vállát, s erővel megszorította. A lány térdre rogyott.

Barshen közben három-négy lefelé rohanó choleritával csatázott. Keskeny vívótőre villámgyors villanásokkal osztogatta a halált. Barshen szemmel láthatóan mesteri vívó volt. A choleriták az első három halottjuk után kissé visszarettentek. Barshen vigyorogva támadta meg őket.

Leon a citromsárgán izzó kardhoz ugrott, és megragadta a markolatát. Felkészült rá, hogy ő is üvöltve hajítja majd el, akárcsak Razco, de mindenképp meg kellett próbálnia. Ő azonban semmilyen fájdalmat nem érzett; a kard úgy simult a kezébe, mintha egyenesen erre a célra kovácsolták volna.

Az ezüstkámzsás alak most megragadta Alméra másik vállát is, és megszorította. A lány hang nélkül hanyatlott egy bolg tetemére.

Leon felfelé szúrt a karddal, a veszedelmes óriás vaskos nyakába. A kard hegye sisteregve mélyedt a húsba. A hatalmas ember felüvöltött, és mindkét kézzel a kard citromsárga vasa után kapott. Ám el is engedte nyomban; a kard égette a kezét. Azt a kezet, mely az előbb lángokat lövellt ki!

Leon kihúzta a kardját a kámzsás férfi nyakából. Nyomán vörösesfekete vér serkent. Az illető megtántorodott, eldőlt, akár egy kőoszlop.

A barlangból most már tucatnyi cholerita és legalább annyi vörös szőrzetű bolg igyekezett lefelé. Barshen és a segítségére siető Krontel együttesen sem tudták tartani őket.

- Vissza! - kiáltotta Mirk, aki időközben sikeresen eloltotta a szakállát.

Razco leütött egy rárontó bolgot, aztán megperdült, és a bokrok közé ugrott.

- Gyerünk! - kiáltotta. - El innen, mielőtt többen lesznek.

Leon már indult volna utána, aztán megtorpant. Gyorsan lehajolt Alméráért, és a vállára kapta. A lány vékony teste könnyűnek, szinte súlytalannak tűnt. És oly ruganyosnak. 

Bizonyos helyeken.

Barshen és két társa visszavonulóban voltak, de feltartották a fekete csuhás choleritákat és bolg szolgáikat.

Leon hatalmas léptekkel futott vissza a tisztásra, ahol a lovakat hagyták. Razco egymás után oldozta el a kötőfékeket, és ő maga máris nyeregbe pattant. De nem lovagolt el, tartotta a többi lovat, várta a társait.

Leon tiszteletlenül feldobta Almérát fekete paripájuk hátára, s ő maga is felkapaszkodott a nyeregbe. A kantárszárat tartó kezével egyúttal Almérát is fogta, hogy le ne pottyanjon, jobbjában a kard vörösen izzott, sercegett.

Leon a lova véknyába vágta sarkait, és a még dühöngő csata felé fordította.

- Ide! - kiáltotta Barshennek, aki hosszú lábával megelőzte kunigaami és eemsi társát. Mögöttük fekete csuhás choleriták bukkantak ki a bozótból. Leon a vérszagtól nekivadultan felrikkantott, és meglengette szikrákat vető kardját. Lova felágaskodott, s Leon majdnem kizuhant a nyeregből Alméra eszméletlen testével együtt.

Azonban a kardot látva a choleriták és bolg harcostársaik karjukat az égre emelve hátat fordítottak, és megfutamodtak.

- El innen! - zihálta Mirk, miközben felkapaszkodott a nyeregbe.

- Kapjuk el őket! - üvöltötte Barshen töretlen lelkesedéssel, s a menekülők után vágtatott volna, ha Krontel fel nem kapaszkodik mellé, és más irányba nem fordítja közös hátasukat.

- Kerülővel kell mennünk - közölte Razco -, ha nem akarunk ismét összetalálkozni a múltkori csapattal.

Lassan már hajnalodni kezdett, de ezt alig-alig lehetett észrevenni, mert az ég ismét beborult, s ha nem is záporszerűen, de ismét esni kezdett. A szitáló nedvességben dideregve lovagoltak előbb déli irányba, aztán fél óra múltán keletnek fordultak.
Alméra hamarosan magához tért, kábán nézett maga elé, és egyetlen szóval sem köszönte meg Leonnak a tettét. Perceken belül visszanyerte régi énjét, s egy szót sem szólt megmentőjéhez, sem a többiekhez.

Amikor beköszöntött a reggel, egy sebes folyású patak partján letáboroztak, megpihentek, megitatták a lovaikat, de tüzet gyújtani nem tudtak, minden annyira nedves volt. A szemerkélő eső elállt, de hiába kelt fel a nap, nem sokkal lett világosabb.

Krontel egy kéttenyérnyi darab szárított húst szedett elő a málhából, ezt hatfelé vagdalták, s mivel megsütni nem tudták, azonmód befalták. Utána Mirk kulacsából lélekmelegítő, tüzes vörösbort kortyoltak. Egy-egy korty jutott fejenként, s a kulacs kiürült.

Razco, aki ez idáig feltűnően szótlan volt, hümmögetve lépett Leon elé. Sunyi pillantást vetett rá, aztán fejével eemsi szolgája felé biccentett.

- Ügyesen cselekedtél, Leon Silver. Most add át a kardot Krontelnek.

Leon egy pillanatig farkasszemet nézett a kunigaami nemesúrral, szeme sarkából Almérára pillantott, aztán vállat vont.

- Ha kívánod.

Kihúzta a citromsárga kardot a puha bőrhüvelyből, megfogta a pengét, és a markolatát a homlokát táncoló eemsi felé nyújtotta.

Krontel megfogta a cirádás markolatot, aztán üvöltve ejtette el.

- Forró!

Razco összevonta a szemét, és kunigaami szolgája felé biccentett.

- Mirk!

A megpörkölődött szakállú kunigaami óvatosan nyúlt a földön heverő fegyverért, épphogy megérintette, sziszegve, szitkozódva rántotta el a kezét.

Razco sóhajtott. Lehajolt, gyors mozdulattal felragadta a fegyvert, mely sistergett a markában. A thorp gróf fogát összeszorítva egyszerű mozdulattal nyújtotta Leon felé a fegyvert. Veszettül égethette a tenyerét, de nem engedte el a markolatot, amíg Leon csodálkozó arccal vissza nem vette tőle.

Amikor a kard Leonnál volt, Razco féltérdre ereszkedett.

- Nem tudom, ki vagy te valójában, nagyuram, de hogy nem Amrikból jött cherub, abban biztos vagyok. Nem firtatom kilétedet, hiszen immár bizonyosan tudom, hogy az, aki e kardot képes a kezében tartani, nem lehet más, mint a Hajnal Lovagja! Bocsásd meg nekem, méltatlannak, hogy magamat hittem e hihetetlen hatalom birtokosának, de hidd el, komoly okom van arra, hogy e dolgot félreértelmezzem. Azonban most már tudom, hogy a Hajnal Lovagja valójában te vagy, s e tudás birtokában engedd meg, hogy Razco Menem, Menem grófja és két szolgája felajánlja neked hű szolgálatait. Rendelkezz velünk, nagyuram!

Szemével intett két szolgájának, ám azok már parancs nélkül is követték gazdájuk példáját, és féltérdre ereszkedve fejet hajtottak Leon előtt.

Leon kihúzta magát. Volt már tapasztalata abban, hogyan viselkedjen ilyen helyzetben. Nem szabad gyengének és határozatlannak mutatkoznia. Kidüllesztette a mellét, és szándékosan nem pillantott Almérára.

- Nem szándékoztam elárulni a kilétemet - jelentette ki. Sóhajtott. - De talán így sokkal jobb. Valóban az vagyok, akinek neveztél. Hogy honnan kerültem Cherubionba, maradjon titok. A Hajnal Lovagja vagyok, s e karddal a kezemben egyetlen célom van: megszabadítani a Hajnal Királynőjét évszázados álmából. Hogy együtt harcoljunk Choler ellen, s együtt küzdjünk Cherubion felvirágoztatásáért.

Leon a szürke ég felé emelte a kardot, és az sárga lángokat vetett. Wuff, a gyáva chorald fülét lesunyva, szűkölve lapult a földhöz.

- Nem várom el, hogy egy ily nemes kunigaami a szolgám legyen - folytatta Leon némi gondolkodás után. - Azonban azt megkövetelem Cherubion nevében, hogy velem tarts, s karod izmával, valamint bölcsességeddel mindvégig segíts küldetésemben!

- Halálom pillanatáig! - felelte hevesen Razco Ménem. Két szolgája szólni sem mert.

Leon Barshen és Alméra felé pillantott.

Úgy tűnt, mintha Barshen szája szélén mosoly bujkált volna, ám ez csak látszat lehetett, mert a nyurga férfi azon nyomban térdre roskadt choraldja mellé. S Alméra, a büszke varázslólány, rövid habozás után követte.

- Híveid vagyunk, nagyuram! - szavalta tisztán érthetően Barshen. - Bárhová mégy is, én követlek.

- Esküdjetek - parancsolta keményen Leon. - Esküdjetek az életetekre, Kevanaarra, a Hajnal Lovagjára, esküdjetek meg, hogy mindenben segíteni fogtok!

- Esküszünk! - kiáltotta Alméra olyan átszellemült arccal, hogy Leonnak megdobbant a szíve.

A többiek kórusban mondták utána.

- Esküszünk!

- Akkor... álljatok fel! Úgy! És most beszéljük meg, hogyan tovább. Mindenkor számítok a tanácsaitokra.

- Miben? - kérdezte bizonytalanul Barshen. Leon az ajkába harapott.

- Én vagyok a Hajnal Lovagja, vagy nem? Célom, hogy megtaláljam a Hajnal Királynőjét, a kunigaamiak egykori nagy úrnőjét. A kard, mellyel életre kelthetem, már nálam van. A királynőt merre keressem?

- Már beszéltünk erről - emlékeztette Alméra, és nem nézett Leon szemébe. - Sejtésem szerint a királynő egy Monarakh nevű ősi vár mélyén található. Csakhogy e hely számomra ismeretlen.

- Monarakh! - kiáltotta Razco. - Igen! Hát persze, hol is lehetne máshol népem egykori nagy királynője, ha nem Monarakhban! Kind jól sejtette!

Leon azonnal lecsapott rá.

- Tudod, hol van ez a vár?

- Nem. De ismerek valakit, aki tudja! - Leon felvillanyozódott.

- Hol találjuk ezt az illetőt? - Razco mély lélegzetet vett.

- Ahová eredetileg igyekeztem. Nem más ő, mint Kind Gren Grun Grath, a neves erfro-bolg bölcs, akivel Merbolgban adtunk egymásnak randevút ma éjszakára a Kék Gúnár fogadóban.

- Micsoda? - kiáltotta Leon. - Miért késlekedünk még?

Ismét lóra kaptak, és hamarosan kényelmes tempóban ügettek Merbolg felé. Raczo biztosította róla Leont, hogy még e ráérős, lókímélő iramban is Merbolgba érnek alkonyatra.

Merbolgba? Leon csodálkozva töprengett el magában, mennyit váltózott Cherubion háromszáz év alatt. Amíg ő itt időzött, városoknak nyomát sem látta, legfeljebb váraknak, vagy Keorath féle nagy néptelepüléseknek. S fogadók? Ilyesmikről egykor álmodni sem mert volna. Háromszáz év rengeteg idő!

Újdonsült társai eskütétele után egyértelmű volt, hogy Leon egyedül lovagol fekete paripáján. Alméra átült Mirk mögé. Elvégre mégsem lenne illendő, hogy a Hajnal Lovagja megossza valakivel a paripáját.

Leon igyekezett kemény arcot vágni. Tudta már, hogyan kell viselkednie ilyen helyzetben, ha meg akarja tartani hívei támogatását. Szilárdan. Magabiztosan. Parancsolóan.

Razco és két szolgája őszinteségében biztos volt. Azonban a nyurga Barshen mintha kissé gunyoros lett volna. És Alméra? Alméra, a büszke varázslólány, aki egyetlen szavával visszaküldheti Le Sentierbe. ő vajon hogy fogadta Leon lovaggá előlépését? Térdet hajtott a Hajnal Lovagja előtt. De vajon őszinte szívvel?

Talán.

Leon elhatározta, hogy rendíthetetlennek mutatkozik, és kitart állítása mellett: ő a Hajnal Lovagja. Hiszen a kard is ezen a véleményen van. És miért ne lehetne így? Nem most először fordul elő, hogy neki rendeltetése van Cherubion sorsában.

Az eskütétel óta azonban mindenki szemmel láthatólag kerülte. Alméra nem ült előtte vagy mögötte, hogy lovaglás közben szót válthassanak. Razco nem maradt vissza, hogy szóba hozzon egy-egy ügyet, s a többiek, bár gyakorta furcsa pillantásokat vetettek feléje, azonnal elfordították a tekintetüket, ha ő odanézett. Mintha az ő tekintete pestist terjesztene.

Mindegy. Leon vállat vont gondolatban. Vissza akart kerülni Cherubionba, s még akkor is szívesebben tartózkodik itt, mint Le Sentierbe, ha ez a Cherubion már nem az a világ, melyet oly jól ismert. Ha mindennek dacára mégis idekerült, annak valamilyen jelentése van. S ha a sors úgy hozta, hogy a Hajnal Lovagjának szerepét kell eljátszania, ő megteszi, ami tőle telik.

Aztán hirtelen eszébe jutott a fenyegetés, mellyel szembe kell néznie: Choler és ádáz hívei, a choleriták. Eszébe jutottak eddigi találkozásai a Sötét Láng Urával, és nem volt túl boldog. Choler túl erős ahhoz, hogy egyedül szembeszálljon vele. Egyetlen esélye, ha megkeresi a kunigaamiak híres-hírhedt királynőjét, és vele karöltve számol el Cholerrel.

Igen, meg kell találnia a Hajnal Királynőjét.

Még kétszer álltak meg pihenni, s bár a gyomruk hangosan korgott, nem volt mit enniük. Komoran bámultak maguk elé, de nem hozták szóba az ügyet. Csak Razco hozakodott elő mindannyiszor azzal a ténnyel, hogy legkésőbb alkonyatra elérnek Merbolgba, és a Kék Gúnár fogadóban kiadós lakoma várja majd őket.

4.
Hamarosan megpillantották Merbolg legszélső házait, köztük a Kék Gúnár fogadót, amelynek az ablakaiból a korai óra dacára halvány fény szűrődött a bejárat előtti nagy térre. Leon a szűkszavúvá vált Razcótól megtudta, hogy ez a város egykor a kunigaami bolg népcsoport fővárosa volt, innen származik a neve, ám az eemsi hódoltság alatt a bolgok nyugatra vándoroltak, egészen az óceánig. S most, a kunigaamiak uralma alatt lakossága nagy részét cheemp, goreel, bolg, maunu és paveen törzsekbe tartozó kunigaamik alkotják, de ezeken kívül nagy számban élnek itt a legkülönbözőbb fajú cherubok, eemsik, melinek és más furcsa népek is. Merbolg városa jelenleg a majd az egész Cherubiont magába foglaló Kunigaami Birodalom egyik jelentős helytartósága, melyen egy goreel törzsbeli kunigaami helytartó uralkodik.

Razco azt is elmondta, hogy tudomása szerint Merbolg tartományában hosszú ideje rend uralkodik; tizenöt éve nem fordult elő olyan, hogy ilyen nagy számú bűnöző csapat megtámadott volna békés utazókat.

- Sokat változott a világ mostanában - sóhajtott Razco. - Amikor másfél évvel ezelőtt keleti birtokomról útnak indultam a Hajnal Királynőjének keresésére, csak rangom elengedhetetlen jelvényeként hoztam magammal pörölyömet. Több mint egy éven át egyszer sem kellett használnom. S most, az elmúlt hetek alatt egyszerre mintha megbolydult volna a világ, rövid időn belül két véres csatát is vívtunk. Choleritákkal eddig is találkoztunk utunk során. Egy békés vallás csendes híveinek ismertük meg őket. S most azt kell mondanom, egyszeriben megtébolyodtak. S a bolgok? A nyugati tengerpart lakói. Egy-két békés utazótól eltekintve nem kalandoztak még el ily messzire a tengertől évtizedek óta.

Leon komoran nézte az alkonyi fényben eléjük kerülő várost.

- Mit gondolsz, itt Merbolgban biztonságban leszünk tőlük?

Razco a fejét rázta.

- Merbolg húszezres lakosú nagyváros. Erős helyőrség védi. Ráadásul itt van a helytartó saját testőrsége, mely válogatott kunigaami vitézekből áll. Igen megütné a bokáját az a kóbor bolg csapat, amely megpróbálna ide betörni.

Razco jól saccolta, valóban alkonyatra érték el a várost. A nap már lenyugvóban volt, amikor bezörgettek a város vaskos fakapuján.

A toronyból egy korán meggyújtott fáklya fényénél egy szakállas őr pillantott le.

- Ki az és mit akar? - Razco kihúzta magát.

- Ménem grófja kér bebocsátást Merbolg városába, társai kíséretében.

A fáklya levilágított, és miután az őr alaposan szemügyre vette Razco díszes ruházatát, a tölgyfakapu, szétnyílt, s mögötte a vasrostély felhúzódott.

Bibircsókos képű, alacsony kunigaami lépett eléjük talpig vasban, mögötte bőrvértes, dárdás kunigaamik sorakoztak. Lehettek vagy tízen.

- Meg kell fizetniük a kapupénzt, gróf úr! - krákogta a bibircsókos képű. - Egy ezüst fejenként. Az összesen nyolc ezüst.

- Nyolc? - kérdezte csodálkozva Razco. - Mi csak hatan vagyunk.

Az őrkapitány kapzsin elmosolyodott, és az üres lovon keresztben heverő két hullára mutatott.

- Na és ezek? Ezeket kint óhajtja hagyni, gróf úr? - Razco vitatkozás nélkül egy aranyat nyomott az alacsony fickó markába.

- Miért zárkózik Merbolg városa békeidőben? - kérdezte mintegy szórakozottan.

- Békeidőben? - nyögött fel a vaspáncélos őrkapitány. - Hol vannak már a békeidők! Tegnap óta nagyot fordult a világ. Az eddig békét és szeretetet hirdető choleriták tegnap este megháborodtak. Házakat gyújtottak fel, gyilkoltak, fosztogattak. Csapatosan járták az utcákat, és leöldösték a békés lakosokat. Nem kegyelmeztek sem nőnek, sem gyermeknek. Nem számított nekik, hogy kunigaami, cherub, eemsi, menil vagy más nemzetségű az áldozatuk, egyaránt legyilkolták őket. Kardélre hányták valamennyit. Mire a városőrség kivonult ellenük, több pusztítást végeztek, mint a droza-járvány nyolc évvel ezelőtt. Nagy csata volt a város belsejében, a choleriták nagy része holtan hever a csatornákban, sokan közülük e percekben kínpadon ismerik be iszonyatos tetteik indítékát, ám akadtak, akik kereket oldottak, s házaikba húzódva várják az újabb lehetőséget. S miközben ez történt, maunuk vad csapata ostromolta meg először a keleti, majd pedig a délkeleti kaput. Ha őreink egy kicsit is gyanútlanabbak lettek volna, a város most felégetve, felprédálva, romokban hever. A maunuk azonban, tapasztalva kudarcukat, elvonultak, amilyen hirtelen jöttek.

- Maunuk? - csodálkozott Razco. - Nem bolgok?

- Ej, jó uram, csak nem feltételezi rólam, hogy nem tudok megkülönböztetni egy sárga bőrű maunut egy vörös szőrzetű bolgtól? - háborgott az őrkapitány. Maunuk voltak ezek az átkozottak, erre a nyakamat teszem. S ha nem hiszi, megbizonyosodhat erről saját szemével, ha elmegy a délkeleti városkapuhoz, ahol felnégyelve meglelheti azokat a maunukat, akik elestek íjászaink első sortüzére. Megcsonkított testüket elrémisztésül kiszögezték a kapura.

- S mondd, kapitány - szólt közbe Alméra -, mostanra rend uralkodik a városotokban?

A páncélos kunigaami vállat vont.

- A városőrség szétverte a choleritákat. Most nem mutatkoznak, de ki tudja, mikor háborodnak meg ismét a megmaradottak, és szánják el magukat még egy mészárlásra. ..
Lépésben indultak meg a girbegurba utcákon, s a dolguk után szaladgáló, komor arcú polgárok, iparosok megbámulták őket. Néhányan, látva Razco díszes ruházatát, aranygyűrűit, tisztelettudóan lekapták előttük a fejfedőiket, de a legtöbben csak meresztették rájuk a szemüket, egy szót se szóltak.

A mocskos utcákon patakokban folyt a szennyes lé, és olyan bűz terjengett, hogy Leon már-már befogta az orrát. Cherubioni múltjából nem emlékezett ilyen bűzre, bár akkor nem járt városban, s főleg nem kunigaamiakkal telt városban. Ugyanis Merbolg lakosainak jelentős része kunigaami volt, eemsiket, cherubokat, vagy más ismeretlen fajúakat csak elvétve lehetett látni.

Nem kellett messze menniük, hogy megpillantsák a Kék Gúnár fogadót. Elkülönülten állt két kisebb épület között az utca jobb oldalán, rogyadozó fakerítéstől körülvéve, de annál frissebb festésű, figyelemfelkeltő cégérrel a bejáratnál.

Szilárd kőépület volt a kisebb vályog- és faházak között, s jó állapotából lerítt, hogy alig pár éve építhették.

Razco átvette a málhás ló kantárszárát, és utasította Mirket meg Krontelt, hogy keressenek egy papot, aki tisztességgel eltemeti két halott társukat, s meghagyta nekik, hogy ha a temetés kezdetét veszi, valamelyikük jöjjön érte, mert ő is el akar búcsúzni két hű szolgájától.

A Kék Gúnár udvarának kapujánál Barshen visszaszólította Wuffot, s lépésben lovagoltak az ütött-kopott istállóig, melyben egyetlen ló sem volt..Ám a paták dobogására a fogadó ajtaja kinyílt, egy kócos fej jelent meg, aztán egy alacsony fiú lépett ki. A korát lehetetlen lett volna meghatározni, ráncos, koravén arcával, zöldesbarna bőrével, rezzenéstelen szemével úgy nézett ki, akár egy nagyra nőtt gyík.

- Nálunk óhajtanak megszállni, uraim? - sziszegte helykén, szinte foghegyről.

- Van szabad szobátok, cherub? - vetette oda Razco hasonló stílusban, s a fiú kezébe dobta hátasa kantárszárát.

- Hogy van-e? - nevetett sziszegőn a gyíkember. - Minden szobánk vendéget vár. Szívesen fogadjuk a vendégeket... ha jól fizetnek!

- Még ketten érkeznek majd három lóval.

Razco odavetett a fickónak egy ezüstöt, és az röptében kapta el, akárha valami legyet csapott volna le. Rettentő gyors volt a mozdulata.

Leon elmosolyodott. Eszébe jutott az az éjszaka, melyet Romin'yarak hreeirjeinél töltött, .s egy hreeir asszony egész éjszaka sziszegett rá, amiért nem engedte az ágyába. Rég volt.

Közelebb értek a fogadóhoz, és hallották, hogy odabent jó a hangulat. Kocsmai zsongás, kiabálás, részeg gajdolás hallatszott.

Leonnak e hangzavar nem volt egészen idegen, viszont Cherubionban régebben - háromszáv éve - nemhogy kocsmát, de még falut sem nagyon látott. Úgy tűnik, az eltelt idő alatt valamelyest rendeződtek a viszonyok, javultak az életkörülmények. Merbolg városa igencsak meglepte.

Az ajtó kivágódott, egy rongyos, vörös orrú kunigaami tántorgott ki rajta. A fogadó fala felé fordult, és folyó ügyeit kezdte intézni.

Wuffot úgy látszik, ingerelhette a végeérhetetlen csobogás vagy a rekedtes dúdolás, mert morogni és vicsorogni kezdett. A fickó bambán megfordult. Felordított, és a falnak hátrált. 

Aztán amikor látta, hogy a fenevadat a gazdája megnyugtatja, káromkodott, mert ijedtében lepisilte a nadrágját.

Barshen kurta morgásokkal korholta a choraldot, megragadta a nyakát, úgy lépett be az ivóba. Az a rétesképű mélák pedig, aki épp kifelé botorkált volna, öt lépést hátrált a meglepetéstől. Odabenn egyszerre hökkent csend támadt.

Barshen féken tartotta felajzott állatát, és a pulthoz vezette. Leon, Razco és Alméra követték. Nem akartak feltűnést kelteni.

A fogadós, egy alacsony, görbe lábú, bibircsókos képű, kövér kunigaami, hajlongva sietett eléjük. Látszott, hogy tisztelete elsősorban Razcónak szól, de nem mutatta ki megvetését a thorp nemesúr társaságában lévő cherubok iránt. A vendég mindenképpen vendég, bármely nációba tartozik is.

- Van öt üres szobája? - kérdezte Razco a fogadóst. A kövér ember úgy vigyorgott rájuk, mintha épp a vagyonukat kívánták volna reá testálni.

- Öt? - morogta. - Tizenöt is, ha kell. Két ezüst szobánként.

Leon csodálkozva nézelődött. Az ivó füstös belsejében a legkülönbözőbb rendű és rangú alakok üldögéltek: eemsik, kunigaamiak, cherubok, egyebek. S úgy tűnt, békés egyetértésben iszogatnak. Legalább most már nem gyötri belső háború Cherubion földjét!

- Razco Ménem vagyok, Ménem grófja - jelentette be a kunigaami a fogadósnak. - Egy erfro-bolg nemesúrral van találkozóm a fogadódban. A neve Kind Gren Grun Grath. Nem járt itt?

A fogadós úgy hajlongott, mintha maga Cherubion császára érkezett volna meg.

- Nem, nagyuram, ilyen nevű úr még nem érkezett hozzánk. Ám amint megérkezik, értesíteni fogom önt.

Razco nemes gesztussal egy marék ezüstöt szórt a pultra. A fogadós szélesen vigyorgott, és nem győzött hálálkodni. Intett egy barna, copfos eemsi lánynak, hogy mutassa meg nekik a szobájukat.

Felmentek a falépcsőn az emeletre, és a szobalány megmutatta a szobáikat. Összesen nyolc szoba lehetett az emeleten; öt jobbra, három balra. Őket a lépcsőtől jobbra helyezték el. Razco ragaszkodott hozzá, hogy két szolgája aludjon a lépcsőhöz legközelebb eső szobában, ő pedig a mellettük lévőben. A harmadikat Barshen, a negyediket Alméra foglalta el. Leonnak a legszélső szoba jutott; elégedett volt vele.

Bár igaz, a szoba szó kissé túlzásnak bizonyult arra a keskeny fülkére, melyben mindössze egy ágy és egy durva faragású asztal helyezkedett el, de neki jelen pillanatban ez is bőven megfelelt.

Leheveredett a keskeny ágyra, és a sorsán töprengett. Volt min elgondolkoznia.

Akárcsak előző alkalommal, ismét kiszolgáltatott senkiként érkezett, ám most szinte órákon belül elérte, hogy egy kis csapat verbuválódott körülötte, akik elismerték őt fölöttük állónak. Ez bíztató volt. Ugyanakkor az a tudat, hogy a rettegett Choler az ellenfele, és fekete kámzsás kunigaami hívei békés utazókat támadnak meg, nem töltötte el kimondott örömmel.

Nem sokáig törte a fejét sorsa gubancain; a kimerültségtől álomba zuhant, és érdekes módon Le Sentierről álmodott. Azt álmodta, hogy ivócimborái valahogy kihalászták testét a tó jege alól, illő módon eltemették, s este áldomást ittak rá a kedvenc kocsmájában. Mindenki sajnálta a szegény háborodottat. Az emléke kedvéért alaposan a pohár fenekére néztek. S másnapra elfelejtették, mivel a városka futballcsapata megszerezte ez évi első győzelmét. Az ellenfél busza lerobbant félúton.

5.

Leon jó másfél órát aludt, amikor Alméra felzörgette, hogy jöjjön le az ivóba vacsorázni.

Leon kidörzsölte a szeméből az álmot, ímmel-ámmal. megmosta az arcát a horpadozó bádoglavórban, és levánszorgott az ivóba. Hihetetlenül fáradtnak érezte magát, s izmai feszültek, sajogtak az aznapi erőfeszítéstől.

Társai már teljes létszámban ültek körül egy gyalulatlan faasztalt a terem bal felőli részében, a kandalló közelében. A kandallóban vidám tűz lobogott, s a lángok fénye, meg a szinte már érzett hő, jobb kedvre derítették Leont.

Ásítva pillantott körül.

Az ajtótól jobbra eső hosszú asztalnál bamba tekintetű, rongyos kunigaamik ültek vagy nyolcan. A szomszédos asztalnál öt alacsony termetű, ferde szemű hajós iszogatott; ők cherubok lehettek, keorok vagy azénok. E két asztal körülülői nem viseltek fegyvert, legfeljebb a matrózok egyike-másika görbe késeket. Viszont Razco és társai teljes fegyverzetben ülték körül a kandalló melletti asztalt a terem bal oldalán.

Asztaluk közepén egy négyágú kandeláberben égő vaskos, durva faggyúgyertyák libegő lángja szolgáltatta a megvilágítást kései, de annál kiadósabb vacsorájukhoz. Az asztalon három hatalmas cseréptálon ropogósra sült, pulyka méretű szárnyasok sorakoztak, erősen megcsonkított állapotban. Razco és két szolgája barbár módon két marokkal tömték a szájukba a zsírtól csöpögő húsdarabokat, Alméra kecsesen tartott a kezében egy szárnyat, finoman eszegette, Barshen pedig szemmel láthatóan nagyobb örömet talált abban, hogy jószágát táplálja, minthogy ő maga is egyen. Ez a viselkedés magyarázta jellegzetes soványságát.

- Jó étvágyat, uraim! - telepedett le melléjük Leon farkaséhesen.

- Én hölgy vagyok - morogta dühösen Alméra.

Leon barátságosan rámosolygott, aztán - evőeszközök nem lévén - puszta kézzel leszakította az egyik sült szárnyas még megmaradt combját, és jóízűen harapott bele. Lehet, hogy csak éhsége diktálta, de Leon határozottan úgy érezte, bárki volt is a szakács, értette a dolgát. A hús íze leginkább libához hasonlított, valószínűleg az volt, és bő zsírban, különleges fűszerekkel kisütve kellemes benyomást adott az ízlelőgumóknak.

- A pap nem akart beleegyezni, hogy Malakot, eemsi szolgámat a kunigaami temetőbe helyezzük végső nyughelyére - mondta Razco Leonnak két falás között. - Fél órába is beletelt, mire sikerült megértetnem vele, hogy márpedig Malak Driarddal egy sírban fog nyugodni, hiszen együtt haltak meg, s kora gyermekkoruktól úgy szerették egymást, mintha testvérek lennének. S Malak, bár testében eemsi volt, lelkében már rég nemes kunigaamivá vált. Végül a pap engedett.

- Intelligens férfiú lehet.

- Igen - morogta Razco elismerően. - Amikor ráemeltük a buzogányainkat, a szeme se rebbent. Csak hat arannyal sikerült a lelkére hatnom, hogy megadja a végtisztességet szeretett szolgáimnak.

Egy darabig csendben ettek, csak a túloldali vendégek zajongása hallatszott.

Leon végzett az első combbal, sűrű, fűszeres vörösborral öblítette le, s valamivel barátságosabb hangulatban látta a világot.

- Kind Gren Grun Grath... még nem adott hírt magáról?

Razco a fejét rázta.

- Éjfélig még van egy órája. Biztos vagyok benne, hogy ő nem fog elkésni. Akár fogadni is mernék rá, hogy Grun Grath mester még ma éjfél előtt megérkezik.

Leon érdeklődve pillantott a kunigaami grófra

- Egyáltalán ki ez az illető? Valami tudósféle?

- Tudósféle? - képedt el Mirk, aki eddig csendben figyelte gazdája és Leon társalgását. - Kind Gren Grun Grath a legnevesebb bölcs, akit valaha a hátán hordott e föld! Te talán nem olvastad hatalmas művét a Kunigaami eemsicus viendit, a kunigaamiak győzelmét az eemsik fölött, melyben fajunk felsőbbrendűségének és ősiségének alapjait határozza meg? Gran Gruth szerint az eemsik a kunigaamik egyik törzséből, az úgynevezett homo kunigaamicus rendből fejlődtek ki, s egy ideig ők uralkodtak Cherubion minden népe fölött. E tanai miatt lett kegyvesztett a kunigaami uralkodó előtt, azonban Cherubion minden intelligens lénye tiszteli emiatt. Grun Grath bölcsességét nem lehet kétségbevonni!

Leon elmosolyodott a kunigaami szolga heves kifakadásán, de látva az asztalnál ülők komoly arcát, maga is megpróbált ünnepélyes képet ölteni.

- Alig várom, hogy e bölccsel szót válthassak - mondta, és ez a kijelentése szívéből jött. Arra gondolt, a bölcs nyilván sokkal többet tudhat Cherubion múltjáról, mint a jelenlévők együttvéve.

- Grun Grath a példaképem - közölte Razco. - Minden munkáját olvastam, s bölcsességét csak csodálni tudom. Véleményem szerint e neves erfro-bolg tudós nagyot lendített Cherubion fejlődésén. Alig várom már, hogy kezet szoríthassak vele!

Leon hirtelen azon kapta magát, hogy a zöld pikkelyes, koravén hreeir kölyök rezzenéstelen szemével merőn őt bámulja. Amikor a legény észrevette, hogy Leon felfigyelt rá, enyhén biccentett felé, hüllőszeme megcsillant, s ráncos képén gunyoros mosoly terült szét.

Leon a homlokát ráncolta, és magához intette. A kölyök engedelmesen lépett mellé. Szeméből hihetetlen felsőbbrendűség sugárzott.

- Parancsol még bort az úr a halála előtt? - kérdezte leplezetlen gúnnyal. Éles, sziszegő hangjára még a gondolataiba merült Alméra is felkapta a fejét. Barshen megragadta a morogva feltápászkodó Wuff nyakát. Mirk és Krontel egyszerre hördültek fel.

Razco paprikavörös képpel emelkedett fel, ujjpercei kifehéredtek láncos buzogánya nyelén.

- Mit mondtál, arcátlan fickó?

A hreeir kissé hátrább lépett, de egyáltalán nem tűnt alázatos szolgának. Razco haragos hangjára az ivó túlsó végén abbamaradt a zajongás, a vendégek kíváncsian várták, mi lesz ebből. A fogadós és vörös hajú, terjedelmes bolg szolgálólánya a konyhában lehettek.

Leon nyugodtan Razco jobbjára fektette a kezét, s tekintetével nyugalomra intette. Aztán a hreeirhez fordult.

- Mi olyat tudsz, amit mi nem?

A csaposlegény hüllőábrázatán leírhatatlan, fanyar vigyor jelent meg. Még zöld, villás nyelve is kibukkant a szájából.

- A fontosabb kérdés nem az, hogy mit tudok, hanem az, hogy mennyit ér ez a tudás maguknak?

Razco csak nehezen tudta türtőztetni magát, de Leon ismételt szigorú pillantására morogva az erszényébe nyúlt, és egy ezüstöt csapott az asztalra.

- Nyögd ki, mit tudsz, fickó! De gyorsan, míg engedékeny hangulatban vagyok!

A hreeirnek a szeme se rebbent. Nem nyúlt az asztalra rakott ezüstért. Karba tette a kezét, és tekintetét Leonra függesztette.

- Mi az ára a tudásodnak? - kérdezte Leon halkan.

- Tíz arany.

- Tíz arany? - képedt el Razco olyan hangosan, hogy a terem túlfelén ülők egyszerre mordultak fel.

- Tudsz ennyit nélkülözni, jó Razco? - kérdezte Leon idegesen, amiért az alku ily nagy nyilvánosság előtt zajlott.

- Tíz arany egy ilyen söpredéknek? - háborgott Razco. - Inkább nyelem le és emésztem meg az erszényemet, minden aranyastól és ezüstöstől, semhogy ennek tíz aranyat adjak!

Leon alaposan szemügyre vette a hreeir kölyköt. Az állta a pillantását. Egyáltalán nem úgy nézett ki a dolog, mintha csak viccelődni akarna.

- Megéri az információd a tíz aranyat? - kérdezte, csak hogy társait megnyugtassa.

A fickó vállat vont.

- Attól függ, taksálják-e az életüket ennyire?

- Jól van - mondta Leon, és ellentmondást nem tűrően odaintett Razcónak, hogy fizessen. - Megkapod. De ha átversz, saját kezűleg zsigerellek ki!

A pikkelyes arcon zord mosoly jelent meg.

- Azzal a karddal?

Leon a kardjára pillantott. A hosszú nyársszerű fegyver vége jó tenyérnyi hosszon kinyúló vége sárgás színben izzott. A terem távolabbi részében ülők az asztal takarásától ezt nem láthatták, de a hreeir kölyök minden bizonnyal észrevette.

- Jól van - sóhajtott Leon, miután Razco dühtől remegő kézzel kiszámolta a tíz aranyat a fiú pikkelyes, úszóhártyás kezébe. - Halljuk!

- Tegnap este, nem sokkal azelőtt, hogy a choleriták váratlanul megháborodtak és mészárlást rendeztek a városban, egy fekete kámzsás illető érkezett a fogadónkba, és épp ennél az asztalnál hosszan tárgyalt pár bolggal. Azt hitték, senki sem hallja őket, de nekem az átlagosnál sokszorta jobb a hallásom. Arról beszéltek, ha a városba érkezik egy magas, őszülő hajú fiatalember egy hosszú, villogó karddal a kezében, el kell fogniuk, s egy bizonyos helyre cipelniük. A társait meg kell ölni, tanúktól megszabadulni.

- Ezért fizettem tíz aranyat? - morogta Razco fenyegetően.

- Nem ezért - súgta a fickó. - Hanem azért, hogy megtudják: Aroisra, a felszolgálónő... az a testes, vörös bolg asszony... már rég a cholerita kultusz híve. Nyilván tudja, hová rejtőztek el a nagy összecsapás után a hittestvérei. Nos, Aroisra amint megpillantotta a falépcsőn vacsorázni tartó urat, akinél megpillantotta a jelzett kardot, azon nyomban elrohant. Gondolom, sejtik, hogy hová.

- A mindenit! - jegyezte meg Alméra.

- Tíz aranyért ennyit? - háborgott még mindig Razco.

- Nem, nagyuram - felelte a fickó gunyoros főhajtással. - Mindezt, amit elmondtam, egy aranyért tettem. A további kilenc aranyat azért kaptam, hogy behunyjam a szemem, és úgy tegyek, mintha nem venném észre, hogy önökre szó szerint ráillik az a leírás, amit nemrég kaptam egy nagyon-nagyon erőteljes nagyúrtól, akinek én többnyire engedelmes szolgája vagyok. A leírást és a parancsot alig pár perccel az érkezésük előtt kaptam. Ha a leírásra emlékeztető személyeket valahol megpillantom, azonnal jelentenem kell egy bizonyos módon. A kilenc aranyat azért fizették, hogy ne rohanjak megtenni ezt a jelentést.

Leonban egy homályos gyanú kezdett formálódni;

- Ki az a nagyúr, akitől a parancsot kaptad?

A fickó sandán vigyorgott, és nem szólt semmit.

- Hány arany az ára? - kérdezte Leon. A hreeir kölyök a fejét rázta.

- Nincs annyi arany a világon, amennyiért hajlandó lennék elárulni őt - sziszegte komoran. - A parancsát esetleg késlekedek végrehajtani némi meggazdagodás reményében, de az, hogy a nevét valaha is kiejtsem, vagy kilétét bárkinek is eláruljam, teljességgel lehetetlen. Elégedjenek meg azzal, amit eddig megtudtak, és javaslom, minél előbb szedjék a sátorfájukat, és hagyják maguk mögött ne csak e fogadót, de Merbolg városát is. Nem én vagyok az egyetlen itteni híve e megnevezhetetlen nagyúrnak, s félő, a többiek nem tartják olyan sokra az arany csengését, mint én.

- És mi biztosítja, hogy miután elszedted az aranyainkat, nem rohansz egyből jelentést tenni... vagy hogy nem tetted-e meg máris?

A fickó vállat vont.

-Tulajdonképpen semmi. Vagy talán az a tény... hogy nem szeretnék a közelben lenni, amikor a Hajnal Kardja kibukkan a hüvelyéből.

- Mit tudsz erről a kardról? - csapott le rá Leon.

- Csak azt, hogyha nem kenték volna meg a markom jól csengő aranyakkal, az elsők között lennék, aki minden eszközzel megpróbálná ellopni magától és elpusztítani! - közölte a kölyök hegykén.

Razco nem bírta tovább.

- Én már csak móresre tanítom ezt az arcátlan fattyút!

Ebben a pillanatban feltárult a fogadó.istálló felőli ajtaja, és a hájas fogadós rontott be rajta halálsápadt arccal.

- Könyörgöm, segítsenek! - kiáltotta felindultan. - A choleriták betörtek az udvaromba, le akarják gyilkolni a most érkező vendégeimet!

Nagy zűrzavar támadt. A cholerita támadás a helybeliek eszébe juttatta a tegnap esti nagy mészárlást, és mindenki hanyatt-homlok igyekezett hazafelé, hogy védje a családját. Csak egy-két fickó maradt a terem jobb oldalában az asztalra borulva, ők részegen hortyogtak, mit sem hallottak az egészből.

- Új vendégek? - kiáltotta Razco, és szélvészként indult a fogadós felé. - Ezek csak Grun Grath és szolgái lehetnek! Utánam!

Mindannyian felpattantak, még Wuff, a gyáva chorald is szokatlan bátorságot tanúsított.
Leon kirántotta hosszú kardját, mely most zöldes fényben ragyogott, s Mirk meg Krontel mögött kirontott az alacsony ajtón. Szeme sarkából még látta, ahogy a zöldpikkelyes hreeir kölyök higanymozgással eltűnik a pult mögötti folyosón, valahová a raktárba.

Odakinn az udvaron heves csata tombolt.

A hold kerek képe épp ekkor bukkant ki a felhők mögül, s sápadt fénye kísértetiesen világította be a fogadó gazos udvarát.

Egy sereg fekete kámzsás cholerita épp ekkor vonszolt ki az utcán várakozó sötét lovakhoz egy magas, díszes köpenyű alakot, aki teli torokból üvöltözve rángatózott a kezük között. Az illető csillagokkal és egyéb mágikus jegyekkel díszített köpenye már csak egy szemvillanásig látszott, aztán eltűnt a sövénykerítés mögött, s a magas hangú sivalkodás is megszűnt. 
Valószínűleg valaki betapasztotta az elrabolt személy száját.

Razcónak elég volt egy pillantást vetnie a helyzetre, máris megértette, mi történik.

- Grun Grath! - ordította. - El akarják rabolni Grun Grathot!

Dübörgő csataménként rontott a hátramaradt choleritákra, akik megperdültek, s hátvédet alkotva megfékezték felháborodott rohamát. Bár Razco vitézül csapkodott a buzogányával, három sötét kámzsás ellenfele elállta a széles kaput, s rozsdás kardokkal hadonászva távol tartották támadójukat. Egy pillanatra rá Mirk és Krontel is odaértek, ám Razco olyan veszettül forgatta veszedelmes láncosbuzogányát, hogy ezzel saját szolgáit is távol tartotta.

Odakintről távolodó patacsattogás hallatszott, s egy pillanatra ismét felhangzott az idegen sikoltás.

- Segítség! Én Kind Gren... - Megszakadt. Az illetőt vagy leütötték, vagy ismét betapasztották a száját.

Az udvar sötétebb részén, a sövénykerítés mellett kisebb dulakodás folyt. Két kámzsás cholerita egy tömzsi bolggal hadakozott. A choleriták villogó görbe késsel próbálták megszúrni a bolgot, ám az megvetette a lábát, és egy hosszú szíjon lógó börtömlővel hadakozott. Úgy forgatta a tömlőt, mint valami parittyát, s miközben megittasultan kacagott, hevenyészett fegyvere hol az egyik, hol a másik cholerita képén csattant. S amikor valamelyik fekete kámzsás, elkerülve a suhanó tömlőt, közelebb került hozzá a kelleténél, a bolg más fegyvereket is bevetett. Az egyik choleritát gyomron rúgta, s az azonnal hányni kezdett. A másikat pedig úgy orrba könyökölte, hogy sugárban spriccelt ki az orra vére.

- Oda! - kiáltotta Alméra, és futva indult.

A két fekete kámzsás, látva, hogy újabb ellenfelek közelednek, megfutamodtak, s egy alacsonyabb részen átvetették magukat a sövényen, és eltűntek a sötétben.

A tömzsi bolg tántorogva fordult feléjük. Szemmel láthatóan tök részeg volt. Alig bírt megállni a lábán.

- Na, mi van? - üvöltötte diadalmasan. - Még mindig jöttök? - S meglendített bőrtömlőjével úgy képen törölte a vigyázatlan Almérát, hogy szegény lány hanyatt esett. Wuff vinnyogva hátrált onnan.

- Kértek még? - rikoltotta a bősz bolg, s veszedelmesen suhanó bőrtömlője elől Leon alig tudta lehúzni a fejét.

Leon nem akarta megölni a fickót, de nem tudta, hogyan foghatná el épségben. Már-már azon volt, hogy egy gyors döféssel combon szúrja, de nem volt rá szükség. A tömzsi fickó ismét Leont célozta meg duzzadó, négygallonos tömlőjével. Leon hátraugrott, és kardjának egy felfelé irányuló vágásával elmetszette a tömlő bőrszíjait. A tömlő elrepült, nagy csattanással vágódott egy éles, kiálló kőszegélynek, szétcsattant, és sötétvörös bor ömlött ki belőle.

A tömzsi fickó a hirtelen súlyváltozástól elvesztette az egyensúlyát, megtántorodott, s majdnem hanyatt esett. Aztán amikor visszanyerte az egyensúlyát, fájdalmas sikollyal a tátongó tömlőre vetette magát, s nyelvével lefetyelni kezdte a szétfolyó nedűt, mint valami kutya.

- Gazdám, irgalom... - nyöszörögte a bolg. Alméra, galambcsőrszerű orrát tapogatva, mérgesen emelte döfésre vívótőrét, de Leon elkapta a csuklóját. -Várj!

- Megölöm ezt a kurafit!

- Nem látod, hogy tök részeg?

- Most mindjárt tök halott lesz! Majdnem betörte az orrom ez a nyavalyás!

Azonban látva, hogy a fickó a megivott alkoholmennyiségtől kábultan bukik arccal a tömlőbe, Alméra dühe lelohadt. Elrakta keskeny vívótőrét, és az arcát tapogatta. A bőrtömlő alaposan telibe találta.

Időközben Razco és két szolgája megfutamították a kaput védelmező choleritákat, és azok eltűntek az elcsendesedett, kihalt város sötét sikátoraiban.

Razco, Mirk és Krontel haragosan caplattak oda társaikhoz.

- Elrabolták a nagy Grun Grathot! - morogta Razco. - Micsoda lepratelep ez? A városőrségnek semmi nyoma? Ezek a rohadékok kedvükre garázdálkodhatnak... Ez meg ki? Cholerita?

- Alig hiszem - nézte meg Barshen is közelebbről. Mert ha az lenne, mit akart volna tőle az a két fekete kámzsás, akiket elzavartunk.

Leon ezüstös jelvényt fedezett fel az illető zekéjének jobb csuklóján: hatágú sátáncsillagot, közepén nyitott szemmel. Leon szíve nagyot dobbant.

- Furcsa! - közölte. - Choler jelét viseli!

Alméra alaposan szemügyre vette a részegen hortyogó bolgot.

- Biztos vagy benne?

- Sátáncsillag, szemmel a közepén!

- A choleriták jele az összeszorított ököl - vitatkozott a lány.

Leon vállat vont.

- Meglehet. De ez itt Choler jelvénye.

Razco megbökte csizmás lábával a fickót, de az zavartalanul hortyogott tovább, mintha mi sem történt volna.

- Szerintem ez a fickó a nagy Kind Gren Grun Grath szolgája lehet - vélte Barshen. - Mielőtt részeg mámorba zuhant, a gazdáját emlegette... A choleriták jele valóban az összeszorított ököl, viszont rémlik... hallottam már arról, hogy Choler ősi jele ilyen volt. - A fickó zekéje ujján lévő ezüstszálakból hímzett jelvényre mutatott. - S mint ismeretes, Grun Grath kedvenc kutatási témája a Hajnalkor volt, s előszeretettel tanulmányozta Choler életét.

Razco sóhajtott.

- Ha már a nagy Grun Grath-tal nem találkozhatok, legalább a szolgáját kifaggatom. Vigyük be ezt a dögöt, élesszük fel valahogy, és próbáljuk kiszedni belőle, amit a gazdája terveiről, értesüléseiről tud.

Mirk minden ceremónia nélkül a vállára kapta a fertelmesen horkoló bolgot, és becipelte az ivóba. Egyenesen a bal oldali hosszú asztalhoz vitte, és az asztal lapjára fektette, a lerágott csontok, üres kupák közé..

Az ivó időközben teljesen kiürült. Csak a fogadós sürgölődött körülöttük, és sietve letakarította a vacsora maradványait. Aztán Razco parancsára hozott egy vödör vizet.

Krontel elvette a vödröt a lihegő fogadóstól, és hideg tartalmát az asztalon heverő vörös szőrzetű bolgra zúdította.

A tömzsi fickó prüszkölve, káromkodva könyökölt fel, és szédelegve, értetlen tekintettel nézett körül.

- Mi a nyavalya...

- Vess féket az ocsmány nyelvedre, fickó! - reccsent rá Alméra utálkozva. - Hölgy is van jelen.

A bolg zavaros szemmel mérte végig az asztalt körülálló vegyes társaságot, felült, és a fejét szorongatta, mintha szét akarna repedni. Aztán ismét Leonékra pillantott.

- Mit bámultok? - förmedt rájuk. -, Nem láttatok még részeg bolgot? A jó eget, micsoda vedelés volt...

- Gazdádat elrabolták a choleriták - közölte vele Razco szomorúan. - Próbáltuk megmenteni, de nem sikerült. Te most a foglyunk vagy.

- Fogoly? - sóhajtott a bolg belenyugvóan. - Remélem, jól bántok a foglyokkal, nem kínozzátok őket!

- Ugyan! - emelte fel a hangját Razco. - Én egy thorp nemesúr vagyok. A kínzást megvetendő cselekedetnek tartom.

- Akkor hozzon gyorsan valaki egy korsó sört - nyögte kimerülten a bolg -, mert rettenetesen kínoz a szomjúság! - Elgondolkodva meredt maga elé. - Miféle gazdámat emlegettél? Nekem nincs gazdám.

- Te magad könyörögtél irgalomért hozzá, mielőtt elvesztetted az eszméleted - szólt közbe Barshen. Mindannyian hallottuk.

- Tényleg? - csuklott a thorp. - Nagyon részeg lehettem. De most már józanodom... Sajnos.

Razco megköszörülte a torkát.

- Én vagyok e dicső társaság vezetője. Itt lett volna találkozónk egy bizonyos bölccsel, akit gazdádnak hittünk, és akit heves csatában elraboltak az orrunk előtt...

- Volt csata? - bosszankodott a bolg. - Már megint kimaradtam egy jó kis csihipuhiból!

- Ez hülye - közölte lemondóan Barshen. Aztán legyintett, és lehajolt, hogy megnyugtassa a még mindig remegő chorladját.

- Szomjas vagyok - mondta a bolg bizonytalanul -, és igen barátságos tudnék ám lenni, ha megkínálna valaki egy korsó sörrel. Ha lehet, jó habosan kérném! De gyorsan ám!

- Te most itt fogoly vagy! - reccsent rá Mirk idegesen.

- Akkor - sóhajtott lemondóan a bolg -, jó lesz hab nélkül is.

- Vallatás közben nincs italozás!

- Jól van. Essünk át a torokszárító munkán! Vallassatok!

Leon a bolg vaskos vállára tette a kezét.

- Mi a neved, barátom, és hogy kerültél ide? - A bolg vállat vont.

- A nevem Kind Gren Grun Grath, az erfro-bolg nemzetségből, és itt lett volna találkám egy thorp nemesúrral, bizonyos Razco Ménemmel... Mi az, miért néztek így rám? Valami rosszat mondtam? Na, ha nem szólaltok meg, legalább egy korsó sört hozzatok, mert menten elepedek! Mirk alvajáróként indult sörért.

- Hmmm - mondta Razco. - Én vagyok Razco Ménem. Izé, te... lennél a bölcs Grun Grath?

- Személyesen - húzta ki magát a bolg.

- Akkor... akkor ki volt az, akit a choleriták elraboltak? Egy magas férfi, mágikus jelekkel díszített köpenyben...

- Szegény Krak - motyogta Grun Grath. - Hű szolgámat rabolták el helyettem. Tegnap délben érkeztünk Merbolgba, és egy régi barátomnál szálltunk meg. Ez a barátom oly rég látott utoljára, hogy nagy lakomát rendezett a tiszteletemre. Ünnepeltünk. Ettünk-ittunk, aztán megint csak ittunk és ittunk... Köszönöm a sört, thorp barátom, Kevanaar fizesse meg jóságodat... Szóval, ittunk, iszogattunk, aludtam is valamicskét, amikor a nyomorult Krak felrázott, hogy már másnap este van, és indulnunk kell a Kék Gú... hukk... nár fogadóba, a találkozóra. Indultunk. Krak valami cholerita mészárlásról gagyogott. Mondtam neki, cseréljünk köpenyt, hogyha rajtunk ütnek, őt nézzék nemesúrnak, s engem szolgának. S így is lett... Most őt rabolták el helyettem.

- Hála legyen Kevanaarnak - motyogta Razco.

Leonnak feltűnt, hogy rövid időn belül immár másodszor hangzik el Kevanaar neve, de egyelőre nem hozta szóba az ügyet. Sokkal inkább érdekelte az, amit a bölcstől megtudhatnak.

- Te vagy hát az a Razco Ménem, akivel oly sok levelet váltottam az elmúlt évtized alatt - mondta két csuklás között Grun Grath. - Épp ilyennek képzeltelek, barátom...

- Hát, izé... én is téged... épp ilyennek...

- Innék még egy sört... - sóhajtotta Grun Grath -, de nem tudom, fogolyként merészelhetem-e kérni...

Mirk máris pattant.

- Nos, barátom - sürgette Razco -, legutóbb azt írtad, e helyen közölni fogod velem, hol találok rá rég keresett kincsemre, a Hajnal Királynőjére. Nos...

- Ha ezt írtam, így is van - bizonygatta a bolg. - Igen, rábukkantam a szent rejtekhelyre. Láttam a térképet, mielőtt a choleriták lángjai elemésztették volna. Minden vonalát megjegyeztem... Nem is tudjátok, mily nagy áldás nekem ez a sör. A torkom olyan, akár Amrik porsivataga... Huh, ez jól esett. Folytatom. A térkép itt van a fejemben. A Hajnal Királynőjének rejteke egy romvárban van, melynek neve... Menerekh!

- Monarakh! - kiáltotta Leon. A bolg vállat vont.

- Úgyis lehet mondani.

- Hajlandó vagy holnap odavezetni minket? - faggatta Alméra izgatottan.

- Hát, két... izé, négy ezüstért... Pontosabban, szóval hát... persze, hogyne... oda én... akár ingyen is... De most... ha nem haragusztok meg...

Ülő helyzetből hanyatt vetette magát. A feje akkorát koppant az asztalon, félő volt, hogy beszakadt.

Kind Gren Grun Grath, a hírneves erfro-bolg bölcs merev részegen aludt az asztal tetején, és csöppet sem zavarta, hogy tisztelői furcsa pillantásokat vetnek egymásra.

6.

Aztán a társaság különvált, mindenki visszatért a hálóhelyére, hogy kipihenje a fáradalmait. Razco még egy szobát nyittatott a fogadóssal, és Mirk tisztelettel cipelte fel a vállán a bálványát.

Leon végigment a folyosón a legutolsó szobába, s közben az eseményeken töprengett. Fáradt volt, rettenetesen fáradt, és az eltelt napot évszázadnyi hosszúnak érezte. Tagjai elzsibbadtak, fejében összevissza, kavarogtak az események, minden zavarosnak tűnt körülötte. S mióta a kardot megszerezte, úgy érezte, mintha fokozatosan gyengülne. Mintha a kard vámpírként szívná az életerejét. Ráadásul, ha igaz, amit a hreeir kölyök mondott, lesz még baja e fegyver birtoklásából. Ezzel az átkozott karddal csak baj jár!

A szobája inkább fülke volt, semmint szoba, hiszen mindössze egy keskeny ágy meg egy jókora faláda fért el benne, Leonnak azonban ez is tökéletesen megfelelt.

Leheveredett az ágyára, és még a lentről felhozott gyertyát sem fújta el, máris behunyta a szemét. Apró, színes pontok cikáztak összevissza.

Kopogtak. Választ sem várva Alméra nyitott be. Szépséges, fehér bőrű arcán bizonytalanság látszott. Leon kérdőn nézett fel rá.

Alméra a háta mögött összekulcsolta a kezét, és megállt az ágy mellett. Leon ösztönösen feltápászkodott.

- Holnap... illetve ma reggel indulunk - mondta a szép hölgy. - Grun Grath el fog vezetni bennünket. Monarakhba.

Leon fáradtan sóhajtott. Mindezt ő is tudta, de nem akarta sürgetni a lányt.

- Igen?

- Szeretném, ha résen lennél és készen tartanád a kardodat. Valami nem tetszik nekem Grun Grathban. Azt hiszem, bízhatunk benne, de nem kizárt, hogy elárul. Elvégre ő is bolg; még ha az erfro ághoz tartozik is. Mindenesetre résen kell lennünk, nehogy valami csapdába fussunk!...

Leon kezdett egyre éberebb lenni. A lány nem azért jött, hogy ezt elmondja neki, ez nyilvánvaló. A látogatásának más célja van. De hogy mi, azt csak később fogja kinyögni.

- Úgy lesz - mosolyodott el Leon.

Alméra felszisszent a mosoly láttán, de aztán erőt vett magán.

- Azt mondtad, jártál egykor Monarakhban. - Igen.

- Azóta eltelt pár száz év, de tartsd nyitva a szemed, és próbálj ismerős dolgokat felfedezni. Ennyi idő alatt sok minden megváltozhatott, de talán egy hegy, egy folyó, vagy valami hasonló...

Leon bólintott.

- Jó. Még valami, szépséges hölgy? - Alméra összevonta a szemöldökét.

- Nem vagy túl beszédes, Leon Silver. Ennyire kimerítettek az események?

Leon szomorkásán ingatta a fejét.

- Ez a Cherubion már nem az a Cherubion, amit én ismerek. Ez a világ vad és idegen, nem találom a helyem, állandó meglepetések érnek... Olyan furcsa minden! Abban a Cherubionban, ahonnan én jöttem... tudtam, mi mért történik, tudtam, mit tegyek, és...

A lány merőn nézte. -Tudtad?

Leon sóhajtott. Most döbbent rá, hogy a lány azért jött, hogy beszélgessen vele, hogy átsegítse egy nehéz perióduson, és ezért végtelen hálát érzett iránta, őszintén megvallotta a gondjait.

- Hát, eleinte... nem nagyon, de aztán igen...

- Nem értem, mit akarsz? - mosolyodott el jóságosán Alméra. - A mi világunkban számodra még csak most van az eleinte...

- Úgy vágytam vissza - vallotta meg Leon. - Úgy vágytam látni Chloviát. És most... most úgy érzem, még a reményét is elveszítettem, hogy ismét a karomba zárhassam... Chlovia halott. Sok száz éve... Mit keresek én itt egyáltalán? Mi értelme van annak, hogy ismét a sors eszköze legyek?

A lány előhúzott az övéből egy megsárgult pergament.

- Akarod, hogy visszaküldjelek? - Leon töprengett egy darabig.

- Nem, azt hiszem, mégsem.

Alméra elmosolyodott, gyors mozdulatokkal darabokra tépte a pergament, a fecniket leszórta a padlóra, aztán sarkon fordult, és az ajtó felé lépett.

- Köszönöm, Alméra - szólt utána Leon. - Hálás vagyok neked.

Alméra visszafordult, Leonra villantotta két gyönyörű, fekete szemét, és kissé komoran a homlokát ráncolta.

- Remélem, nem fogok csalatkozni benned, Leon Silver. Most még nem mondhatok semmit, de ha bízol bennem és a segítségemre leszel, talán, ismétlem, csak talán... elnyered a jutalmad.

- Jutalmam? - kérdezte Leon. - Miféle... A lány komolyan leültette.

- Ne tegyél fel ilyen kérdéseket, Leon. Most még nincs itt az ideje. Légy türelmes, légy hű, s ha eljön az ideje, tudni fogsz mindent.

Leon vállat vont.

- Azt sem kérdezhetem meg, mi célod van azzal, hogy megtaláld a Hajnal Királynőjét? Ki volt az, aki megbízott a megtalálásával?

- Nem - mondta a lány határozottan. - Ezt végképp ne kérdezd! Lényeg az, hogy a Hajnal Királynője az egykori Monarakh mélyén rejtezik, és Grun Grath, aki tudja, hogyan juthatunk oda, a kezünkben van.

Leon sóhajtott.

- Szívem és a kardom a szolgálatodra áll. - A lány körülnézett.

- Remélhetőleg ma éjszaka már nem történik semmi kellemetlen, de azért zárkózz be jól, s aludj éberen. Ne feledd: a kardod mérföldekre kisugározza jelenlétét, és idevonzza a legkülönfélébb lényeket. Némelyikük megszerezni akarja, mások elpusztítani. Abban azonban egyeznek, hogy a kard jelenlegi gazdáját, a Hajnal Lovagját mind meg akarják ölni.

Alméra távozott. Keskeny csípője kecsesen billegett. Az ajtó becsukódott.

Leon a mágikus kardra pillantott, mely most egyáltalán nem izzott, nem zümmögött, nem sziszegett, nem látszottak feltűnően a markolatába vésett rúnák; semmiben sem különbözött egy szokványos kardtól.

Leon, gondolva az őt fenyegető veszélyre, belülről bereteszelte az ajtót, és az ablaknyílásra pillantva meggyőződött róla, hogy a keskeny résen még egy gyerek sem férne be, nemhogy egy felnőtt orgyilkos. Mindenesetre nem becsülte le a veszélyt, felöltözve heveredett le a vánkosra, és a kardot a keze ügyébe helyezte. Aztán elfújta a már majdnem csonkig égett gyertyát. 

Lassan álomba merült, és a kardról álmodott. Azt álmodta, hogy mindazok a lelkek, akik a kard által pusztultak el vagy haláluk kapcsolatban volt a karddal, ott sűrűsödtek a kékesfekete acélpengében, mint valami kitörni készülő, amorf szörnyeteg, amely csak a megfelelő alkalmat várja, hogy átharapja gazdája torkát. Azt álmodta, hogy ez a kard is csak egy mergháni, mint amilyen egykor - abban a múltbéli Cherubionban - a Denevér volt. Aztán más szörnyek tűntek fel álmában, mindegyik a kardra vágyott, és Leon szívesen odaadta volna bármelyiknek a csodás fegyvert, de tudta, hogy csak az életével együtt válhat meg tőle. Az az iszonyatos bömbölés, melyet a romvárból távolodtában hallott, még most álmában is megrázta, és a fajsúlytalan lebegésből az ébrenlét határa felé taszította.

Könnyed lábak neszeztek az elnyűtt fapadlón. Halk nyikordulás hallatszott.

Ez nem álom!

Leon azonnal felébredt, de nem mozdult. Tudta, hogy nem az érzékei játszanak vele. Valaki van a szobában! És a kard, ez az átkozott varázskard nem jelez veszélyt! A neszezés egyre közelebbről hallatszott. Ahogy az éjszakai látogató alakja elhaladt a keskeny ablaknyíláson bevilágító holdfény előtt, Leon megpillantotta támadója falra vetülő körvonalait. Az a koravén hreeir kölyök volt, aki tíz aranyat szedett ki belőlük, aztán eltűnt. A varázskard nem jelzett veszélyt, Leon azonban gyanította, hogy a kölyök nem csak egy kis éjszakai recsegés végett hatolt be a szobájába. Már csak azért sem, mert jól látszott a kezében a döfésre kész görbe kés.

De hogy jött be? Az ajtót vaskos reteszek zárják, az ablakrés alig tizenöt centi széles. Még ez a nyiszlett kölyök se tudná átpréselni a testét!

Leon idegei pattanásig feszültek. Ha most megmozdul, halálfia. Várta az alkalmas pillanatot.

A hreeir kölyök az ágyhoz ért, s döfésre emelte görbe kését. Leon teljes erejéből belerúgott a merénylőbe. Gyomron találta. A hüllőszerű, pikkelyes alak a falnak tántorodott, s mire visszanyerte az egyensúlyát, Leon már karddal a kezében fogadta a támadását. A kölyök egy pillanatig habozott. Farkasszemet néztek.

- Véged! - sziszegte Leon.

A kölyök arcán félelem villant, arca megrándult, érezni lehetett, hogy rögtön elpityeredik...

Válla legörnyedt, egész testében megroskadt. Leon szinte megsajnálta; leengedte fegyverét. Ebben a pillanatban a hreeir kölyök hihetetlen ruganyossággal elrúgta magát a padlóról, előrenyújtott tőrrel szinte úszott a levegőben. Leon oldalt perdült. A görbe tőr hegye felkarcolta a combját. Elkapta a fiú jobb csuklóját, a fiú viszont az ő jobbját ragadta meg. Csendben dulakodtak. Leon azt hitte, sokkal erősebb a vékonydongájú kölyöknél, de meglepődve tapasztalta, hogy az hihetetlen erővel dacol vele. Valahogy mégis sikerült kicsavarnia támadója pikkelyes kezéből a tőrt, ám ugyanekkor a fiú kiszabadult a szorításából. Leon feléje vágott a karddal. A fiú kitért az ütése elől, és fejével Leon gyomrába öklelt. Leon hanyatt vágódott az ágyon. A kölyök rávetette magát, karmaival a szemét kereste, s közben megpróbálta átharapni a torkát. Leon kiejtette a kezéből a kardot, de sikerült kiszabadítania a kezét, és ököllel az eltorzult arcba vágott.

Az arc még inkább eltorzult, és iszonyatos átalakulásba kezdett. Leon felordított meglepetésében.

A fiú feje kissé megnyúlt, arca elkeskenyedett, bőre szürkésbarna lett és gumiszerű; karjai roppant soványak és inasak. Csontosnak tűntek, és paradox módon mégis csonttalannak.

- Egy ghird! - kiáltotta Leon. Úgy engedte el a ghird vézna nyakát, mintha parazsat markolt volna.

A különös fickó kábultan, tántorogva hátrált, piszkosszürke szeme tompán csillogott. Ruganyos arcán, a szája szögletében hosszú heg húzódott a bal füléig, mintha egykor kardvágás érte volna. Leon a padlón heverő kardja után kapott. A fickó megperdült, az ablaknyíláshoz ugrott, és egy pillanat alatt kibújt rajta. Képlékeny testének nem okozott gondot kipréselődni a szűk résen.

Leon a réshez szaladt, és kinézett. A telihold hűvös fényében jól látta, ahogy a sovány alak sietve kapaszkodik lefelé a falon, aztán leugrik egy szekérderék szénába, lesiklik a földre, apró léptekkel, nagy sebességgel elinal, és belevész az árnyékba.

Leon úgy nézett utána, mintha valami jelenést látott volna.

Úgy látszik, egyvalami Cherubionban még több száz év múltán sem változott: ugyanúgy álcázott ghirdek lepik el, mint egykor.

Ghirdek, akárcsak ő, Eam'err!

Leon kissé összezavarodott. Sohasem gondolt magára Eam'errként. Mindig is Leon Silvernek tudta magát. Igaz, bebizonyosodott, hogy ő ghird, ám mivel visszakerült Le Sentierbe és az egészet csak képzelete termékének hitte, ez a tudat olybá lett számára, mintha sosem létezett volna.

Ám most, hogy szembesült egy ghirddel, újra rátörtek kétségei. Ő tudatosan sohasem tudott alakot váltani. Valahányszor ez a csoda mégis megtörtént vele, a kényszerhelyzet vagy éppen a halálos veszély vitte rá. És nem tudja, hogy csinálta.

Leon összevonta a szemöldökét. Ráadásul, most még a mentális erőt sem érzi ott a fejében. Illetve... illetve a helyét érzi, valahogy távolian, nagyon-nagyon halványan; mintha ez az erő létezne, csak éppen jelen pillanatban képtelen lenne elérni. Ugyanilyen érzése volt a Kaskah-tó partján, ahol állítólag Kevanaar egykor elhasznált minden mágiát. Lehet, hogy ebben a három-négyszáv évvel későbbi Cherubionban már minden mágiát elhasználtak, és a mentális erő nem használható?

Alméra azonban varázslónak mondja magát, és az az alak, akivel a barlang előtt csatáztak, igenis mágiával harcolt ellenük. Igenis létezik a mágia. Csak tudni kell használni.

Leon sóhajtott.

Felcsatolta a kardövét, és a karddal a kezében az ajtóhoz lépett. Elhúzta a vaskos reteszt, és kisietett a koromsötét folyosóra. A kard ilyenkor bezzeg nem világít varázslatos fényével!
Leon tudta, hogy Alméra a szomszédos kamrát lakja. Azt is gyanította, hogy a lány nyilván felébredt a kiabálásra és a dulakodás zajára. Bezörgetett.

- Alméra?

Halk reccsenés. Gyanakvó hang..

- Ki az ördög vagy?

- Leon. Leon Silver. Nyisd ki! Beszélni akarok veled!

- Kizárt dolog. Pőrén alszok.

- Kapj fel magadra valamit! - Néhány másodpercnyi csend.

- Senkit sem engedek be a szobámba éjszakának idején! - mondta határozottan Alméra. - Senkit!

- Figyelj...

- Ne is próbálkozz!

Leon sóhajtott. Most hogyan magyarázza el, amit mondani akart? És hogyan kérjen választ feltörő kérdéseire?

Letett róla.

- Aludj éberen! - figyelmeztette a lányt. - A retesz nem elég. Egy ghird képes bebújni az ablakon is!

A lány hangjában némi vidámság csendült.

- Az én ablakomon még egy szúnyog sem tud bejönni. Sem más varázsló. Sem egy... Mit mondtál, micsoda?

- Ghird!

A lány néhány másodpercig hallgatott. Valószínűleg megdöbbent, gondolta Leon. Alméra azonban nem tűnt döbbentnek.

- Ghird? Sose hallottam ezt a szót...

- Alakváltó. Kedve szerint képes változtatni az alakját, a vonásait, mindent.

- Illúzió - közölte a lány némi lekicsinyléssel. Szükség esetén én is képes vagyok rá. De ez nem alakváltás, pusztán mások látóidegeinek megtévesztése.

- A ghirdek alakváltók - morogta Leon türelmetlenül. - Pár perccel ezelőtt csúszott ki egy a kezemből. S hogy nem csak illúzió volt, bizonyítja, hogy az ablaknyíláson bújt be, és ugyanott távozott.

A lány ismét hallgatott egy darabig az ajtó túloldalán.

- Nem. Ilyesmi nem létezik. Képzelődtél vagy álmodtad. Vannak bizonyos amorf szörnyek, melyeket cholerita varázslók idéznek meg... Igen, azok képesek változtatni a formájukat...

- Ghirdek! - mondta Leon diadalmasan.

- ...de nem képesek emberi alakot ölteni, sem emberi arcvonásokat utánozni.

Leon sóhajtott.

- Akkor mi volt az, amivel az előbb verekedtem?

- Talán csak álmodtad.

- Igen - mondta Leon némi éllel. - Ez az álomkép egy görbe késsel le akart szúrni, felhasította a nadrágomat, a combom még most is vérzik...

Mivel erre nem kapott választ, szó nélkül megperdült, és nagy dérrel-dúrral visszasietett a szobájába. Bereteszelte maga mögött az ajtót, és lerogyott az ágyára. Megnézte a sebét. A tőr hegye épphogy csak karcolta; felhasította a bőrét, vérzett egy kicsit, de a vérzés máris elállt. Nem vészes.

Leon lerakta maga mellé a varázskardot, és az fehéren izzani kezdett. Most bezzeg fénylik, de amikor jeleznie kellett volna, még csak nem is zümmögött. Dühösen arrébb tolta az áruló fegyvert.

- Miféle elátkozott kard vagy te? - morogta. - Nem az a feladatod, hogy figyelmeztesd a gazdádat, a Hajnal Lovagját? Áruló vagy, akárcsak a Denevér? Melan tudta, mit tesz, amikor azt tanácsolta, hogy pusztítsam el az Éjkardot. Lehet, hogy jobb lenne megszabadulni tőled is... addig, amíg megtehetem. De hogyan? Egyszerűen csak dobjalak el, vagy vesselek vulkán mélyére, tenger fenekére?

A kard méregzöld színben felizzott, és fenyegetően zümmögni kezdett. Mintha hasonló dühösséggel reagálna Leon kifakadására.

Leon nem foglalkozott vele. Végigheveredett az ágyon, és fél szemét az ablaknyíláson tartva megpróbált pihenni még egy kicsit. Érdekes módon alig érzett álmosságot. A pár perccel előtti események és a baljós gondolatok elűzték az álmot a szeméből. Csak feküdt nyitott szemmel az ágyán, és minden neszre azonnal megrezzent.

Agya lázasan dolgozott.

Mi történhetett azután, hogy a Galaktikus Unió Tanácsa értesült Sang ármányáról és rendet tett Cherubionban? Akkor úgy tűnt, Cherubion fejlődésének már semmi sem áll az útjában. Kevanaar visszatért, hogy egységes birodalmat kovácsoljon népéből. Otoaak csürhéjét visszaűzték Amrikba, s egyfajta egyezmények is köttettek. A három viszálykodó félistenből kettő, Melan és Choler meghaltak, a harmadikat, minden baj okozóját, Sangot láncra verve vitték el, hogy kiróják rá a büntetését. És ezek után várható volt, hogy a Galaktikus Unió nem tartja szükségesnek különböző felügyelők és ellenőrök jelenlétét Cherubionban. Ha minden úgy ment volna, ahogy Leon képzelte, most több száz év múltán Cherubion maga a paradicsom kellene hogy legyen... A Galaktikus Unió tagjaként, megáldva a fejlődés minden előnyével... egy csodavilág!

S ehelyett mit talált itt? Egy vad, kaotikus világot, kóbor varázslókat, orgyilkosokat, szinte középkori viszonyokat, háborút. Igaz, a kontinenst sújtó faji ellentétek szülte háborúskodás alapjában véve megszűnhetett, hiszen ellenkező esetben nem ülhetne itt az eemsi Krontel, a thorpok és a cherubok társaságában, de hogy valamiféle új konfliktus van kialakulóban, azt jelzik az elmúlt nap eseményei. És hová tűntek Melan egykori emberei... és az ő technikájuk? Hiszen Cherubion levegőjét nem csak sárkányok szántották, hanem ugyanakkor helikopterek is, és nem csak nyíl vesszők, varázslövedékek röpködtek, hanem normális géppisztolyok töltényei is.

Mi lett velük? Hová tűntek?

És mit akart a merénylő ghird? Csak a kardot?

Chlovia, gondolta elkeseredetten Leon. Mi lett veled, mi történhetett a te idődben, hogy Cherubion ismét az ősi sötétségben leledzik?

7.

Reggel Razco bezörgetett az ajtaján, s a félálomban szendergő Leon majd szívbajt kapott ijedtében. Aztán gyorsan összeszedte magát, megmosakodott, és leballagott az ivóba, ahol a többiek már vidáman falatoztak. A tegnap este használt asztalon tej, sajt, szalonna és faggyús birkahús állt. Leon nem valami nagy kedvvel látott neki.

Kind Gren Grun Grath és Krontel még hiányoztak.

Alméra sokat mondó pillantást vetett Leonra.

- Elég gyűrött vagy. Nem sokat aludhattál az éjszaka.

- Nem - morogta Leon morózusan.

A lány cinkosan elmosolyodott. Hollófekete haján megcsillant a nap fénye, szénfekete szeme valósággal ragyogott, finom arcvonásai, ha lehet, még szebbek voltak, mint valaha.

- Azért ne add fel... - mondta sokat sejtetően. Leon értetlenül nézett rá. A lány megütközött értetlenségén, és kissé bosszúsan tette hozzá:

- Nem te vagy az első férfi, aki az éjszaka közepén ilyen átlátszó indokkal próbál bejutni a szobámba... később pedig az ágyamba.

- Ugyan! - mondta Leon, aztán vállat vont. - Hagyjuk!

Alig evett pár falatot, megérkezett Kind Gren Grun Grath gyomorfájós arckifejezéssel, Krontel kíséretében, és Razco máris felemelkedett.

- Kalandra fel! - adta ki a jelszót. - Induljunk! Grun Grath barátunk elvezet bennünket Monarakhba, a Hajnal Királynőjéhez.

A tömzsi bolg komoran bámult maga elé, s zavaros tekintettel nézett fel.

- Tegnap kissé sokat ittam - közölte a nyilvánvaló tényt.-És...

- Hagyjuk a tegnapot! - kedélyeskedett Razco. - Gondoljunk a holnapra!

- Csakhogy az a baj - mondta a bolg bölcs a szemét forgatva -, hogy az a kísértetjárta Monarakh valójában... elég veszedelmes hely. Úgy hírlik, valósággal hemzseg a choleritáktól. Buzgón keresnek valamit...

- Az a valami engem is érdekel - vágott közbe Barshen, miközben tenyérből etette farkasát.

- Nem félünk száz choleritától sem - közölte Mirk hevesen.

- Az az igazság, hogy nem nagyon emlékszek... hebegte a bölcs. - No, nem azt akarom ezzel mondani, hogy nem tudom, merre kell mennünk, csak éppen kissé kavarog bennem ez az egész... Ihatnék én is egy kupa bort? Köszönöm...

- Induljunk! - adta ki a jelszót Razco, és buzgón pillantott Leonra. Ő bólintott. A thorp nemesúr megigazította fegyvereit, és felegyenesedett. - Hát akkor...

Grun Grath szemmel láthatóan kelletlenül szedelőzködött, de végül is ímmel-ámmal megindult az ajtó felé. Még egyszer visszafordult, mintha mondani akarna valamit, aztán csak megrázta a fejét, és nem szólt semmit. Kilépett az ajtón.

Azon nyomban meg is torpant.

- Hohó! - mondta ijedten.

- Mi az? - ásított Razco. - Itt felejtettél valamit?

Nem volt szükség válaszra, a bolg megtorpanásának oka máris megmutatkozott - egy deli termetű goreel zsoldos személyében, aki csípőre tett kézzel, szétvetett lábbal cövekelt le az ajtó előtt.

- Kifelé mindenki! - mordult be barátságtalanul, s hogy nagyobb nyomatékot adjon a szavainak, oldalt lépett, láthatóvá téve ezáltal azt a negyven-ötven bolg dárdást, akik szabályos félkörben helyezkedtek el az ajtótól nyolc-tíz lépésnyire. Egy ilyen kisvárosban, mint Merbolg, ennyi katona egy csomóban elképzelhetetlenül soknak számított, és dacára a hajnali időpontnak, a helybéliek izgatott morajjal bámulták meg őket.

- Gyerünk már! - türelmetlenkedett a goreel zsoldos, akinek díszesebb páncéljáról lerítt, hogy valami - kapitányféle lehet. Magas, vállas férfi volt, fekete sörénye ápolatlan fürtökben omlott vörös posztóköpenye vállára.

- Razco Ménem vagyok, Ménem vár ura, thorp gróf - jelentette ki Razco. - Magyarázatot követelek.

- Magyarázatot előbb adnia kell, gróf úr! - mordult rá a goreel kapitány.

- Micsoda? - hördült fel Razco. - Mit akar tőlünk? Békés vándorok vagyunk.

- Karddal és buzogánnyal? - gúnyolódott a zsoldosvezér. - Talpig páncélban?

- Miért ne viselhetnénk olyan öltözetet, ami nekünk tetszik? - kérdezte Krontel, majd mikor a zsoldosvezér ráüvöltött, hogy “fogja be a pofáját”, dühösen morgott az orra alatt. - Na tessék, ennek is velem van baja!

- Tanúim vannak rá - mondta a goreel zsoldos peckesen -, hogy tegnap szóváltásba keveredtek a fogadó csaposlegényével.

- Tíz aranyat zsarolt ki belőlünk a piszok! - kiáltotta Razco felháborodottan.

- És úgy gondolja, gróf úr, ez elegendő ok a megölésére?

- Megölésére? - ismételte Leon döbbenten. Tisztán emlékezett rá, hogy a hreeir kölyök (pontosabban a hreeirnek álcázott ghird) épen és sértetlenül csusszant ki a szobája ablakán. - Az a fickó éjszaka bemászott az ablakomon, és meg akart gyilkolni, de rajta vesztett... Dulakodtunk, de élve távozott...

- Élve, mi? - kérdezte a goreel zsoldoskapitány. - A keskeny ablakon keresztül...

- Az a fickó ghird volt! - kiáltotta Leon felháborodottan. - Egy átkozott alakváltó! Kicsusszant az ablakon, akár egy kígyó! De nem öltem meg! Sértetlenül távozott a szobámból.

- Alakváltó? - nevetett zordan a hatalmas termetű kapitány, és kivonta széles pengéjű kardját. - És vele volt a tündérmesék hétfejű sárkánya is?

- Ugyan! - mondta Leon türelmetlenül. - Ki vádol bennünket azzal, hogy megöltük volna e fickót?

A kapitány intett, és a bolg katonák gyűrűjéből a kezét tördelő fogadós bukkant elő.

- Mindent láttam! - kiáltotta remegő hangon. - Ez a cherub éjszaka lejött az udvarra, vitatkozott a csaposommal, aztán kardot rántott, és leszúrta. Szegény Rucsuk azonnal kilehelte a lelkét. Igen, ez a cherub ölte meg! És a többiek a társai!

- Nevetséges! - kiáltotta Leon magabiztosan. - Az a fickó ghird volt. Ha megöltem volna, a hullája most visszaváltozott volna eredeti formájára. Nyúlánk, szürkés, csonttalan lénnyé... És mivel maga azt állítja, ilyenek nem léteznek, látni akarom a hullát, melynek megölésével vádolnak!

A kapitány intett. A bolg dárdások szétnyíltak, s ketten közülük a földre hajították a zöld pikkelyes, hreeir kölyök összevagdalt, véres tetemét. Egyáltalán nem ghird volt!

Leon agya meglódult. Ha ez a kölyök nem ghird, akkor ki volt az, aki az éjszaka folyamán megtámadta őt a képében?

Nem állt le ezen töprengeni. Kirántotta vörösen villódzó kardját, és felrikkantott.

- Gyerünk!

Villámgyors mozdulattal átdöfte a goreel kapitány bal combját, s a hatalmas termetű fickó egy ordítással felbukott, mielőtt széles kardjával lesújthatott volna.

- A lovakhoz! - kiáltotta Razco, és láncos buzogányát forgatva megrohamozta a bolg dárdásokat. - Fussatok a lovakhoz!

Eemsi szolgája is kaszálni kezdett borzalmas alabárdjával, s ők ketten elegendőnek bizonyultak, hogy védjék a fogadó ajtaját a rájuk rontó dárdások ellenében.

Barshen és jószága iramodtak elsőként vissza az ivóba, s a hátsó ajtón át ki az udvarra, az istállóhoz. Alméra kecses szökellésekkel követte őket, s Leon sem habozott sokáig, mivel Razco, Krontel, és a hátuk mögött tüsténkedő Mirk visszafelé szorultak az ivóba a dárdások hatalmas túlerejének nyomása alatt.

Leon az istállóhoz rohant. Alméra egy hatalmas pej kantárszárát vetette a kezébe. A hátas felnyergelésére nem volt idő. A varázslólány is nyereg nélkül pattant fel saját koromfekete paripája hátára, szőrén ülte meg a lovat. Barshen is hasonlóképpen cselekedett.

Az ivó felől futva érkezett Razco és Mirk. Krontel, a hatalmas termetű eemsi asztalokat borított fel odabenn, hogy megállítsa bolg üldözőiket. Aztán Mire Leon felkapaszkodott egy helyben táncoló, ijedt hátasára, már Razcót és Mirket is egy-egy ló hátán találta, és Krontel is épp ekkor ragadta meg a hatodik paripa kantárszárát, s segítette fel a tétovázó Gran Gruthot. Most hogy két lovat már nem foglaltak el a halottak, illetve a málha, hétőjükre hat ló jutott.

Alméra a lova véknyába verte a sarkát, és a hátasa megiramodott vele a kapu felé, ahová rohanva érkeztek a fogadó utcafrontja felől a dárdások. Alméra egyszerűen elsodorta őket, s Barshen máris vágtatott társnőjük után.

Leon bal kezével tartotta a kantárszárat, s maga is megnoszogtatta paripáját; a pejló felágaskodott, felnyerített, aztán kilőtt mint a nyíl, és őrült vágtatással indult a kapu felé.

Az egyik vörös szőrzetű, bőrvértes bolg katona feléje döfött a dárdájával. Leon vágta közben megsuhintotta a kardját, és a zöld színben izzó fegyver sziszegve vágta ketté a dárda fanyelét. A meglepett bolg utánahajította ugyan dárdája maradványát, ám az hiába találta hátba Leont, ártani nem tudott neki.

Leon a lova nyakára dőlve, combjával az állatot szorítva vágtatott ki a kapun az utcára. Egy dárda elsüvített a feje fölött, és rezegve állapodott meg a szemközti udvarház kapujában. Leon felrikkantott. Nem kellett hátranéznie, hogy tudja, Razco, Mirk és Krontel, nyergében a harcias Grun Grath-tal, a nyomában vágtatnak. És ahhoz sem kellett hátranéznie, hogy hallja, amint dühös üvöltésekkel lovas bolgok erednek a nyomukba.

Barshen vágtatott elöl, Alméra szorosan a nyomában. Egyenesen ahhoz a kapuhoz vették az irányt, melyen előző nap bejutottak.

És ha a kapu zárva van? - villant hirtelen Leon eszébe. Akkor nem lesz mit tenni!

Pillanatok alatt odaértek a kapuhoz vezető tágas utcára. És a kapu...

...pont ekkor tárult ki. A vasrostélyt már felhúzták, s a vaskos bronzveretes fakapu széttárult, hogy utat adjon a városba igyekvő élelmiszeres szekereknek.

Barshen felrikkantott.

- El az útból! El innen! - Szélvészként vágtatott el a szekerek mellett gyalogló kunigaami parasztok között, s azok sikoltozva rebbentek szét előtte. Az így keletkezett ösvényen nyargalt át egy pillanattal később Alméra, Leon, majd a két kunigaami. Az őrök dühösen kiáltoztak, és sietve le akarták engedni a vasrostélyt. A hátul vágtató Krontel épphogy át tudott bújni a lefelé ereszkedő félelmetes vasrudak alatt.

A mögötte lovagló bolg üldözők viszont egyenesen a leeresztett rostélyba rohantak. A vágtából lefékező lovak felágaskodtak, és nyerítve forgolódtak. Több bolg lovas a földre zuhant, és volt, akit a veszedelmes paták azon nyomban összetiportak. Óriási volt a kavarodás. A lovasok vezetője a kapuőröket szidta, és a rostély felhúzását követelte. Az őrkapitány dühösen ordítozott az őrökkel, és közben a lovasokkal is veszekedett.

Mire a vasrostély ismét felemelkedett annyira, hogy átlovagolhassanak alatta, Leonék már messze jártak.

A bolg lovasokat azonban ez nem zavarta. Kapitányuk parancsára teljes vágtában vették üldözőbe a menekülőket. Húsz jól képzett, bőrvértes, dárdás bolg harcos.

Leon pej lova jó futó volt, hamarosan befogta Alméra éjfekete paripáját, s Barshen kese hátasát. Razco és Mirk valamivel lemaradtak, s Krontel lova, kettős terhével, még hátrébb vágtatott.

Leon hátrapillantott, és látta mögöttük a porfelhőt, mely üldözők sokaságára utalt.

Némán vágtattak, s fél óra múltán kiértek az erdőből, s egy magasabb dombra kapaszkodtak fel, hátra nézve már sehol sem látták az üldözők porfellegét. Vagy lemaradtak, vagy felhagytak a hiábavaló hajszával.

- Ez meleg volt - mondta Leon, és visszafogta a hátasát, hogy bevárja a hátrébb lovagoló Razcót és az erfro-bolg tudóst.

A domb tetejéről varázslatos kilátás nyílt egy hosszúkás sík területre, és az azon túl magasodó kékes hegyekre. A hegyek között tágas völgybejárat nyílt; a völgyet buja, zöld erdő borította, s mintha a fák között egy kis tó vízfelülete csillant volna.

- Lemaradtak - zihálta Krontel, aki úgy lihegett, mintha ő cipelte volna a hátán a lovát és az erfro-bölg bölcset. - De most merre?

- Monarakhba! - kiáltotta vidáman Grun Grath. Irány a Hajnal Királynőjének festői rejteke!

- Merre van Monarakh? - kérdezte Leon komoran, és gyanakvón nézte a zömök fickót. Valahogy nem ilyennek képzelte a bölcset.

- A völgyön át - felelte Grun Grath habozás nélkül. - Aztán majd meglátjuk!

- Biztos vagy benne? - kérdezte Razco, és az ő arcára is kétségek telepedtek.

- Bár abban lennék ilyen biztos, hogy fél órán belül jóféle itókával öntözhetem meg kiszáradt torkomat! - felelte magabiztosan Grun Grath, és megpaskolta az előtte ülő Krontel vállát, jelezve, hogy induljanak.

Most ők ketten vették át a vezetést, s Alméra visszamaradt Leon mellé.

- Nem tetszik nekem ez a fickó - suttogta a lány. Túlságosan sunyi az arckifejezése, és folyton az az érzésem, mintha spekulálna valamiben.

- Megvallom, a leírások után én is máshogy képzeltem el a kunigaamik nagy bölcsét - mosolygott Leon. De remélem, tudja, hová megyünk, s abban is bízom, hogy választ tud adni néhány kérdésemre.

Egy patak partján megálltak, megitatták a lovakat, és ők maguk is kinyújtóztatták fáradt tagjaikat. Mirk el nem maradt volna a bolg bölcstől, egyfolytában filozófiai kérdésekről faggatta, melyekre a nagy Grun Grath csak ímmel-ámmal felelt, s gyakorta adott kitérő válaszokat. Leon odalépett hozzájuk.

- A nevem Leon Silver. Külsőmre cherub vagyok, de valójában egészen más... Nagyon távolról jöttem, és vajmi keveset tudok Cherubion történelméről. Főleg a hosszú éjszakát követő válságos időkről. Nem mesélné el, amit erről a korszakról és a Hajnal Királynőjéről tud? Az én ismereteim csak homályos legendatöredékekre korlátozódnak...

- No, igen - fordult oda Kind Gren Grun Grath. - A legendák többnyire csak töredékesen maradnak fenn. Kevesen vannak, akik összerakják e töredékeket. Szerényen sóhajtott. - Nekem viszont épp ez a mesterségem.

Leon nem szólt közbe, türelmesen kivárta, amíg a vörös szőrzetű, zömök kunigaami férfi elmereng egy pillanatig, aztán mintha emlékezne, mesélni kezd:

- Egykoron, amikor a hosszú, sötét éjszaka Kevanaar visszatértével véget ért, új hajnal virradt Cherubion egére. Az egymással marakodó népek békét kötöttek, és mind Amrikban, mind Cherubionban megszilárdult a rend, s a cherubok vezetésével új, hatalmas birodalom kezdett kialakulni, mely mindkét kontinenset magába foglalta...

- A cherubok vezetésével? - horkant fel Mirk. - Lehetetlen! A tanítóink mind egyetértenek abban, hogy mindig is a kunigaami nemzetségek uralták Cherubiont!

- A kunigaami tanítók tévednek - mondta Kind Gren Gran Gruth nagyon csendesen. S nyugalma most először győzte meg Leont arról, hogy valóban a híres bölccsel beszél. - Kevanaar a cherubokban látta e birodalom jövőjét, s nekünk, kunigaamiknak vajmi kevés szerep jutott terveiben.

- Ez nevetséges! - morogta Mirk vadul.

- És mi történt Kevanaar cherub birodalmával? - kérdezte udvariasan Leon Silver.

- Váratlanul feltűnt Choler, az ősi gonosz, a Sötét Láng Ura, s beteljesítette kegyetlen bosszúját. Irgalom nélkül legyilkolta Kevanaart, és káoszt, pusztítást, járványt hozott az új hajnalát élő Cherubionra. Choler borzalmas pusztítást végzett, neve lángoló fekete betűkkel örökké fog égni Cherubion történelmében! Egy megvadult, bosszúálló lélek, mely nem ismert más hatalmat, csak saját ördögi megtestesülését. Mindössze egyetlen hatalom merészelt dacolni vele; Kevanaar özvegye, ki tetteivel a Hajnal Királynője nevet vívta ki magának. Ezt az erős asszonyt Kevanaar állítólag még a külső űrből hozta magával... egy bizonyos Galaktikus Unió nevű világból. A Hajnal Királynője saját fegyverével kívánta megverni Cholert, s hozzá hasonlóan lepaktált a túlvilági sötét hatalmakkal. E mágikus támogatással kovácsoltatta legyőzhetetlen fegyverét, a Hajnal Kardját, melybe minden erejét összpontosította. Aztán a nagy Királynő szembeszállt Cholerrel. Mágikus kardjával legyőzte a gonosz szörnyet, ám mivel végleg elpusztítani nem tudta, lelkét örökre odaszögezte a Gyötrelmek Oltárához. Évszázadok óta tartja fogva a Hajnal Kardja Choler lelkét, s bár a cholerita kultusz hívei mindent elkövettek, mágiával és erővel, hogy kiszabadítsák imádott mesterüket, képtelenek voltak rá. Senki sem tudta kihúzni a Hajnal Kardját a Gyötrelmek Oltárából! Sem halandó, sem túlvilági erő... Ám létezett a legenda a Hajnal Lovagjáról, az ifjúról, aki eljő egyszer, és egyetlen rántással megszerzi a kardot... Ezt, amely nálad van.

Leon megrándult, aztán elvigyorodott. Most már szemernyi kétsége sem volt afelől, hogy a kunigaamiak neves bölcsével áll szemben.

Grun Grath elhallgatott, és merőn Leont nézte. A többiek is odagyűltek, és csendben őt lesték; még Barshen is abbahagyta Wuff simogatását. Leon Almérára pillantott. A lány alig észrevehetően nemet intett a fejével. Leon bizonytalanul rázta a fejét.

- Sok minden voltam már... Hihetem, hogy én vagyok a Hajnal Lovagja?

- Hiszed-e, vagy sem, nálad a kard, s ez magáért beszél.

Leon elmosolyodott.

- A legenda egy ifjút említ. Én nagy fürtökben őszülök.

- Az életkor viszonylagos. A lényeg az, hogy e kard ez idáig senkinek sem engedelmeskedett. Te viszont ki tudtad húzni!

Leon vállat vont.

- Ettől az alkalomtól eltekintve a kard nem volt valami kedves hozzám. Amikor nem kellene, folyton elárul a villogásával és a sziszegésével, amikor viszont az életemre törtek, egy pisszenéssel sem figyelmeztetett. Megvallom, erősen kételkedem benne, szándékosan engedte-e, hogy kihúzzam, vagy csak véletlen tévedés volt. - Vállat vont, és más mederbe terelte a társalgást. - És a Hajnal Királynője? Mihez kezdett a győzelme után?

Kind Gren Grun Grath zavartan pillantott maga elé.

- E tekintetben, sajnos, meglehetősen hiányosak az ismereteim. Annyit tudok, hogy Kevanaar özvegye pár évig folytatta még, amit volt férje elkezdett, és Cherubion, Choler nagy pusztítása után, ismét virágozni kezdett. Ám a királynő rejtélyes módon eltűnt... Senki sem tudja, mi lett vele. És eltűnésével egy időben mindaz, amit kiépített, egy csapásra összeomlott. Az addig békében élő fajok ismét egymásnak estek, káosz és zűrzavar lett úrrá Cherubionon. - Leon valósággal itta a szavait.

- És? - noszogatta a bolgot. - Mi történt azután? Az én ismereteim csekélyek. Nem ismerem Cherubion történelmét.

Gran Gruth sokatmondóan elmosolyodott.

- Vajh, van-e élő, ki ismerné, mi történt a királynő eltűnte és a százötven évvel ezelőtt bekövetkezett nagy eemsi invázió között? E korszak oly sötét még a sokat tudó bölcsek számára is, mint Choler lelke! Ám buzgón remélem, hogy hamarosan, talán órák múltán Monarakhban választ kapunk mindezen kérdésekre!

Barshen hirtelen felpattant, és kihúzta magát.

- Lovasok! - kiáltotta. - A bolgok!

Kelet felől most egy csapat lovas vágtatott ki az erdőből. Megközelítőleg tizen-tizenketten lehettek, s amint megpillantották őket, feléjük fordították a paripáikat. Kissé szétterültek, mintha az lenne a szándékuk, hogy ellenségeiket maguk előtt tereljék.

Ez a lehetőség Razco fejében is felmerült.

- Be akarnak kergetni bennünket a völgybe!

- Lóra! - kiáltotta Mirk.

- Mivel jóval kevesebben vannak, mint akik a nyomunkba eredtek, gyanítom, szétosztották az üldözőcsapatot, és nem tartom kizártnak, hogy a csapat másik része valamilyen módon elénk került - fejtegette Grun Grath.

- Nincs más választásunk - vont vállat harciasan Razco. - Ha oldalra próbálnánk kitérni, menthetetlenül oldalba kapnának, arról nem is beszélve, hogy jobbról a Kvargh folyó, balról pedig a Sirauys-sziklafal zárná el az utunkat.

- Mindegy! - döntötte el Leon. - Úgyis a völgyön vezetne át az utunk. Ha szembe jönnek, átvágjuk rajtuk magunkat. Nem hiszem, hogy gondot okozhatnak... elvégre nálam van a Hajnal Kardja.

Lóra kaptak, és vágtatva indultak le a völgy felé. A domb teteje egy ideig eltakarta üldözőiket, de nem kellett sokáig várniuk rá, hogy a kisebb lovascsapat feltűnjön mögöttük.

Barshennel az élen belovagoltak a völgy bejáratán. Nem volt nehéz dolguk, mert a sűrű erdőben széles tisztás sávja húzódott egyre befelé, akár valami természetes szekérút. S igazából tényleg valamiféle út lehetett, mert jól látszott, hogy a talajon vékony, bemélyedő keréknyomok húzódtak.

A völgy széles volt ugyan, de e mellett az öt-hat méter széles tiszta útsáv mellett olyan sűrű erdő húzódott, hogy úgy tűnt, mintha a sziklafalak nyomultak volna közel, bokrokká és falombokká változva.

Wuff, a pikkelyes chorald, aki jóval Barshen előtt szaladt, most egy kanyar mögül loholva tért vissza.

Barshen azonnal visszarántotta paripája kantárszárát.

- Vissza!

- Mi történt?

A szemközti kanyarból hirtelen egy vadul vágtató lovas bukkant fel az irháját mentő Wuff mögött. Aztán még egy. Majd még egy, és még legalább húsz...

A merbolgi városőrség kék köpenyét viselték, s élükön az a megtermett goreel kapitány lovagolt, akit Leon combon szúrt. Valamilyen kerülőúton eléjük vágtak.

- Csapda! - kiáltotta Razco, és máris fordította vissza a lovát. Akik bekergették őket ide, azok legfeljebb tizenketten vannak. Köztük könnyebb lesz áttörni.

A többiek azonnal követni akarták Razco példáját, ám a hirtelen fordulni szándékozó lovak egymásnak ütköztek, összegabalyodtak, felágaskodtak, vadul nyerítettek.

Leonnak kapaszkodnia kellett, hogy le ne zuhanjon ágaskodó kancája hátáról. A nyereg nélkül lovaglás rettenetesen kitörte az alfelét, minden íze sajgott, de most nem ért rá a bajaival foglalkozni.

A hátuk mögül nagy robajjal vágtatott ki a fák közül az üldöző sereg, s Razco, a többiek gabalyodása miatt, egyedül próbált volna áttörni köztük. Esélye sem volt. A vágtató lovak egyszerűen elsodorták a paripáját, mielőtt Razco egyetlen bolgot is kivethetett volna a nyeregből,

A kisebb bolg csapat dübörögve rontott bele a gabalyodásba, s az erdő rengett csatakiáltásaiktól. A nagyobb bolg csapat még legalább száz méterre volt, de ordításuk máris összevegyült társaikéval.

Az erdő olyan sűrű volt, akár ha kőfal szegélyezte volna az utat. Oldalra menekülni nem lehetett. Elölről vagy harmincan jöttek, hátulról tizenketten.

A csapda összezárult.

- A Hajnal Lovagjáért! - rikoltotta Razco, és buzogánya hatalmas csapásával kirepített egy bőrvértes bolgot a nyeregből.

S kiáltására, mintha valami jel lett volna, megnyíltak a bokrok, a környező fák lombjai, és suhogó nyílzápor zúdult közéjük.

8.

- Maunuk! - ordította Razco.

A szemből vágtató bolg csapat elöl vágtató lovai nyílvesszőktől találtan buktak fel, és a mögöttük robogók keresztülbuktak rajtuk, és a rikoltozás, ordítozás, nyerítés közepette a nyilak egyre csak suhogtak, mintha az ég küldene rájuk ilyen halálos esőt.

A láthatatlan íjászok nem tettek kivételt a bolgok és a megtámadottak között, egyaránt záporoztatták halálos vesszőiket mindkét fél harcosaira.

Leon alól az első nyílzáporban kilőtték a lovát. Három vessző állt a tomporába, egy a szemébe, egy pedig a nyakát fúrta át. Szegény pára menten összerogyott, és kilehelte a lelkét. 

Kész csoda volt, hogy a suhogó halál Leon életét megkímélte.

S ha már nyílvesszők, melyek szinte a füle mellett süvítettek el, nem sebezték meg, és összerogyó lova sem temette maga alá, hajszál híján bolg lovasok paripáinak patája alatt lelte vesztét. Maga sem tudta, hogy sikerült talpra állnia az óriási kavarodásban, de egyszer csak azon kapta magát, hogy egy fehér csődör nyergébe kapaszkodik, ahonnan épp ekkor zuhant ki hörögve egy vörös szőrzetű, dárdás harcos vékony vesszővel a torkában.

A lesből kilőtt vesszők pusztán mennyiségükkel irtózatos rendet vágtak az összetömörült lovak és lovasok között. Lovak dőltek el tucatjával, szinte egy sem maradt köztük, melyet nem ért találat. A vértől iszamós talajon haldokló lovak és harcosok hevertek.

Leonnak fogalma sem volt róla, társaival mi történhetett, mert mióta a lovát kilőtték alóla, egyiküket sem látta.

S a gazdájától megszabadult, ágaskodó fehér csődör vadul felnyerített, mert nyílvessző járta át a bal csűdjét, s e seb iszonyú fájdalmat okozott neki.

Leon váratlanul Razco jellegzetes hangját hallotta az ordítozásból.

- Utánam! Be az erdőbe!

Leon gondolkodás nélkül ellökte magát a fehér csődörtől, és valahogy kirántotta a kardját.

Épp időben, mert egy véres arcú bolg fickó ugrott elé. Nem lehet tudni, hogy a bolg harcos csak ijedtében emelte-e dárdáját a váratlanul előtte termett, zöldesen villódzó kardú cherubra, vagy még ebben az őrületben is végre akarta hajtani a parancsát, de tény, hogy Leonra támadt. Leon minden teketória nélkül vállon döfte kardjával, és megkerülve a fájdalomtól üvöltő fickót a bokrok közé vetette magát.

Tucatnyi nyílvessző csattogott a nyomában az összezáruló ágakon. Az egyik ilyen vékony vessző keresztülfúrta magát a levelek és ágak között, s a kard markolatán csattant, hajszálnyira Leon hüvelykujja fölött.

Leon fennhangon káromkodott.

Tüskés ágak csaptak az arcába, tövisek akaszkodtak a ruhájába, karcolták fel a bőrét.

A közeli csörtetésekből ítélve rajta kívül számosan választották a menekülésnek ezt a módját. Most már csak az volt a kérdés, vajon hol lehetnek a társai?

Razco egyértelműen jelezte kiáltásával, hogy beveti magát az erdőbe. Arról azonban nem szólt, hogy jobbra-e, avagy balra.

Leon a sűrű bozótosból egy tenyérnyi tisztásra ért, melynek innenső sarkán egy magas, göcsörtös törzsű fáról épp ekkor ugrott ruganyosan a fűre egy alacsony, sárga szőrű fickó, íjjal a kezében.

A fickó a csörtetésre megperdült, és felordított. Leon kardja a következő pillanatban átdöfte a szívét. Azonban a fa mögül most még egy íjász ugrott elő. Amint megpillantotta a társát leszúró Leont, azonnal elengedte íjhúrját, s a kilőtt vessző rezegve fúródott be egy fa törzsébe közvetlenül Leon füle mögött. Leonnak épp csak annyi ideje volt, hogy kirántsa a kardját előző áldozata mellkasából, az íjász maunu máris új nyílvesszőt illesztett fegyvere húrjára. Leon fejest ugrott a tövises bozótba.

A nyílvessző elsüvített fölötte.

Leon kétrét görnyedve, sziszegve rohant a szúrós bokrok között, fákat kerülgetett, kisebb árkokat ugrott át.

Mögötte a kiabálás, csörtetés egyre halkult; úgy tűnt, sikerült kitörnie az íjász maunuk gyűrűjéből.

Ám ezt az illúziót csak pár másodpercig táplálhatta magában. Éppen abból az irányból, amerre rohant, csörtetést, zagyva makogást, karattyolást hallott. Leon megperdült.

Egy közeli sűrű bozótból hirtelen Barshen feje bukkant elő.

- Silver! - sziszegte a nyurga férfi, és sietve intett. Leon odarohant, és hason kúszott be a bokrok alá. Barshen és Alméra lapultak ott fegyverrel a kezükben.

- Hol vannak a többiek? - lehelte Leon.

- Wuff eltűnt valamerre - súgta vissza Barshen. - Razco ellentétes irányba rohant. A többieket nem tudom... Pszt!

- Nem lenne jobb inkább felmászni egy fára? - lehelte Leon.

- Nyugalom! - intette Barshen. - Én az erdőben nőttem fel. Ez az én birodalmam. Bízd rám magad! Itt...

Hirtelen ellhallgatott, mert egy csapat maunu rohant el a közvetlen közelükben. Brutális képű, bunkóval, íjjal felfegyverzett, sárga szőrzetű, majomjárású fickók, rongyokban, mocskos ágyékkötőben.

- Maunuk! - súgta Alméra megrökönyödve. - A félhold törzséből! Mi ütött ebbe a békés törzsbe?

Füttyszó harsant, s váratlanul egy ezüstkámzsás, kétméteres, tagbaszakadt alak jelent meg, akinek láttán Leon verejtékezni kezdett: ugyanaz a rókaképű, narancssárga szemű, sebhelyes férfi volt, akit előző nap a barlang előtti csatában ő nyakon döfött a Hajnal Kardjával. Most a nyakán csak egy fekete forradás jelezte a szúrás helyét, azonban e sebesülés más jelét, mely normál esetben halálos lett volna, nem mutatta. Egy csapat maunu rohangált körülötte, s ő a kezével mutatta, merre kerítsék be a menekülőket. Az ezüstkámzsás a sűrű bozót felé vette az útját, majd elfordult, és úgy tűnt, elmegy mellettük. Leon még a lélegzetét is visszatartotta. Újabb csapat maunu jelent meg, s a titokzatos vezér, aki nem sokkal ezelőtt még bolgok parancsnoka volt, most zagyva maunu nyelven rikácsolva osztogatott utasításokat. Aztán hirtelen megperdült, mert a bokorból, ahol Leonék rejtőztek, erős zümmögés hallatszott és kékeszöld fények villantak. A Hajnal Kardja!

- Az istenit! - mordult fel Leon.

Az ezüstkámzsás nagyot kiáltott, s pillanatokon belül legalább harminc maunu vette körül a bokrot; lándzsasok, íjászok, kardforgatók egyaránt.

- Kifelé, mindhárman, vagy rátok gyújtom a sűrűt! - mondta lassú, vontatott hangon az ezüstkámzsás.

- Harcolunk? - kérdezte elszántan Leon, és ujjai összeszorultak az áruló varázsfegyver markolatán.

Alméra elszántan bólintott, Barshen azonban a fejét rázta.

- Őrültség lenne.

- Te gyávább vagy, mint a farkasod? - kérdezte némi szarkazmussal Alméra.

- Ha nem jöttök elő, megöljük a társaitokat - mondta az ezüstkámzsás nyugodtan.

Két maunu Grun Grathot, Mirket és Razcót rángatta előre; seregnyi dárda meredt a két thorpra, mindkettejüket már lefegyverezték, kezüket hátrakötözték.

- Keletnek fussatok! - kiáltotta Razco, de akkora pofont kapott az egyik maunutól, hogy a szája kirepedt.

- Gyerünk! - súgta Alméra. - Nem tudják, hogy a bozót melyik részén vagyunk. Keletre kitörünk!

Barshen hirtelen felemelkedett.

- Megadjuk magunkat! - kiáltotta.

- Őrült! - Alméra szeme villámlott. - Irgalmat vársz egy choleritától?

Barshen mindkét kezét feltartva, válasz nélkül csörtetett ki a bozótból. Ott a sárga szőrű alacsony maunuk azonnal lefegyverezték, és hátrakötötték a kezét. S máris tucatnyi maunu vetette be magát a bozótba, abba az irányba, amelyből Barshen kijött. Leon felegyenesedett, s hagyta, hogy elvegyék a fegyverét, és az ö kezét is megkötözzék. Almérára hasonló sors várt.
A hatalmas termetű, ezüstkámzsás fickó elvette a villogó kardot maunu szolgáitól, és hosszan vizsgálgatta. Az ő kezét most szemmel láthatóan nem égette. Sőt, szinte barátságosan sziszegett új gazdájánál.

Leon komoran nézett rá.

- Elárult a kardod, cherub - mordult fel az ezüstkámzsás. - Nem kellett volna úgy ragaszkodnod hozzá!

- Nem ez az első eset - felelte Leon komoran. - Remélem, téged is el fog árulni, kunigaami!

- A nevem Meurin - felelte az ezüstkámzsás. Olyasvalakit szolgálok, aki alig várja már, hogy láthasson téged. A foglyom vagy. Engedelmeskedj a parancsaimnak, ha jót akarsz!

- Megölsz?

- Én? Dehogy! Hogyan is merném megfosztani uramat attól az örömtől, hogy saját kezével vethessen véget az életednek? Al'rahim nagyúr alig várja már azt a percet, hogy találkozhasson veled.

- Al'rahim? - sápadt el Kind Gren Grun Grath, a neves kunigaami bölcs. - Al'rahim elpusztult, sok-sok évvel ezelőtt!

Al'rahim? Leon fejében furcsán füstölgött e név. Tudta, hogy hallotta már valahol, de arról fogalma sem volt, hogy hol. Al'rahim? Al'rahim!!

- Al'rahimet nem lehet megölni - nevetett Meurin, és kivillantak hegyes fogai. - Feltámadt és visszatért népéhez. S én buzgón szolgálom, mert jónéhányszor kegyes volt hozzám. S itt e kard is, mely mostantól az enyém lehet!

Ezzel a maunuk narancssárga szemű vezére az ég felé emelte a varázskardot, és megcsókolta a citromsárgán lüktető pengét. Leon undorral vette tudomásul, hogy a kard szinte doromból új gazdája kezében.

Áruló fegyver! El kellett volna ásni jó mélyen, hogy soha senki ne találja meg, gondolta keserűen.

Nem sok ideje maradt az álmodozásra, mert a maunuk összevissza taszigálták őket, lerángatták a ruháikat, kezüket, lábukat megkötözték, s csuklóiknál, illetve bokáiknál fogva egy-egy hosszú rúdra akasztották őket, akár az elejtett vadakat. A rudakat két-két maunu a vállára vette, úgy cipelték egyre beljebb az erdőbe foglyaikat valami ismeretlen cél felé.

Leon kényelmetlen, himbálódzó helyzetéből csak a hasonló pózban lógó Almérát látta, meg a szerencsétlen Barshent. Ez utóbbit két kistermetű kunigaami cipelte; a langaléta cherub minden kiemelkedő buckába vagy gyökérbe beverte a fejét, s így vége-hossza nem volt a dühös szidalmaknak, amiket a maunu nemzetségre szórt.

Leon merengve nézte az előtte himbálódzó Almérát, akit a maunuk, tekintet nélkül női mivoltára, ugyancsak lemeztelenítettek. Egyértelműen leszögezte magában, hogy így fejjel lefelé lógva, jelenlegi pozíciójában a szépséges varázslólány, dacára nyilvánvaló nőiességének, semmivel sem nyújt szebb látványt, mint a többiek. Leon fásultan merengett a lány bájain és különös viselkedésén, majd azon töprengett, vajon hol lehet Krontel? Elfogták őt is, vagy sikerült elmenekülnie? Ahogy jobban belegondolt, igazából nem is érdekelte. Torkig volt már ezzel az ostoba kalanddal, s nem vágyott másra, csak hogy lehunyhassa a szemét és hosszú ideig ne kelljen kinyitnia.

Hosszan tartó, monoton menetelés után nagy tisztásra jutottak, ahol a maunuk táboroztak. Gallyakból és bőrdarabokból épített kunyhók előtt több tucatnyi tábortűz égett, s annyi maunu gyűlt itt össze, amennyit Leon még legmerészebb képzelete is alig-alig bírt befogadni.
Itt leszedtek mindenkit a megalázó rudakról, kettesével szűk faketrecekbe zárták őket, s a ketreceket felhúzták a magasba. Három méter magasan csüngtek a vastag faágakról, s a ketrecek a legcsekélyebb mozgásra is émelyítően imbolyogtak velük.

Leon Almérával került egy ketrecbe. A szomszédosban Barshen és Razco szomorkodtak, a másik oldalon pedig Mirk és Kind Gren Grun Grath szorongtak, még arrébb idegenek. Ott volt Krontel is, a búsképű eemsi, egy sebesült bolggal összezárva, és Leon némi elégtétellel vette tudomásul, hogy bolg támadóikból mindössze kilencen maradtak meg, ők is hasonló ketrecekben.

Leon áthelyezte testsúlyát másik oldalára, s közben karja Alméra meztelen vállához ért.

- Ne merészelj visszaélni a helyzettel! - sziszegte a karcsú nő idegesen. – Még ha fegyvereimtől megfosztottak is, varázserőm itt lapul a fejemben. Meg tudom védeni magam.

Leon vállat vont.

- Nincs véletlenül annyi varázserőd, amennyivel az összes maunut elpusztíthatod? - kérdezte bosszúsan. - Idézhetnél egy forgószelet, hogy kapjon fel bennünket a holminkkal együtt, és repítsen biztonságos távolba!

Alméra dühösen meredt rá.

- Nincs jogod gúnyolódni! Épp neked nincs, hisz miattad fogtak el bennünket.

- Miattam? - képedt el Leon. - Mi közöm nekem az egészhez?

- Rég el kellett volna hajítanod azt az átkozott kardot a francba!

- Micsoda? - nevetett Leon kényszeredetten. - Hiszen épp te tanácsoltad, hogy feltétlen tartsam meg...

- Nem vádollak én téged - mondta Alméra szomorúan. - Megértem, hogy nem dobtad el. A helyedben én sem tettem volna. Ám aki büszkén vállalja a Hajnal Lovagjának a szerepét, nem adhatja ki a kezéből a kardot ilyen alantas módon.

- Ott egye meg a fene azt az átkozott kardot! - káromkodott Leon. - Bár sosem húztam volna ki abból az oltárból! Remélem, nem látom többé!

- Ebben biztos lehetsz - vélte Alméra. - Nem tudom, ki az az Al'rahim, de abban biztos vagyok, hogy nem éljük túl a vele való találkozást!

Leon sóhajtott.

- Meglehet. - A gyomra hangosat kordult. - Éhes vagyok. Ma még alig ettem valamit. Azok meg ott zabálnak. Nekünk nem adnak ezek a disznók?

Alméra rámeredt.

- Ezek maunuk, nem díznók!

- Mi?

- Egyértelmű a különbség. A maunuk kunigaamik, a díznók pedig cherubok.

Leon vágyakozva nézett a tábor közepe felé, ahonnan ínycsiklandó, sülő pecsenye szagát hozta a szél. A maunuk a lenyilazott lovakat darabolták fel, és lóhúst sütögettek, de Leont ez sem zavarta. A gyomra szinte megállás nélkül korgott, és a sülő hús illatára még a nyála is elcseppent.

A nap lassan lenyugodott, s a félelmetes, sötét erdőben a lobogó tábortüzek valósággal vonzották a tekintetet.

- Alméra! - hallatszott a szomszéd ketrecből Barshen érdes hangja. - Figyelsz rám?

A ketrecek alatt tébláboló maunu őrök felpillantottak, de zavartalanul folytatták rikácsoló társalgásukat.

- Mi van? - morogta Alméra.

- Csak tudatni akarom veletek, hogy mindnyájan élünk. Krontelnek ugyan egy nyílvessző fúródott a combjába, de azon kívül, hogy undorodik a maunuktól, nincs komolyabb baja.

- Ez jó hír - mondta Alméra kétes hanglejtéssel. De ki tudja, meddig élünk még.

- Benned bízunk - recsegte Barshen. - Használd a varázserőd, és húzz ki bennünket a bajból.

- Persze - mondta Alméra némi szarkazmussal. - így, talpig meztelenül tudok sötétséget varázsolni öt méteres körzetben, de épp eléggé sötét van anélkül is, azonkívül tudok hasbeszélni, szemöldökömet kékes színű izzással bevonni, távolról állatokat simogatni, csipetnyi sót teremteni, érintéssel kisebb sokkot okozni, valakit csuklásra késztetni, tárgyak színét megváltoztatni, suttogó üzenetet küldeni, az ujjaimon apró varázsfényeket táncoltatni, megjelölt kártyalapokat mozgatni... Nos, szerinted melyiket vessem be ez ellen a néhány száz maunu ellen? Megvan. Mi lenne, ha a főnöküket csuklásra késztetném? Hátha azt hinné, hogy a királya emlegeti, és erre szabadon engedne minket?

- Nagyon vicces - jegyezte meg Leon, de azonnal el is hallgatott, mert alattuk megjelent Meurin.

Az ezüstkámzsás óriás intésére két maunu harcos leengedte a ketrecet, kikötözte az ajtaját, s dárdával beszurkálva a rudak között, értésére adták Leonnak, hogy másszon ki. Leon habozva engedelmeskedett.

Meurin előhúzta köpenye alól a még mindig citromsárgán izzó varázskardot, és a földbe szúrta maga és foglya közé. Leon gyanakvó pillantással nézte.

- Akarod vissza? - kérdezte gúnyosan a céhmester.

- Minek, hogy ismét eláruljon? - kérdezett vissza Leon bizonytalanul, nem tudva mire vélni a dolgot.

A két méter magas, vörös hajú fickó rókaképén sunyi vigyor jelent meg.

- Visszakaphatod... az életeddel együtt.

- Nyilván tennem kell érte valamit.

- Úgy van - bólogatott Meurin. - Szabadon engedlek azzal a három társaddal együtt, akiket kiválasztasz, ha aláveted magad egy apró varázslatnak.

Leon még mindig nem értette, mit akar tőle ez a hatalmas termetű fickó, de az a határozatlan érzése támadt, hogy jobb lenne nem is megtudni.

- Nem tagadom, vágyom erre a szépséges fegyverre - folytatta lassan Meurin -, de van valami, amire még ennél is sokkal nagyobb szükségem van: uram és parancsolom jóindulatára. - Elhallgatott, egy pillanatig töprengett, mintha nem tudná, hogyan folytassa, de aztán biccentett. - Az előbb sikerült kapcsolatot teremtenem Al'rahim nagyúrral. És ő határozottan kifejtette parancsait. Melyek a következők: megkapod a kardot és az életedet, három társad életét, ha végrehajtod azt, amit sorsod megkövetel.

- És... mi légyen az? - csuklott Leon.

- Van a közelben egy ősi romvár, egy bizonyos Monarakh, ahová nemrégiben egy gonosz lélek költözött...

- Meg kell ölnöm Cholert! - kiáltott rémülten Leon. - Azt akarod!

Meurin udvarias vigyorral bólintott.

- Al'rahim nagyúr akarja, barátom. S az ő akarata számomra parancs. Cholernek meg kell halnia, mielőtt túlságosan megerősödhetne! S e tettet neked kell megtenned!

Leon kissé megborzongott. Nem a meztelenségtől, hiszen a levegő most szinte meleg volt.

- Fogoly vagyok - jelentette ki komoran.

A maunuk vezérének szemében különös fények csillogtak.

- Szabadon engedlek. Kiválasztod három társadat, és velük együtt elmehetsz végrehajtani a küldetésedet. De hogy ne próbálj átverni, alá fogod magad vetni egy apró varázslatnak. Meg fogsz esküdni rá, hogy egyenesen Monarakhba sietsz, megölöd Cholert, s miután végeztél, visszatérsz Al’rahim nagyúr elé.

Leon eltöprengett a lehetőségein.

- És azokkal, akiket nem viszek magammal... azokkal mi lesz?

- Ugyanaz, ami veled is történne, ha esetleg nem egyeznél bele a feladat végrehajtásába. Al'rahim nagyúr étvágyát fogják csillapítani.

- De miért pont én? Miért járnék én sikerrel, ha mások kudarcot vallottak?

Az ezüstkámzsás vezér sóhajtott, aztán sandán elvigyorodott.

- E kardot, mely itt van köztünk a földbe szúrva, csak a Hajnal Lovagja forgathatja sikerrel Choler ellen. Ez a kard senki másnak nem engedelmeskedik, csak a Hajnal Lovagjának. Kell még többet mondanom? - Leon szaggatottan lélegzett.

- Mi a bizonyíték rá, hogy én vagyok ez a Lovag?

- Te rántottad ki Choler koponyájából. A kard egyedül neked engedelmeskedik.

- Meg neked. - Meurin bólintott.

- Csakhogy nekem elterelő varázslatra volt szükségem, hogy megérinthessem, barátom! Komoly erőt kell rápazarolnom, ha meg akarom akadályozni, hogy összeégesse a kezem. Neked viszont önszántából engedelmeskedik.

- És kellő pillanatban elárul! - Meurin rekedten nevetett.

- Semmi sem lehet tökéletes. - Hirtelen elkomorodott. - Te vagy a Hajnal Lovagja, neked kell megölnöd Cholert! Hűségvarázst bocsátok rád, hogy engedelmeskedj uram akaratának, azután kiválasztod, hogy kiket viszel magaddal, és elindulsz. Elvezérellek Monarakhba. S amint elvégezted küldetésedet, én tudni fogom és jelentkezek. Saját magam viszlek el Al’rahim nagyúrhoz.

- És ő mit tesz velem? - Meurin vállat vont.

- Ki tudná előre kiismerni a nagyúr cselekedeteit?

- Miért tegyek szolgálatot neki, ha utána a kezére adom magam kényére-kedvére?

- Azon egyszerű okból - nevetett Meurin -, hogy jelen pillanatban is ki vagy szolgáltatva kényére-kedvére. S annyit mondhatok: ha nem engedelmeskedsz parancsának, biztosan megöl! Ha megölöd Cholert... esetleg, ismétlem: esetleg kíméletesebb elbánásban részesülsz. Még az is előfordulhat, hogy a nagyúr megkegyelmez neked és megengedi, hogy beállj szolgái közé...

- Kecsegtető - suttogta Leon.

Meurin nem vette észre a gúnyt e szóban.

- Gyerünk, most azonnal végezzük el a dolgok mágikus részét! Kis fogadalmat kell tenned. Ez a gyűrű az ujjamon hozzásegít a megfelelő erőhöz.

- Ne egyezz bele - kiáltotta le Alméra a ketrecből -, csak ha mindannyiunkat szabadon enged!

- Csak akkor egyezem bele - sietett kijelenteni Leon.

- Nem alkuszom. Végrehajtod a feladatot három társaddal, vagy meghaltok valamennyien.

Leon csak egy pillanatig töprengett.

- Nem vállalom - jelentette ki dobogó szívvel.

- Al’rahim lassú tűzön pirít meg, és cafatokra tépve, izzó ezüsttálcán tálal fel kutyái elé. S ha a kutyái falják fel testedet, lelked az örökkévalóságig a pokol kapujában fog üvölteni kínjában, s csak annyi időre nyer megváltást, míg Al'rahimet szolgálhatja.

- Miből áll az a hűségvarázslat? - sóhajtott Leon.

- Letérdelsz, meghajtod a fejed, s én Al'rahim e mágikus gyűrűjét a homlokodhoz érintem. Aztán megkérdezem, hajlandó vagy-e megölni Cholert; s utána rendben visszatérni hatalmamba, hangos igent kell mondanod.

- Csak akkor vállalom, ha mind a hat társam velem tarthat.

- Legfeljebb három.

- Vigyázz! - kiáltotta Alméra. - Ne vesd alá magad a gyűrűje akaratának! Ha megteszed, egész életedre arra leszel kárhoztatva, hogy megöld Cholert. Ha a kitűzött időn belül nem sikerül, meghalsz. Ha arra az elhatározásra jutsz, hogy nem ölöd meg, meghalsz. Ha a gyűrű tulajdonosa meghal, meghalsz te is. Míg küldetésed nem teljesítetted, nem nyugodhatsz, és egész idő alatt attól retteghetsz, hogy megbízód meg ne haljon, mert abban a pillanatban véget ér a te életed is.

- Na és ha így van? - mosolygott gonoszul Meurin. - Marad esélyed a túlélésre... egyébként pedig nem.

- Ha elvállalod - kiáltotta Alméra a ketrecből -, neked kell kiválasztanod, ki az a három, akit magaddal viszel, és kik azok, akiket cserben hagysz. Kit hagysz itt? Engem? Razcót? Barshent? A többieket?

A földbe szúrt varázskard hirtelen gonosz vörös színben kezdett villódzni. Leon riadtan hátrált.

- Nem - mondta. - Soha többé nem érintem meg ezt az átkozott kardot! Vidd innen ezt az elvarázsolt szörnyeteget! Látni sem bírom!

Az ezüstkámzsás óriás torkon ragadta, és dühösen sziszegte a képébe:

- Inkább választod az örökké tartó kínt, ostoba? Képes vagy felfogni, mily szörnyű az a sors, mely rád vár?

- Én... - hörögte Leon -, nem...

Meurin nagy erővel ellökte magától, a kard után kapott, kirántotta, és csapásra emelte. Aztán lefékezte magát, és nagyot fújt.

- Nem - rázta a fejét. - Ez túl könnyű halál lenne számodra! Nem fogod elkerülni a szenvedést! Al'rahim fog végezni veled, saját kezűleg. Takarodj vissza a ketrecedbe, te féreg!

Leon kábán engedelmeskedett. Meurin fújtatva vetette hátra vastag kámzsáját, és öles léptekkel indult a tábor közepe felé.

- Várj! - kiáltott utána hirtelen Barshen. - Van egy közbenső megoldás. Én alávetem magam a varázsnak. .. mindannyiunk nevében.

A maunuk vezére megtorpant.

- Ki szólt? - kérdezte. - És hogy érted ezt?

- Itt vagyok - mondta Barshen higgadtan. - A jobb szélső ketrecben.

A vezér visszament, és intett a maunuknak, hogy engedjék le a faalkotmányt. Barshen nyakigláb, vézna teste kísértetiesen csillogott a közeli tábortűz fényében, ahogy magasra tartott fejjel kilépett ketrecéből.

- Vállalom a varázst mindannyiunk nevében.

- Csak egyvalakire bocsátható.

- Szó sincs róla. Az valóban igaz, hogy egyvalaki veti alá magát a varázsnak, de ha a társai nevében is vállalja a feladatot, a varázs bűvköre azokra is vonatkozik. Na most, én a társaim nevében is elvállalom, hogy megöljük Cholert, aztán visszatérünk hozzád, s a többiek önkéntesen állnak rendelkezésedre, hogy feltálald őket Al'rahim kutyáinak... ha engem szabadon engedsz.

- Aljas fráter! - üvöltött fel Alméra. - Meg ne próbáld! Megöllek, ha megteszed! Az én nevemben ne tégy esküt.

- És mi történik a többiekkel, ha megszegik a te esküdet? - kérdezte Meurin érdeklődve.

- Ugyanaz vonatkozik rájuk, mint rám. Azonnal szörnyet halnak, ha a feladatnak ellenszegülnek.

- Te kurafi! - Alméra dühöngve rángatta a ketrecét. - Nem teheted ezt velünk!

- Haladékot szerzek a halálotok előtt - magyarázta Barshen.

Alméra, egészen nőietlen módon, megpróbálta leköpni, de a másik ketrec túl messze volt, így helyette egy maunut talált el.

Leon szédelegve kapaszkodott a ketrecbe. Elege volt az egészből.

- Hogy történik ez? - kérdezte Meurin komoran.

- Ugyanúgy, mintha egyvalakit esketnél. De az egész társaságnak ötméteres körzetben kell tartózkodnia. A gyűrűdből kiáradó fény először engem fog körberagyogni, aztán mindazokat, akik az eskü hatáskörébe esnek. Akit nem ragyog be a gyűrű fénye, arra nem hat a varázs, azzal nem lehet mit kezdeni.

- Barshen! - sziszegte Alméra. - Tudod, mit kapsz ezért?

- Igen - mondta Barshen hűvösen. - Szükségünk lesz a tudásodra. - Meurinhoz fordult. - Ha kell, kötözzétek meg és tömjétek be a száját!

- Átkozott Barshen, ha ezt megteszed...!

Meurin intett, a maunuk leengedték a ketreceket, a dühöngő Almérát megkötözték és betömték a száját, a többiek azon kívül, hogy barátságtalan pillantásokat vetettek Barshenre, nem szegültek szembe a rájuk szegeződő dárdákkal. A maunuk egy csoportba terelték őket, és mindannyiójukat térdre késztették.

- Te, kinek lelkét megérinti Al'rahim gyűrűje, kötelezed-e magad a társaid nevében is, hogy megölitek Cholert, s egy hónapon belül visszatértek hozzám, békével belenyugosztok sorsotokba, nem szegültök ellene, nem próbáltok szökni előle, bármi legyen is az. Ezen ellenszolgáltatásért én vállalom, hogy eme férfiút szabadon engedem.

- Igen - mondta tisztán érthetően Barshen. - Mindannyiunk nevében vállalom.

Meurin tiszteletteljesen lehúzta ujjáról a gyűrűt, saját homlokához érintette, majd amikor az lila színben szikrázni kezdett, Barshen homlokához nyomta. Ebben a pillanatban lila fénysugár szökkent elő a gyűrűből, beburkolta Barshen alakját, és körberajzolta a vonalait. Aztán a lila fény továbbterjedt a környező társaságra, Leonra, Mirkre, Gran Gruthra, Razcóra, Krontelre és végül a köteleit rángató Almérára. A lila fény befonta őket, és mindannyian megremegtek. Aztán a fény elhalványult, majd eltűnt.

- Úgy legyen! - mondta elégedetten a maunuk vezére, és visszahúzta ujjára a gyűrűt, felragadta a varázskardot, és elindult a legnagyobb tábortűz felé. Pár lépés után visszafordult. - Az éjszakát a ketrecekben töltitek, a többit majd holnap kigondolom. - A maunukhoz fordult. - Húzzátok fel őket!

A szőrös, majomszerű fickók visszaterelték őket a faalkotmányokba. Barshen magabiztosan állt, nem nagyon zavartatta magát, hogy mindegyik társának volt egy-két rossz szava hozzá.

- Mindent gondosan kiterveltem! - magyarázta higgadtan. - Bízzatok bennem, később megmagyarázom!

Senki sem bízott benne, de félóra múltán felhagytak a becsmérlésével. És nem sokkal később, amikor a tábor élete folytatódott és az őrök újra vidáman rikácsoltak, civakodtak egymással, Barshen fojtott hangon szólt oda a duzzogó Almérának, aki a ketrec sarkába húzódva valami bánatos dallamot dúdolgatott.

- Hallgass meg, Alméra! - A lány nem válaszolt, de Barshen tovább folytatta. - Ez volt az egyetlen megoldás, amivel kivághattuk magunkat.

Leon az ajkát harapdálta. Feszülten lesett az erdő felé.

- Halálra ítéltél valamennyiünket! - mordult vissza a varázslólány. - Kiszabadulhattunk volna, ha kivárjuk az alkalmas pillanatot, de most már biztos pusztulás vár ránk.

- Máshogy fogsz vélekedni, ha végighallgatsz!

- Mit kell itt hallgatni? - morogta Leon.

- Ellenünk elkövetett bűnödet sohasem moshatod le magadról - vélte Alméra.

- Semmi vész - lehelte Barshen. - Mindent átgondoltam. Nem tudom, honnan szerezte a fickó a gyűrűjét, de hogy halvány fogalma sincs a mágiáról, az nyilvánvaló. Pillanatnyi kétségem sem volt, hogy sikerül kijátszanom. Sikerült.

- Miről beszélsz?

- Könnyedén beadtam neki a mesét arról, hogy a gyűrűjével mindannyiunkat hűségre kötelezhet, ha egyikünk elvállalja a többiek nevében, s ő elhitte. Ezzel alaposan kijátszottuk. Mindannyian megszabadulunk. Gondolkodjatok logikusan. Mit fogadtunk? Megöljük Cholert, és én visszatérek hozzá. Csak én! Ti nem! Ugyanis ti nem fogadtátok. Én fogadtam a nevetekben. Vagyis, ha ti úgy döntötök, hogy nem tértek vissza, én arról nem tehetek. Én jövök vissza egyedül. Engem viszont az ellenfogadalom alapján szabadon kell engednie. Nem állhat bosszút, amiért átvertem, s így minden jóra fordul.

Leon elismerően elvigyorodott.

- Már azt hittem, csalódnom kell benned, Barshen!

- Ugyan!

- Így már más - mosolygott Alméra Barshenre. - Nem tartalak gazembernek, kedves barátom. Belátom, nem vagy az. Csak éppen ostoba barom! Annyi eszed sincs, mint a löttyedt agyú farkasodnak! Ó, miért kell nekem ilyenekkel társulnom?

Leon a homlokát ráncolta.

- Úgy látszik, még mindig nem érted - mondta hűvös fensőbbséggel Barshen.

- Mármint én? Én nem értem? - nevetett hisztérikusan Alméra. - Én vagyok ostoba fajankó, aki semmit sem ért? Úgy gondolod? - Teleszívta a tüdejét levegővel, és dühösen sziszegett a szomszédos ketrec felé. Tudd, hogy mit cselekedtél, erdők nagyeszű mestere! Esküt tettél helyettünk, hogy bizonytalan feladat elvégzésére indulunk, aztán visszadugjuk a nyakunkat a hurokba és engedelmes táplálékul ajánljuk magunkat Al'rahim kutyái számára! Ezzel leromboltad minden reményünket, mivel szép kis elgondolásod dacára az eskü miránk is vonatkozik!

- Micsoda?

- Nem jöttél még rá magadtól? Az Al'rahim gyűrűjéből eredő hűségvarázs pontosan olyan természetű, mint amilyennek te leírtad! Nem csak egy személyre, hanem annak társaira is vonatkozik, ha az felelősséget vállal helyettük. Mindenkire egyformán vonatkozik. Bármelyikünk megpróbál kitérni feladata elől, azon nyomban meghal. Ha pedig nem adja fel, akkor hal meg, ha letelik az egy hónap, melyben megállapodtatok. S ha netalán sikerül elpusztítanunk Cholert, akkor sincs remény... csak neked. Mi Al'rahim kutyáinak gyomrába kerülünk.

- Az nem lehet - vélte Barshen idegesen.

- És az természetes, hogy téged azon nyomban megölünk, amint fegyvert kapunk a kezünkbe - mondta kéjesen Alméra. - Te se maradj életben, ha mi nem!

Barshen sértődötten hátat fordított, lekuporodott a ketrec sarkába, és halkan mormogott. Valószínűleg nem önmagát dicsőítette.

Leon komoran meredt maga elé. Szép kilátások!

Alméra szemmel láthatóan olyan dühös volt, majd' felrobbant a méregtől. Gyakorta pillantott Barshen ketrece felé, és Leon mindahányszor megborzongott e pillantások láttán. Alméra egyáltalán nem is bájos, amikor haragszik. Sőt!

A tábor lassan elcsendesedett, csak a felállított őrök mocorogtak kényelmetlenül, és húzódtak közelebb a tűzhöz, ahogy az éjszaka beköszöntével hűvösebbre fordult az idő. A ketrecekben a foglyok vacogva bújtak össze, hogy legalább testük hevével melegítsék egymást. Leon nem mert Almérához bújni, mert a harcias lány azonnal fenyegető pillantást vetett rá, amint ilyesmivel próbálkozott. Egyedül vacogott hát a ketrec széléhez húzódva, ahonnan jól látta az egyik tábortűz fényében az ezüst kámzsás Meurint. A maunuk vezére egy nagyobb lombsátor előtt guggolt, és valami különös folyadékot-kent a varázskardra, amitől az smaragdszínben fénylett és alkalmanként zöldes lángokat lövellt, legnagyobb lelkesedésére annak a seregnyi maununak, akik minden ilyen fellángoláskor rikácsolva hátráltak, hogy aztán újra közelebb merészkedjenek.

Aztán a szél felerősödött. Egyre erősödő zúgás hallatszott. Nem a szél süvített. Az égből heves suhogás közepette tenyérnyi árnyékok hullottak a tömörülő maunukra. Azok rémülten rebbentek szét. És ekkor még valami rettenetes dolog történt! Az erdő megelevenedett, és borzalmas ordítással mindenfelől vad eemsik rontottak elő, fegyverrel a kézben. Előttük, mintha csak az utat mutatná, másfél méter átmérőjű tűzgömb görgött a tömeg közé; amerre elhaladt, lángra lobbantak a maunuk, és a varázsgömb fénye a tábortüzeknél is fényesebben világította be a maunuk rémülettől eltorzult arcát.

Az eemsik - bár ez Leon számára szinte lehetetlenségnek tűnt - számbelileg felülmúlták a maunukat. A meglepetés ereje is segítette őket, meg az, hogy immár a második gördülő tüzes gömb gyakorolt sokkoló hatást a megtámadottakra, s a maunuk pillanatok alatt szétszóródtak. Akik nem menekültek, az eemsik villogó pengéitől megcsonkítva maradtak ott a csatatéren. S a sűrűből felriasztott és megzavart denevérek - azok az ökölnyi árnyak, melyek közvetlenül a támadást megelőzően zúdultak a táborra - összevissza csapongásukkal csak még inkább növelték a zűrzavart.

A csata csak percekig tartott, de a meztelen foglyok számára ez az idő több órának tűnt. Leon Meurint leste. A kunigaamik ezüstkámzsás vezére vitézül forgatta a vörösen izzó varázskardot, egyszerre három jól megtermett eemsivel hadakozott; egyet leszúrt, a másik kettőt pedig szétlökte, és kibújt közülük. Átugrotta a tábortüzet, és egy láncinges eemsivel találta szemben magát. Az hatalmas csatabárddal rontott rá. Meurin meglengette a kardját, ám nem sújtott le, mert hirtelen egy magas, szakállas alak tűnt fel a háta mögött, mintha a tűzből sétált volna ki, és gyors egymásutánban három lila színű, sebesen suhanó gömböcskét bocsátott tenyeréből Meurin oldalába. A hatalmas termetű maunuvezér megtántorodott, s ez elég volt a csatabárdos eemsinek, hogy fegyverével ellenfele testére vágjon. Meurin ösztönös védekező mozdulatra rántotta a kardját, de a csatabárd a csuklóját találta, szinte átmetszette. A varázskard szikrázva hullott Meurin kezéből a véráztatta fűre. Az eemsi vad rohama ledöntötte lábáról a fájdalomtól nyüszítő maunuvezért. A láncinges eemsi harcos felemelte a csatabárdját, hogy kettészelje áldozata fejét. Barshen rekedten felsikoltott a ketrecben. Ha az ezüstkámzsás meghal, a hűségvarázs miatt szörnyet halnak ők is abban a minutumban! A csatabárd lecsapott, de Meurin oldalra hengeredett, s egy cseles mozdulattal kirúgta támadója lábát. Aztán sértetlen bal kezével a köpenyébe nyúlt, és egy apró tárgyat emelt belőle az ajkához. A magas, szakállas eemsi kést rántott, és morogva rontott a sebesültre. Nyolc lépést kellett megtennie, s ez alatt az idő alatt Meurin teste megemelkedett, és lassan, mintha víz alatt lenne, az ég felé lebegett.

- Illúzió! - ordította a szakállas magából kikelten, és a négy méter magasban lebegő test után hajította a kését. Az acélholmi nem hullott vissza. - Íjászok, ide! Lőjétek le! Lőjétek le!

Senki sem figyelt rá a csata hevében, és az egyre emelkedő maunuvezér lassan beleveszett az éj sötétjébe. A szakállas toporzékolt dühében.

Leon nem tudta, örüljön vagy bánkódjon-e Meurin varázslatos megmenekülésén, hiszen élete a hűségvarázs miatt végleg ahhoz a személyhez láncolódott.

Lassan véget ért a csata, s mindenfelől vértől csöpögő eemsik szállingóztak elő. Villogó szemmel vizsgálták át a csatamezőt, és kímélet nélkül leszurkálták a sebesült kunigaamikat, saját sebesültjeiket pedig a legnagyobb tábortűzhöz vonszolták. Egy kisebb társaság az egyik lombsátorból hordókat gurított elő, és örömteli rikkantásokkal fogyasztani kezdték a hadizsákmányt. Felfedezték a foglyokat is, leengedték a ketreceket, és a meztelen társaságot a főnökük elé kísérték. A széles törzsű eemsi törzsfő egy lefejezett, bőrvértes maunu tetemén ült és egy félig lerágott cubákot harapdált. Rettenetesen ronda eemsi volt, igaz, csak két keze és két lába volt, mint társainak, de sárga szeme félelmetesen villogott, hegyes fogai könnyűszerrel tépték a húscafatokat.

- Kik vagytok, mit kerestek itt? - böffentett feléjük kegyesen.

Krontel, akinek a bal combján véres seb tátongott, előrebicegett és meztelensége dacára megpróbált tekintélykeltő pózt felvenni.

- Miféle istent hisztek ti? - dörögte.

- Otoaak a mi urunk - válaszolta a főnök meglepetten -; minden eemsik öregatyja.

- És milyen bánásmódban részesítitek Otoaak felszentelt sámánját, aki alkodói tisztet ért el messze keleten?

Az eemsi főnök homlokát ráncolva nézett Krontelre.

- Egy alkodó keletről?

- A Fekete Kéz nemzetségből! - jelentette ki büszkén Krontel.

A főnök bamba képén látszott, hogy soha életében nem hallott még erről a nemzetségről, de ezt szavakban nem árulta el. Hangosat szusszant.

- Ezek a társaid? Ezek a kunigaamik és cherubok? - Nem lehetett tudni, melyik szót ejti ki nagyobb megvetéssel.

- Az én nevem Krontel. Ez a kunigaami nemesúr mellettem Razco Ménem, hű társam, akárcsak kunigaami szolgája és ezek a bolgok...

A főnök mogorván mérte végig az anyaszült meztelenül toporgókat. Aztán pillantása a többi ketrecből kirángatott vörös szőrzetű bolgokra esett, és még jobban elkomorodott.

- A bolgok is... a társaid?

- Dehogyis! - tiltakozott Krontel. - Lesből rontottak ránk, és épp velük csatáztunk, amikor a maunuk lenyilazták a lovainkat, és velük együtt minket is foglyul ejtettek.

- Jól van - sóhajtott a főnök. - Légy a vendégem, Krontel alkodó, és társaid is hasonlóan a törzsem vendégei. A felszereléseteket, a ruháitokat visszakapjátok... ha megtaláljátok. Nem lesz bántódásotok, de a tábort egyelőre csak az én engedélyemmel hagyhatjátok el. - Parancsokat ordított a közelben tébláboló harcosainak, aztán visszafordult, és alaposan szemügyre vette a szőrös mellkasú, hatalmas termetű Krontelt. Komor arca felderült. - Keménykötésű fickónak látszol, alkodó! Sok tapasztalatod lehet már a hadakozásban. S viselkedésedből látom, hogy ész is van a fejedben... Azt hiszem, ha közénk állsz, nagy hasznára lehetsz a népednek.

- Én is így gondoltam - vigyorodott el Krontel. - S még több hasznára lehetnék eemsi fajtársaimnak, ha haraphatnék egy falatot, hogy erőt gyűjtsek.

Az eemsi főnök nagyot böffentett, majd hirtelen felpattant, szélesen elvigyorodott, hátba veregette az eemsi sámánt, és a kezébe nyomta a félig lerágott cubákot.

- Nesze, zabálj, alkodó! Tetszel nekem, cimbora! Tarts velünk! A sámánunk meghalt a múlt héten, s bár te keleti vagy, helyettesítheted, ha a törzs is úgy akarja.

- Miféle törzs ez? - kérdezte Krontel, s közben beleharapott a húsba. Lenyelte a falatot, kivette a főnök kezéből a boroskupát, és jót kortyolt belőle.

- Vérkard. Otoaak elit csapatának leszármazottai. Én Csigrek vagyok, biztos hallottál már rólam.

Leon, aki csupaszon állt a közelben, megborzongott e két eleven vad láttán. Olyan iszonyú barbárság sugárzott belőlük, hogy az számára szinte már elfogadhatatlan volt. S Otoaak neve immár nem először hangzott el. Azonban óvakodott attól, hogy megzavarja a két eemsi tárgyalását.

- Te vagy Csigrek? - mondta az eemsi sámán elképedve. - A nagy Csigruigrl unokája? Nahát, micsoda megtiszteltetés!

- Hírnevem hamarosan magasabbra röppen, mint nagyapámé. Otoaak akaratából én vezetem annak a hadjáratnak a jobbszárnyát, mely megszabadítja Cherubion nyugati vidékét a kunigaamik rabigája alól. Dicső seregünk elsöpri a tetves maunukat és a bolgokat, és kiszabadítva testvéreinket a szolgasorból, fokozatosan haladunk kelet felé.

- Micsoda? - kiáltotta Razco. - Ez lázadás! - Csigrek sötét pillantást vetett rá.

- Te beszélsz lázadásról, kunigaami? Te, akinek az ősei egykor a szolgáink szolgái voltak, és azzal nyertek nemességet, hogy fellázadtak uraik ellen, és orvul lemészárolták őket?

- Ez arcátlanság! - ugrott előre Mirk vörös arccal. - Hogy beszélhetsz ilyen szemenszedett valótlanságot? Kind Gren Grun Grath, a kunigaamik legnevesebb bölcse tényekkel bizonyítja neves tanulmányaiban, hogy az eemsik a kunigaamik egy barbár törzséből fejlődtek ki valamikor, s ez egyértelművé teszi, hogy az eemsik nem vetekedhetnek a kunigaamikkal az ősiség kérdésében!

- Micsoda? - Csigrek a fogát csikorgatta. - Hogyan merészelsz te egy nemlétező bölcsre hivatkozni?

Mirk dühösen nevetett.

- Kind Gren Grun Grath igenis létezik, s tanai úgyszintén! Itt áll éppen... Grun Grath mester, lépj elő, és világosítsd meg ennek az eemsinek a sötét elméjét!

Mirk erőnek erejével rángatta előre a vonakodó Grun Grathot. Csigrek szeme felvillant.

- Te vagy hát az a személy, akit a kunigaamik Kind Gren Grun Grathnak neveznek?

- Nem! - kiáltotta Grun Grath. - Dehogyis! Az én nevem Grak.

- Akkor miért állítja ez a kunigaami, hogy te vagy?

- Becsaptam őket - vihogott Grun Grath (vagy Grak?) a markába. - Én valójában csak Grun Grath szolgája vagyok! Grak! De ha nem akartam, hogy ezek megöljenek, ki kellett adnom magam saját elrabolt mesteremnek.

- Micsoda? - kiáltotta Leon és Alméra egyszerre. Grak vállat vont.

- Tehettem volna mást? Adandó alkalommal megléptem volna tőletek... De nem volt adandó alkalom. Azt azonban nem vállalom, hogy más helyett öljenek meg.

Csigrek sóhajtott.

- Ha az az alantas féreg, aki buzgón terjesztett rágalmaival a sárba tiporta az eemsik dicső népét, és meghamisította a történelmet, most itt lenne, saját kezűleg tekerném ki a nyakát, felakasztatnám, felnégyeltetném, elégetném, és hamvait szolgáink ürüléke közé szórnám.

- Én csak a szolgája voltam - vont vállat vigyorogva Grak.

- Ha nem ajánlottam volna fel az előbb, hogy a törzs vendége lehetsz a társaiddal együtt, pusztán ezért a tényért megöletnélek!

- Hohó! - kiáltotta haragosan Mirk. - Mit merészelsz, eemsi!

Csigrek vésztjóslóan fordult a meztelen kunigaami felé, és a lába mellől felemelt egy roppant méretű csatacsillagot.

- Ne élj vissza a vendégjoggal, kunigaami! - Krontel ugrott közéjük meglepő fürgeséggel.

- Mit számít az, hogy mi volt? Azzal törődjünk, ami most van. Keressük meg a ruháinkat és a fegyvereinket addig, amíg megtehetjük!

- Okos gondolat - morogta Csigrek, és sandán nézte a villámló szemű Mirket. - Grobrukh elkísér benneteket, és gondoskodik róla, hogy visszakapjátok, ami a tiétek.

A holmijukat könnyen megtalálták, mivel éppen valami húsz-harminc eemsi turkált köztük. A főnök szolgájának a szavára szétrebbentek, és rövid, de velős fenyegetés után lassan visszakerültek a már eltulajdonított fegyverek, ruhadarabok is. Mindenki sietve felöltözött, mert az este kezdett hűvös lenni. Leon sehol sem találta a ruháját. Le Sentierből származó barna nadrágjának, fehér trikójának és sötétkék pulóverének nyoma sem volt. Úgy látszik, valamelyik maununak komolyan megtetszhetett, és magával vitte. Mivel mégsem akart csupaszon maradni, az összedobált rongyok közül kiválasztott néhány méretes darabot. A merbolgi bolg városőrök ruhái közül. Tűzpiros, bársony ujjatlan zekét húzott, hozzá hasonló anyagú rövidnadrágot, mely utóbbi inkább ágyékkötő volt, semmint nadrág. Leont azonban nem zavarta, hogy combja és lábszára csupaszon marad. A sok lábbeli közül kiválasztott egy szürkéskék, puha bőrcsizmát, mely szinte a térdéig ért, azt húzta fel. Egy picit nagy volt, de nem annyira, hogy zavaró legyen. A hátára világoskék posztóköpenyt vetett, s a fejére szárnyas bronzsisakot húzott. A Hajnal Kardját sehol sem találta, de nem is kereste különösebben. Nem vágyott arra, hogy a kard ismét elárulja. Azonban mégsem maradt fegyvertelen. Talált egy rozsdás kardot, mely a hegyénél csorba volt, s az eemsik zsákmányából egy kerek bőrpajzsot is kiemelt, melynek az eemsik szemmel láthatóan nem tulajdonítottak nagy értéket.

Leon tanácstalanul nézett körül. Hiába volt a rozsdás kard és a pajzs, a Hajnal Kardja nélkül fegyvertelennek, szinte meztelennek érezte magát. Igaz, a kard elárulta, cserbenhagyta, furcsamód mégis szerette volna, ha ismét a kezében tarthatja. Vagy mégsem? Saját érzéseit szondázta. A karddal csak a baj jár. Viszont Choler ellen biztonságot nyújt. És nem fogadta-e a nevükben Barshen, hogy mindannyian Monarakhba vonulnak, és megölik Cholert? Igaz, Meurint és maunu csürhéjét az eemsik elűzték, de a fogadalom varázsereje továbbra is köti őket. És a kard nélkül mire mennek?

És a karddal?

Felpillantott. Az eemsik főnöke, Csigrek sétált arra Krontel vállát barátságosan átkarolva, és a helyzetet magyarázva. Hogy hencegett-e, vagy csak szívesen osztotta meg örömét és diadalát a törzs újsütetű sámánjával, azt nem lehetett eldönteni.

Eleinte saját törzsének hadmozdulatait ecsetelte, külön kihangsúlyozva egyéni érdemeit, s részletesen kiszínezve, hány maununak horpasztotta be a koponyáját rettenetes csatacsillagával. Ám egy idő múlva Krontel kérdésére más is szóba került, s a közelben szedelőzködő Leon érdeklődve kapta fel a fejét.

- Mióta az az undorító Al'rahim megjelent és megölte Hubhakkut, a maunuk királyát, azokkal a tetves maunukkal nem lehetett bírni. Portyázó csapataik mélyen betörtek a mi területeinkre, felgyújtották, kifosztották a falvainkat, leöldösték a harcosainkat, meggyalázták az asszonyainkat, lányainkat. Ezt egyetlen eemsi sem nézhette ölbe tett kézzel. Eleinte minden ugyanúgy ment, mint általában. Egy-egy haragos falu összeszedte a harcosait, s cserébe felégetett egy-egy maunu falut. Csakhogy a maunuk, a bolgok meg más kunigaami fattyak elsöpörték, kiirtották őket. Aztán olyasmi történt, amire nem sok példa akadt még az eemsi faj történetében. Szinte valamennyi nagyobb törzs főnöke egyazon éjszakán mágikus álmot látott. Megjelent előttük a hatalmas Otoaak, és mennydörgő hangon rájuk parancsolt, hogy hagyják abba a marakodást egymás között, fogjanak össze és együtt vonuljanak a kunigaamik ellen. Megparancsolta, hogy engedelmeskedjenek neki, különben iszonyatos halál sújt le rájuk. Ébredésük után a megszeppent törzsfők bizonytalankodtak volna, ám sámánjaik is hasonló álmot láthattak, mert azon nyomban megverték a harci dobot. Legelőször a Leprás Kéz főnöke, egy bizonyos Dzsemada fogta fel e látomás jelentőségét, s azonnal követeket küldött szerte az eemsi falvakba, a szomszédos törzsekhez. És mire a követek megérkeztek, Otoaak ismét megjelent álmunkban, és megparancsolta, hogy mindenben engedelmeskedjünk Dzsemadának, amíg ő maga meg nem érkezik Amrikból, hogy a kunigaamik ellen vezessen bennünket. Most itt tartunk. Minden törzsfő fejet hajtott a hatalmas isten akarata előtt, már csak azért is, mert Amrikból valóban Otoaak feltámadásáról és hódításairól kaptunk hírt. Megindult az invázió. Soha nem látott tömegű eemsi harcos vonul a kunigaami birodalom szíve felé. Mire észbe kapnak, elsöpörjük, leigázzuk őket.

- És az Ősi Gonosz, mely elszabadult a Gyötrelmek Oltáráról? - kérdezte Krontel kissé visszafogottan.

Csigrek arca elborult.

- Hallottam én is a choleriták eszelős mozgolódásáról és mindezek okáról, de... ezzel a problémával Otoaak maga fog megbirkózni!

Leon szeretett volna közbeszólni, de Krontel, aki észrevette fészkelődését, a szemével határozottan nemet intett neki. S hogy biztosan megakadályozza Leon okvetetlenkedését, megragadta a főnök karját, s miközben a törzsről kérdezősködött, elvonszolta onnan.

- Holnap hajnalban indulunk tovább a Fekete Erdőbe, ahol az eemsi seregek találkoznak. Ott várjuk be Garricq nagykodót és kodóit, alkodóit, akik egyenesen Amrikból érkeznek, s Al’rahim ellen vezetnek bennünket. Mire a sátán odújához érünk, megérkezik maga a hatalmas Otoaak is...

Leon megkereste a többieket, akik valamivel arrébb, egy kisebb tábortűznél a maunuk által félbehagyott húsdarabokon lakmároztak. Pár szóban beszámolt róla, mit tudott meg.

- Ki az isten az az Al'rahim? - kérdezte bosszúsan. - Olyan átkozottul ismerős a neve, de nem ugrik be, honnan...

Grun Grath (vagy Grak?) előrehajolt, és a tűzbe bámulva halkan szólalt meg:

- Sang Al'rahim...

- SANG! - Leon úgy érezte magát, mintha egy buzogánnyal fejbe suhintották volna. Egyszerre verejtékezni kezdett, kirázta a hideg, és érezte, hogy az arca tűzforró lesz. - Sang Al'rahim... Hát persze...

- Nem tudni pontosan, ki ő - folytatta nyugodtan az erfro-bolg bölcs. - Számos utalás áll egy hasonló nevű félistenről Cherubion történetében... aki, hm, egykor Kevanaar tanítványa volt, aztán valami homályos úton ellene szegült, s végül... sanyarú sorsot ért. Azonban ennek már több száz éve. Most valaki, talán titkos imádója vagy híve, felvette a nevét, s különböző gaztetteket követ el...

- Nem. - Leon a fejét rázta. - Nem. Ez az Al'rahim nem más, mint az eredeti. Úgy értem: Sang! Nem tudom megmagyarázni, de ez a remegés, amit a gyomron közepén érzek, számomra minden magyarázatnál ékesebb bizonyíték.

Barshen elsápadt.

- És ennek a... hamvaiból feltámadt félistennek a hatalma alatt vagyunk az eskü révén?

Leon sóhajtott.

- Az eemsik hamarosan egyesülnek több nagyhatalmú eemsivel... kodókkal, nagykodókkal, s aztán Al'rahim ellen vonulnak. Velük kell tartanunk!

- Ezzel a mocskos csürhével? - háborodott fel Mirk. - Hogy velük harcoljak saját fajtársaim ellen? Soha!

- A helyzet nem ilyen egyértelmű - vélte Razco. Leon előrehajolt, és egyenként a szemükbe nézett.

- Ide figyeljetek! - mondta vontatottan. - Kérlek benneteket, hallgassatok meg. Többen közületek nem tudjátok, ki vagyok én valójában és hogyan kerültem ide... Ezt most túl bonyolult lenne elmagyarázni. Azonban Almérának és Barshennek egyszer már elmondtam, ők a tanúim rá... Elégedjetek meg azzal, hogy én egy külső világból érkeztem Cherubionba, sok-sok évvel ezelőtt. És részese voltam annak a küzdelemnek, mely a Sötét Éjből való kiszakadáshoz vezetett. Harcoltam Otoaak ellen, harcoltam Melan ellen, harcoltam Choler ellen, s harcoltam Sang ellen is. És higgyétek el... Sang Al'rahim az, akivel minden erőnkkel harcolnunk kell! Bárkivel hajlandó vagyok szövetkezni, hogy elpusztítsam, mert ő az, aki minden bajnak az okozója...

- Márpedig nekünk Monarakhba kell mennünk - szögezte le Barshen, és nem nézett senkire. - Nem vesztegethetjük az időt. Meg kell ölnünk Cholert. Köt a hűségvarázs.

Leon felmordult.

- Ha megöljük Al’rahimot, megszűnik a varázs!

- S vele együtt mi is - mondta Alméra csendesen. - Al'rahim gyűrűjére esküdtünk. Ha ő meghal, mielőtt a feladatunkat végrehajtanánk, mi is szörnyet halunk.

- Ez biztos? - kérdezte megsemmisülten Leon.

- Minden kétséget kizáróan - bólogatott Grun Grath is.

Mirk dühösen mordult rá.

- Te csak ne szólj bele! Alantas szolga létedre volt képed megtéveszteni bennünket, és a neves Grun Grathnak kiadni magad!

Az erfro-bolg elmosolyodott.

- Talán el kellett volna árulnom e barbár eemsinek valódi kilétemet, és vértanúhalált halni mocskos markai között? - kérdezte. - Természetesen Kind Gren Grun Grath vagyok. Graknak csak kényszerből adtam ki magam.

Mirk és Razco gyanakvó pillantást vetettek rá.

- Ő Grun Grath - mondta Leon. - Én biztos vagyok benne. Most... akkor...

- Igen - sóhajtott Razco. - Ideje komolyan átgondolni a kilátásainkat.

- Próbáljunk valami kiutat találni a varázs alól! - javasolta Leon.

Alméra a fejét rázta.

- Nincs kiút. Ha nem öljük meg Cholert, meghalunk, ha megöljük, azután halunk meg, hogy átadtuk Meurinnek. Barshen barátunk kötelezett bennünket, hogy önszántunkból ugorjunk Sang Al’rahim szájába.

Mindannyian a lobogó tábortűzbe révedtek; bizonytalan jövőjüket latolgatták. Egy távolabbi tűznél néhány eemsi összeveszett valami kisebb zsákmányon, jókora felfordulás támadt. Csigrek egy háromágú korbácsot suhogtatva, ordítozva rontott közéjük, és odacsapott mindenkinek, aki a közelébe került. A civakodásnak azonnal vége lett.

- Csak van valami mód, hogy megszabaduljunk a hűségvarázs alól? - kérdezte Leon csökönyösen. - Mágiával csak meg lehet szüntetni valahogy a mágikus kötelékeket... Grun Grath, mit gondolsz?

A tömzsi erfro-bolg vállat vont.

- Elvileg megoldható. Azonban csak nagy tudású varázslók képesek rá, s én csak a choleriták között hallottam effélékről. Viszont ahhoz, hogy a varázst sikerüljön leszedni rólunk, alá kell vetnünk magunkat az illető cholerita mágus akaratának... és megvallom, ehhez aztán végképp nem fűlik a fogam. Ki tudja, hogy a feloldozás fejében miféle sokkal zordabb feladatot testál ránk egy cholerita?

Leon keserűen nézett Grun Grathra. Az erfro-bolg bölcs az utolsó reményeit is eloszlatta.

Krontel, aki a vita utolsó szavaira érkezett, magyarázat nélkül is kitalálta, miről folyik a szó.

- Csigrek törzsével kell tartanunk - szögezte le. - A Fekete Erdőben egyesülünk a többi eemsi törzzsel, bevárunk néhány kodót, nagykodót, aztán rárontunk Al'rahimra. A nagykodók igen erőteljes mágusok. Leszedik rólunk ezt az átkozott esküvarázst, megölik Al'rahimot, és minden rendben lesz! Hősiesen harcolunk majd az eemsik oldalán, és nem kétlem, hogy elnyerjük a megfelelő jutalmunkat. Ilyen egyszerű ez! Kár ezen rágódni... Egyébként is, már beszéltem Csigrekkel, és nagy nehezen rávettem, hogy nemcsak engem meg a cherubokat, de a többieket is bevegye a csapatába.

- Micsoda? - háborgott Razco. - Hogy én ezekkel együtt...

Leon fontolóra vette a lehetőséget.

- Nekem már volt dolgom nagykodóval... Erős varázserővel rendelkeznek. Nem kizárt, hogy képesek lennének megszabadítani a varázs kötelékétől...

- Meg esetleg a fejünktől is! - vágott közbe bosszúsan Alméra. - Nem értem, hogyan gondolhatsz egyáltalán arra, hogy egy eemsi varázslónak kiszolgáltasd magad? És te mondtad, hogy odavárják Otoaakot is. Ha ez ugyanaz az Otoaak, akiről meséltél, a helyedben nem mennék a közelébe.

- Egyszer már sikerült vele szövetséget kötnöm.

- És azt is mesélted, hogy Otoaak megölt volna e szövetség sikere után, ha az eseményeket másképp nem alakítod! Emlékezz, Leon! Te a fiát ölted meg! Megaláztad! A hódító eemsiket megállítottad! Mit gondolsz, mi oka lenne rá bármely eemsi nagyvezérnek is, hogy megkegyelmezzen neked és nekünk? Ha szükségük van ránk, az eskünk helyett másfajta köteléket akasztanak ránk! Ha nem kellünk nekik, végeznek velünk. Nem, köszönöm, én ebből nem kérek!

Leon sóhajtott.

- Van más javaslatod?

- Igen - dühösködött a lány. - Öljük meg Barshent, amiért ilyen helyzetbe hozott bennünket, aztán végezzünk magunkkal is! - Grun Grath megköszörülte a torkát.

- Talán van megoldás. A probléma lényege, ha nem csalódom, abban áll, hogy akár megöljük Cholert, akár nem, rövid időn belül meghalunk. Viszont, ha nem öljük meg Cholert, a megadott idő lejártával szörnyet halunk. Nos, szerintem a megoldás egyszerű. - Kind Gren Grun Grath, a kunigaamik erfro-bolg bölcse szerényen pillantott végig feszülten figyelő társain. - Eemsi barátunktól tudjuk, hogy jelentős mágusok készülnek végezni azzal, akinek az eskü révén a hatalmában vagyunk. Tehát: a lehető legrövidebb időn belül teljesítenünk kell a feladatunkat, aztán várni és reménykedni, hogy a nagykodó és társai végeznek Al'rahimmal. Sietnünk kell, mert ha a nagykodók megelőznek, Al'rahim halálával nekünk is végünk. Viszont Choler halála után éppenséggel nem kell sietnünk...

- Én azt mondom, ezt kell tennünk! - sietett egyetérteni Barshen. - Éjszaka megszökünk, és irány Monarakh!

- Alméra? - kérdezte Leon. A lány bólintott.

- Csakhogy már nincs meg a Hajnal Kardja - jegyezte meg Razco. - Márpedig a legenda szerint Choler ellen nagy szükség lesz rá.

Leon komoran bólogatott. Kívánta is meg nem is a kard birtoklását.

- Mielőtt Meurin elmenekült, elejtette - mondta Barshen. - A kard itt van valahol. Biztos valamelyik eemsi eldugta.

- Vissza kell szerezni! - Razco határozottan nézett Krontelre. - Ez a te dolgod lesz, eemsi! Milyen pozíciót töltesz be e törzsben?

Leon a mulatozó eemsi harcosok felé fordult, és eszébe jutott az a réges-régi éjszaka, amikor Otoaak táborában tartózkodott. Az eemsik akkor szinte ugyanígy néztek ki, de sokkal fegyelmezettebben, visszafogottabban viselkedtek. Most azonban valósággal tomboltak legyőzötteik hullái fölött. Leon mégis megkönnyebbülten látta, hogy nem falják fel áldozataik tetemét. Krontel vállat vont.

- Az előző sámánjuk meghalt egy korábbi összecsapásban. Én vettem át a helyét.

- Vissza tudod szerezni a kardot?

- Ha itt van, minden bizonnyal. - Leon idegesen bólintott.

- Zavar ez a kard. Tudom, hogy nem boldogulunk nélküle, de vajon sikerrel járunk-e vele?

Társai nem feleltek.

- Krontel visszaszerzi a kardot - összegezte Razco. - Aztán pihenünk egy keveset, és hajnal felé, amikor az őrök ébersége lankad, megszökünk. Erre nem számítanak. Külső támadásra készülnek fel. Krontel, máris indulj, szerezd meg a kardot! Ha nem sikerül, akkor is tudd meg, merre lehet. Akkor majd megpróbálom én a magam rafinált thorp módján elvenni az eemsiktől.

Krontel nehézkesen tápászkodott fel a tűz mellől, habozni látszott. Nem ment el. Látszott rajta, hogy kikívánkozik belőle valami, de nem mondja ki.

Leon idegesen nézett körül. Az eemsik birtokukba vették a maunuk által hagyott tüzeket, gyanús szagú és színű, szőrös húsokat sütögettek, bort vedeltek, gajdoltak.

- Nos, miért nem mégy már? - kérdezte Razco.

- A kardot visszaszerzem, ha kívánjátok - mondta kínlódva Krontel. - De nem szökhetünk el... Szavamat adtam Csigreknek, hogy velük tartunk a csatába, és... egy eemsi sámán nem szegi meg a szavát.

Leon az ajkába harapott.

- Ostoba! - Alméra dühösen fújt. - Hát akkor mit akarsz?

- Nem tudom.

- Egyetlen esélyünk az, ha úgy cselekszünk, mint az előbb kifejtettem - magyarázta Grun Grath.

- Ha vitézül harcolunk a csatában... Ha a nagykodó eltávolítja rólunk a varázst, és megöljük Al’rahimet, még mindig fennáll a lehetőség, hogy elinduljunk Monarakhba.

- Al'rahim - szólt közbe most már Leon is - nem más, mint Sang! Egy mergháni. Életem nagy ellenfele. A lehető legveszedelmesebb ellenfél! Félisteni erőkkel! Nem hiszem, hogy az eemsik képesek lennének legyőzni! Még egy nagykodó sem!

- Otoaak viszont igen! - felelte Krontel harciasan.

- Kellett nekem - sóhajtott Alméra - egy eemsi társaságába keverednem!

- Mi ütött beléd? - követelte Mirk is Kronteltől. Te magad mesélted régebben, milyen mostohán bánt veled a saját néped...

- Ifjúkorom óta számkivetetten bolyongok... - vallotta be Krontel szégyenlősen. - Sohasem volt otthonom, nem volt törzs, mely befogadjon, ha megfáradtam, nem volt hová hazatérjek. De most minden egészen más lett. Tetszik nekem ez a törzs. A főnök a barátom. Én vagyok az egyetlen sámánjuk, én vagyok a törzs esze, és tudom, hogy a csatában szükség lesz rám. Mindig is büszke voltam arra, hogy eemsi vagyok, és most még büszkébb vagyok, amikor azt látom, hogy az eemsi törzsek közös erővel támadnak a kunigaamikra, hogy megszabadítsák a világot Al'rahimtól. Meg kell értenetek: hogyan játszhatnám ki saját népemet, amikor bíznak bennem. Nem szökhetünk el. Itt maradunk, és teszek róla, hogy ti se tudjatok megszökni. Nem akarok rosszat nektek, de vigyázok, hogy az őrök éberek legyenek! - Leon felnyögött.

- Nahát - mondta Alméra gúnyosan -, ezt nem gondoltam rólad, eemsi! Azt hittem, idegen számodra az effajta érzelgés. És nem gondoltam, hogy abból a fajtából származol, aki cserben hagyja, kijátssza a barátait. Na, jó... Akkor természetesen nem szökünk. Felesleges szólnod az őröknek.

Az eemsi sámán sunyin elvigyorodott, és megnyalta a szája szélét.

- Hihi... Azért én csak szólok az őröknek, Alméra. Ismerem jól az észjárásodat, pontosan tudom, mit tervezel. Nélkülem akartok megszökni. Ne tegyétek. Tartsatok ki mellettem!

- Várj! - mondta Leon. - Az eemsiknek nincs esélyük Sang ellen, ha tényleg ő az, aki a maunukat serkenti!

- Én hiszek Otoaakban - közölte Krontel.

Elsietett. A többiek bosszankodva morogtak, és csúnya pillantásokat vetettek utána. Leon viszont idegesen meredt a tűzbe. Gondolatai újra és újra visszatértek a múltba, és nem akarta megérteni, mi ez az egész. Ez az Al'rahim ugyanaz a Sang lenne, akivel ő harcolt egykor? Háromszáz év múltán ismét feltűnt Cherubionban? Hát meddig képes elélni egy ilyen mergháni? És mi a szándéka? Mert hogy rosszban sántikál, az biztos! A barbár maunuk új királya?

Leon a távolodó eemsi sámán után nézett. Talán lesz annyi esze, hogy nem szerzi vissza azt az undorító fegyvert.

Ám Leon tévedett, mert Krontel legalább ebben az egy dologban kedvére akart tenni társainak. Leont maga mellé véve körülsétált a táborban, és nem volt nehéz megtalálniuk a Hajnal Kardjának jelenlegi tulajdonosát, mert az a megtermett eemsi az egyik tábortűz mellett több társától körülvéve épp a kardot suhogtatta. Igaz, a fickó vastag rongyba csavarva fogta a markolatát, és még így is néha-néha elejtette. Nézőiből minden sunintásnál elismerő moraj tört ki, mert az egyébként normális kinézetű kard rendre halvány fehér lángcsóvákat szórt.

Krontel szétvetett lábbal állt meg a kardot forgató eemsi előtt. Az sanda pillantást vetett törzsük új sámánjára, s a mögötte álló cherubra.

- Tudod-e, milyen fegyver van a kezedben, fiam? - kérdezte fortélyos ravaszsággal Krontel.

Az eemsi grimaszolt.

- Igen, tudom.

- Na milyen?

- Hát... fényes.

- De mitől fénylik? - faggatózott Krontel.

- Hát... biztos a melegtől. Krontel a fejét rázta.

- Szerencsétlen pára! Fogalmad sincs, mily rettenetes sorsot hoz rád az a gonosz fegyver, amit a kezedben tartasz. Elátkozott varázskard ez, melyet az ellenség szándékosan hagy hátra, amikor menekülni kényszerül. - Rekedt suttogássá halkította a hangját. - Mert ez a kard hamarosan hozzá fog nőni a kezedhez, soha többé nem fogod tudni elengedni, és amíg a kezedhez van nőve, arra leszel kárhoztatva, hogy folyton a rokonaidat mészárold vele.

Az eemsi összevont szemöldökkel méregette a fegyvert, de nem látszott elengedni a markolatát.

- Ez még mind semmi! - folytatta Krontel belemelegedve. - Hamarosan olyan undorító szagod lesz, akár egy maununak, minden eemsi kerülni fog, számkivetett leszel, egyedül fogsz bolyongani a pusztában, mígnem a kard egy napon ellened fordul, és álmodban ledöf.

A környező eemsik morogva elhátráltak a kardot tartó társuktól, de az gyanakvóan nézte a gesztikuláló Krontelt. Úgy tűnt, még mindig nem hitte el a hallottakat.

- És ami a legszörnyűbb - suttogta az eemsi sámán tovább fokozva a hatást -, hogy a férfiasságod elsatnyul, minden eemsi nő téged fog gúnyolni.

A hatalmas termetű eemsi iszonyodva felordított, és elhajította a kardot. Ilyen borzalmas jövendölések után senki sem nyúlt utána.

- Az ilyen kardot a legrettenetesebb módon meg kell semmisíteni - suttogta rekedten Krontel. - És e cherub társam segítségével megteszem nektek ezt a szívességet...

Rituális tánclépésekkel körbejárta az eldobott fegyvert, majd megérintette, de gyorsan el is engedte. Leon megmarkolta a kardot, és megsuhintotta. A kardból dühös zöld lángnyelvek törtek elő! Az eemsik felkiáltottak.

- Jer, testvérem, pusztítsuk el!

Krontel és Leon maguk mögött hagyták az eemsik csoportját, ám alig tettek pár lépést, valamivel visszább nagy ováció támadt. Krontel ösztönösen hátrapillantott, néhány eemsit látott, akik most érkeztek meg a tábor területére. Feltűnt neki egy hatalmas termetű, bekötözött fejű alak, akit mindenki megkülönböztetett tisztelettel köszöntött.

- Ki ez a fickó? - förmedt rá Krontel egy mellette bámészkodó fiatal eemsire, aki szinte még kölyöknek tűnt.

- Az? Grencsak. A sámánunk. Mindenki azt hitte, hogy meghalt, de ő oly erős, hogy még a halált is legyőzte.

A bekötözött fejű eemsi nem törődött az őt köszöntők gagyogásával, egyenesen a főnöki sátor felé tartott.

- Erősnek látszik - vélte Krontel.

- Az is - bizonygatta a kölyök. - Két holdtöltével ezelőtt egy jöttment sámán azt állította, hogy Grencsak ideje már lejárt, és Otoaak nevére bizonygatta, hogy ő jobb sámánunk lesz, mint Grencsak. Grencsak kihívta párbajra. Az idegen sámán beleit még mindig keselyűk tépkedik a Szil-tisztáson.

- Úgy? - mondta Krontel komoran. - Ha Csigrek keresne, mondd meg neki, elmentem megsemmisíteni egy átkozott fegyvert, ami kárhozatot hozna az egész törzsre. Az erdő szélén fogom elásni. Addig senki ne zavarjon!

Sietős léptekkel távozott Leonnal együtt a társaik tüzéhez, ami már alig-alig égett, mivel mindannyian magukba mélyedve bámultak előre, és egyikük sem vette a fáradtságot, hogy a lángokat táplálja.

- Belátom, igazatok van - mondta bevezetés nélkül Krontel, amikor Razcóékhoz ért. - A kard Leonnál. Mikor szökünk?

- Mi az, megharagudott rád a főnök? - kérdezte Alméra gúnyosan.

- Nem, csak... Nem érdekes! Mit terveztetek ki?

- Úgysem fog sikerülni a szökés - mondta Leon szkeptikusan. - Figyeljétek meg, hogy miközben talpig sötétségbe burkolózva osonunk, ez az átkozott kard villogni meg zümmögni fog, hogy felhívja ránk a figyelmet.

- Mindenki pihenjen! - adta ki a jelszót Razco. - Még vagy négy órát alhatunk.

Leheveredtek a tűz köré. Már kezdte elnyomni őket az álom, amikor léptek hallatszottak, és megjelent a bekötött fejű eemsi egy jókora láncos buzogánnyal a kezében. Krontel kinyitotta a fél szemét, de azon nyomban be is csukta. Biztos, ami biztos, még horkolni is kezdett.

- Miféle eemsi sámán vagy te, hogy holmi szedettvedett népséggel alszol? - dörögte Grencsak.

- A barátaim - mondta Krontel, rövid időre megszakítva tettetett hortyogását.

- A törzs sámánja én vagyok - szögezte le a jövevény -, és ha ezt nem ismered el, várlak ott annál a tűznél.

- Elismerem - mondta ásítva Krontel. - Csak addig láttam el a sámáni feladatot, míg eemsi barátaink nélkülözni kényszerültek becses személyedet. Most, hogy visszatértél, én félrehúzódok. Te vagy a sámán.

- Okosan teszed - mondta Grencsak basszus hangon.

- Késő van - mondta Krontel. - Aludjunk! Majd holnap megbeszéljük.

- Helyes. - Grencsak döngő léptekkel távozott.

- Aha - jegyezte meg Alméra sokatmondóan.

- Azt hiszitek, gyáva vagyok? - követelte felháborodottan Krontel. - Ki meri azt mondani, hogy Krontel, az eemiík sámánja gyáva?

Senki sem válaszolt. A társaság egy része már aludt.

Az éjszaka közepén Razco szép csendben felkeltett mindenkit, és anélkül hogy fölösleges zajt ütöttek volna készülődni kezdtek.

Észrevétlenül surrantak el egymás után a parázsló tábortűz homályából a sötétségbe. A táborban mindenki aludt, csak az őrök keringtek a tisztás adott pontjain, ők viszont kifelé néztek.

A tábor északkeleti sarkában nem látszott mozgás.

Csigrek oda vagy nem állított őröket, vagy azok az őrök elszunnyadhattak. Leonék bokortól bokorig, fától fáig osonva közelítették meg. Leon osont előre. Egy fa mögül kilépve hirtelen földbe gyökerezett a lába.

Két eemsi őr ült tőlük pár lépésnyire. Mindketten hangosan horkoltak.

Elosontak az alvó őrök mellett, és egy keskeny ösvényen haladtak arrafelé, amerről sejtésük szerint a maunuk hozták őket. Óvatosak voltak, mert gyanították, hogy a tábor őrein kívül más, előretolt őrszemek is cirkálhatnak a közelben.

Lassan hajnalodott. A nap még nem kelt fel, de a hegyek mögül világos sávok tarkázták be az eget.

Az Ösvény hamarosan egy kis patakba torkollott, és a túlparton nem folytatódott tovább. Sűrű erdő vette körül őket. Lassan hajnalodni kezdett.

- Siessünk! - mondta Krontel, miután a patakból oltották szomjukat.

- De merre?

- Hát Monarakh-hoz.

- Tudja valaki, merre van az? - kérdezte Leon. Mindannyian Grun Grathra néztek. A bölcs széttárta a kezét.

- Merbolgból ismerem a járást, de fogalmam sincs, most hol lehetünk...

Hirtelen megzörrentek a bokrok. Leon a kardjához kapott. Wuff, a csapzott szőrű farkas osont elő, bűnbánóan dörgölőzött Barshenhez, és az a bundáját veregetve, morogva korholta.

- Éljen - mondta szkeptikusan Alméra. - Ismét van egy gyáva choraldunk.

Barshen morgott, és homlokát állata homlokához nyomta, majd elgondolkodva nézett kelet felé.

- Wuff szerint arrafelé van egy nagy rom - mondta habozva. - Ezt a romot gonosz lények lakják...

- Miféle gonosz lények? - kérdezte Alméra. - Kísértetek vagy choleriták? Monarakh lenne?

- Honnan tudjam? - válaszolt mérgesen Barshen.

- Kérdezd meg a choraldodat!

- Mit gondolsz te ennek az állatnak az intelligenciájáról? Az ő világa lényegesen egyszerűbb és primitívebb, mint a mienk. Amit mondtam, azt úgy fejezte ki, hogy “kétlábú élelem lakik nagy-nagy odúban, közelben, de nem enni meg, mert jönni gonosz nem-élelem, aki esz meg". Remélem, ettől okosabbak lettetek!

- Az lesz az! - mondta meggyőződéssel Grun Grath, aki az út folyamán alaposan meghúzogatott egy halott maunutól elszedett boroskulacsot, és már kezdett keresztbe állni a szeme. - Mondd meg a farkasnak, “menni oda, keresni szagos ital".

Elindultak. A farkas elöl, ők pedig egymás mögött, Barshennel az élen, aki, lévén, hogy erdőben élte le élete nagy részét, megtalálta az erdő legsűrűbb és legszúrósabb bozótjait; azon vezette társait keresztül.

Úgy tűnt, a farkas szótárában a “közel" egészen mást jelent, mint az emberében, mert a nap lassan már delelőn állt, mire a sűrűből kijutva egy gyomos, részben megművelt szántóföldre jutottak, amelynek a végében egy kis fakalyiba állt, s azon túl a sűrűség folytatódott tovább.

- Ez nem Monarakh - rázta a fejét Alméra. - Inkább csőszkunyhónak nézném.

- Pszt! - mondta Razco. - Úgy hallom, méhek vannak a közelben. Halljátok ti is ezt a zümmögést?

- Én zümmögök - mondta Leon idegesen. - Pontosabban a Hajnal Kardja.

- És ez mit jelent? Veszélyt?

- Eddig valahányszor így zümmögött, mindig belecsöppentem valami kellemetlenségbe. Nem engem figyelmeztet a veszélyre; így fejezi ki az örömét, hogy megint bajba jutottam!

Kihúzta a kardot; az zölden villogott és keskeny lángnyelvek csaptak ki belőle.

- Utálom ezt a kardot! - bosszankodott Leon. - Mi a nyavalyát akarsz jelezni?

A varázsfegyver sisteregni kezdett, hatalmasat villant, és a következő pillanatban Leon felüvöltött fájdalmában, mert úgy érezte, villám csapott a kezébe. Elejtette a kardot. Jobb karja egy pillanatig bénán csüngött, majd magától rángani kezdett. Hosszú másodpercekbe tellett, míg a fájdalom elmúlt. Elhűlten szemlélte a kardot, mely most szürke acélként hevert a földön, így hát ilyen az, amikor a Hajnal Kardja kimutatja a foga fehérjét gazdája ellen? Viszont ha nem ő a Hajnal Lovagja, akkor a kard miért engedelmeskedett neki ez idáig. Összes társai közül egyedül ő, Leon Silver volt képes megfogni.

Zsibbadt karját dörzsölgetve meredt a porban heverő fegyverre.

- Ismerem ezt a kunyhót! - kiáltotta Barshen. - Pár nappal ezelőtt itt rejtettük el a felszerelést!

- Igen - erősítette meg Alméra. - Ez az a kunyhó! Itt táboroztunk három nappal ezelőtt. A hegy mögött van Menioraz.

Grun Grath szélesen elvigyorodott.

- Menioraz... más néven Monarakh.

- Micsoda? - kiáltotta Leon.

- Sejtettem - húzta el a száját Alméra. - De féltem ettől a sejtéstől.

Mirk haragosan mordult rá Grun Grathra.

- Ezt eddig miért nem mondtad? - Grun Grath vállat vont.

- Kérdeztétek?

Barshen besietett a kunyhóba, és nem sokkal később három poros, földes zsákkal tért vissza. A sajátjában hosszan turkált, a másik kettőt a többiek elé rakta. Ruhadarabok, szárított élelem és apróbb felszerelési tárgyak kerültek elő.

Barshen arcán, öröm villant, amikor egy tenyérnyi tárgyat csúsztatott a köpenye alá. A nyurga fickó észrevette, hogy Leon meglátta a mozdulatát, és félszegen elvigyorodott.

- A talizmánom...

Hirtelen heves szélroham rázta meg a bokrokat.

- Szóval, közel a cél - sóhajtott Razco, aztán Leonhoz fordult. - Vedd fel a kardot, és induljunk!

Leon az ajkába harapott.

- Miért? Hogy ismét eláruljon minket?

- Lehet, hogy néha ellened cselekedett - jelentette ki Barshen -, de ezen ne csodálkozz! A varázskard olyan, akár egy vadállat, etetned kell, simogatnod, magadhoz édesgetned, hogy megszelídüljön és fenntartás nélkül szolgáljon. Az ilyen kardnak lelke van, és megérzi, ha nem jól bánnak vele, megérzi, ha gyűlölik.

Leon vállat vont.

- Nézz Wuffra - folytatta Barshen. - Az erdő vad gyermeke, mégis lelke van, érzékeny és fogékony, s ha jól bánnak vele, meghálálja és ragaszkodik a gazdájához. Mit gondolsz, mi történne, ha félnék tőle, gyűlölném, vagy állandóan szidalmaznám? Előbb-utóbb nekem támadna, vagy egyszerűen elhagyna. Ám ha jól bánok vele, a maga vad módján szeret engem, és annak ellenére, hogy a maunukkal kapcsolatosan megfutamodott, biztos vagyok benne, hogy szükség esetén gondolkodás nélkül az életét adná értem. Bánj te is hasonlóképpen a kardoddal, akkor az is ragaszkodni fog hozzád!

- Ez egy elátkozott kard! - dühöngött Leon. - Az előbb majdnem lebénította a fél karom.

- Miért, szerinted te illőbben bántál vele?

- Hogy lehet jól bánni egy karddal? - mérgelődött Leon. - Simogassam? Próbáljam nyers hússal etetni?

- Nem - csodálkozott Barshen. - De ne szidalmazd, ne mutass ellenszenvet iránta, gondolj rá jó barátként, nem ellenségként. És bízz benne, engedd, hogy vezessen, hogy önállóan cselekedjen. Ha így teszel, ragaszkodni fog hozzád, és hűen szolgál. Ellenkező esetben megöl. Gondolj úgy rá, mint a testvéredre vagy egy szeretett szép lányra!

Leon sóhajtott.

- Számomra csak egy nő létezik: Chlovia. Hogyan hasonlíthatnám hozzá ezt a fegyvert?

A távolból rettenetes üvöltés hallatszott, majd felvillant valami, mintha villám csapott volna le kelet felé, s a kísérteties fény még percekig lángolt a horizonton, miközben a síron túli üvöltés újra és újra felhangzott és elhalt, de közben egyre közeledett.

- Ez Choler - mondta Grun Grath komoran és teljesen kijózanodva. - Elénk jön.

Leon a Hajnal Kardjára pillantott, bizonytalanul, habozva nyúlt utána, de hirtelen eszébe jutottak Barshen szavai, és elhatározta, hogy megpróbálkozik vele. Bízok benned, gondolta és határozott mozdulattal megragadta a markolatát. És csodák csodája, a kard most nem rázott, nem bocsátott ki haragos zöld lángcsóvát, és nemi is zümmögött, engedelmesen simult Leon markába. És Leon, most először, mióta a kardot érintette, olyan erőt érzett testébe áramlani, mintha nem is ő markolta volna a kardot, hanem az őt.

9.

Feszülten vártak, de semmiféle támadás nem érte őket. Az erdő susogott, sötét árnyak suhantak a bokrok és a fák között, de choleritáknak, vagy szörnyeknek nyomát sem lehetett látni: Percekig vártak dermedten, de semmi sem történt.

- Hogyan tovább? - morogta Razco.

-Együnk valamit! - tanácsolta Krontel. - Aztán majd meglátjuk. Barshen a hegy teteje felé pislogott.

- Fel kellene deríteni a környéket! - Alméra sóhajtott.

-Körülnézek. Úgysem vagyok éhes. Leon... elkísérsz?

Leon éhes volt ugyan, de a lány szavai mögött határozott kérést érzett; nem mondott nemet. S mivel Alméra, választ sem várva, máris megindult felfelé, Leon habozás nélkül követte.

Sűrű bozóton törtek át, aztán ritkásabb részre jutottak. Egy darabig szótlanul másztak fel a sziklák között az egyre meredekebb emelkedőn, aztán a lány váratlanul megszólalt.

- Fura dolog, hogy egyszer jártam már Meniorazban, s sejtelmem sem volt róla, hogy azonos Monarakh-kal.

Leon vállat vont.

- Ezért hívtál magaddal, hogy ezt közöld?

- Nem - rezzent meg a lány kissé riadtan. - Szerettem volna kettesben maradni veled, hogy elmondhassam... - Elhallgatott.

Leon kutatóan nézett rá.

- Van valami, amit eddig eltitkoltál előlem, szépséges Alméra?

A lány lehajtotta a fejét.

- Van értelme, Leon - mondta félszegen. - Van értelme számodra is.

Leon a homlokát ráncolva meredt rá.

- Igen? - Alméra sóhajtott.

- Egy bőrtekercset keresek. Azt a tekercset, melyből megtudhatom, mily rejtekhelyen nyugszik a Hajnal Királynője... a te Chloviád!

Leon úgy kapta fel a fejét, mintha darázs csípte volna meg.

- Mit beszélsz?

- Igen - bólintott a lány. - Rég gyanítom. Csak a te Chloviád lehet az, akit a Hajnal Királynőjeként neveztek. Ő volt az, aki Kevanaar halála után szembeszállt Cholerrel, az ősi Gonosszal, a Sötét Láng Urával. A Hajnal Királynője legyőzte Cholert a nálad lévő, maga kovácsolta mágikus karddal, és a gonosz lelkét a Gyötrelmek Oltárára szögezte, aztán eltűnt. Senki sem tudja, hová. Senki sem tudja, mi lett vele. Uralkodása nem volt hosszú, de amit elindított, utódai folytatták, és a Hajnal Királynője egy új kor alapjait fektette le.

- De... már mindenképp halott... - nyögte keserűen Leon.

Alméra a fejét rázta.

- Ha igaz a sejtésem, hogy Chlovia a Hajnal Királynője... nem kizárt, hogy viszontláthatod.

- Mit beszélsz?

Almérán látszott, hogy meggyőződése ellenére beszél, szinte erővel préseli ki magából a szavakat, mintha valami nagy titkot készülne elárulni, ám mielőtt belekezdene, győzködi magát, hogy megtegye-e vagy sem.

- Nem szívesen beszélek a munkámról, hiszen az életbenmaradás egyik legnagyobb esélye a titoktartásban rejlik... De nem bírom nézni, ahogy emészted magad! Lehet, hogy ostobaságot követek el azzal, hogy kiszolgáltatom a titkos információimat, de...

Leon merőn nézett a lányra.

- Akkor miért teszed?

- Mert... mert kedvellek. Sosem találkoztam még ilyen... ilyen mély érzésű férfival... És valószínűleg soha nem is fogok még egyszer... És ráadásul te mindvégig bíztál bennem. Itt az ideje, hogy én is megbízzam benned.

- Köszönöm.

Alméra összevonta kecses ívű, fekete szemöldökét. Még így zavarában is rendkívül szép volt.

- A megbízóm... akinek esküvel fogadtam, hogy kilétét mindenáron titokban tartom... hosszú évek óta nyomoz a Hajnal Királynőjének titokzatos sorsa után. Én másfél éve csak az ő megbízásából dolgozom, elég tájékozott vagyok ez ügyben. A megbízóm... egy ősi rúnában ráakadt némi utalásra vele kapcsolatban. Hosszú kutatás után arra a következtetésre jutott, hogy a Hajnal Királynője nem halt meg. Miután bevégezte a kötelességét, valamilyen mágikus sztázisba zárkózott saját akaratából. Egyfajta évszázados, évezredes álmot alszik valahol, de senki sem tudja, hogy hol, senki sem tudja, hogy miért. A miértre én már sejtem a választ... Miért adná fel egy királynő az életet épp a nagy diadala után, hogy évszázadokat vagy évezredeket aludjon át egy semleges létsíkon? Mit gondolsz, miért?... Mintha várna valamit... vagy valakit...

Leon testét forróság öntötte el.

- Azt akarod mon...

- Ha Chlovia ugyanúgy szeretett téged, mint ahogy te őt, miért ne lehetne így? Te egyszerűen eltűntél Cherubionból, hiába keresett, sehol sem talált. Mit tehetett mást? Te mit tettél volna a helyében?... Lehet, hogy úgy értékelte, nélküled semmit sem ér az élete. De a reményt nem adta fel. Elhatározta, hogy ha valaha is visszatérsz Cherubionba, ő várni fog rád... akár több ezer évet is...

Leon szíve kalimpált, de esze azt súgta, ne higgyen a szép varázslólánynak. Nem egyszer tapasztalhatta már ravaszságát. Esetleg most őszinte lenne? Alméra ugyanolyan őszintének tűnt, mint máskor, csakhogy most a hangja alig észrevehetően remegett az érzelmektől. Ha ez színjáték, akkor igen ügyes...

- Ha valóban ezt tette volna... honnan tudja meg, hogy visszatértem Cherubionba?

- Éppen ez az! - nevetett a lány. - A válasz ott van a kezedben. A legenda szerint azt a kardot csak a Hajnal Lovagja képes kihúzni Choler homlokából. A kard csak neki engedelmeskedik.

- Engedelmeskedik? - morogta Leon.

Alméra azonban nem foglalkozott a morgolódással.

- Mivel Chlovia kovácsolta ezt a fegyvert, teljes mértékben ura a mágiájának. Azt a parancsot adta a kardnak, hogy ne engedelmeskedjen senkinek, csak Leon Silvernek. Aztán elterjesztette a jóslatot a Hajnal Lovagjának érkezéséről, hogy odavezéreljen téged a choleriták szentélyébe, bárhol jársz is. A kardot csak te tudtad kihúzni...

- De... - akadékoskodott Leon -, ha te ide tudtál... varázsolni, miért nem tudta megtenni Chlovia is ugyanezt?

A lány elmosolyodott.

- Chlovia nyilván nem túrta át a choleriták szentélyét bizonyos bőrtekercsek után... ráadásul gyanítom, hogy akkor az a tekercs, melyen a démonidézés igéi szerepeltek, még nem is létezett. Jóval később kerülhetett oda.

Leon megpróbálta összeszedni a gondolatait, és elnyomni vulkánszerűen feltörő izgalmát.

- Ha Chlovia valóban a Hajnal Királynője... itt van Monarakhban?

Alméra elkomorodott.

- Nem tudom. Sokszor hittem már, hogy a cél közelében járok, de gyakorta csak újabb utalásokra bukkantam... máskor még arra sem. Nem akarlak bíztatni... csak a lehetőséget akartam megadni, hogy legalább remélhess...

Leon felemelte a fejét.

- Nekem ez is elég - mondta határozottan. - Alméra! Hálás vagyok, hogy visszahoztad Cherubionba a testem, és most kétszeresen hálás vagyok, hogy visszahoztad a lelkem is...

A lány kényelmetlenül megrezzent, aztán erőltetetten elmosolyodott.

- Mutasd ki azzal a hálád, Leon Silver, hogy kitartasz mellettem, és nem árulsz el soha!

Leon határozottan nézett a lány gyönyörű, fekete szemébe.

- Erre esküszöm, Alméra!

Alméra odahajolt, és gyors csókot nyomott Leon arcára, aztán máris elfordult, és a hegy tetejéről a távoli várrom felé pillantott.

- Hamarosan alkonyodik. Mit gondolsz, itt éjszakázzunk, vagy nekivágjunk?

Leon a komor romok felé pillantott, kissé megborzongott a hűvös széltől, de ugyanakkor egész testében bizsergett a sürgetéstől. Most már van értelme!

És hirtelen arra is rádöbbent, mi az a furcsa érzés, ami már percek óta kínozza. Az agyában ott lüktetett az a mentális erő, melynek egykor oly nagy hasznát vette, s melyet most először érzett, mióta ismét megjelent Cherubionban. Akaratlanul is tett egy gyors próbát.

Testét egy pillanat alatt ragyogó világoszöld fényrács fonta körül, sercegett és sistergett.

Alméra helyből két métert ugrott hátra.

- Mi ez? - kiáltotta idegesen. - Megtámadtak? - Leon kihúzta hosszú, nyársszerű kardját, s hagyta, hogy az agyából kiomló fény ráfolyjon a fegyverre, és egész a hegyéig beburkolja. Az eddig fehéren izzó kard fél méteres élénkzöld lángcsóvát vetett. Leon suhintott, a karddal, és fegyvere zöld tűzsávot húzott maga után.

- Ez az! - lehelte Leon. - Ez az! Alméra idegesen toporgott. - Most...

- Azonnal indulunk! - adta ki a parancsot határozottan Leon Silver. Régi önmaga volt. Ugyanaz az érzése támadt, mint egykor, amikor egyesített seregét arMegadown ellen vezette. Pontosan tudta, hogy nincs más lehetősége, csak az, amit tesz, és ez kiűzött belőle minden kétséget. Csak egyvalamit tudott: menni előre, harcolni, győzni, visszaszerezni Chloviát. - kövess, ha akarsz!

Alméra nagy szemeket meresztett rá.

- Te nem Leon Silver vagy... hanem az a Lensver nevű démon, akit megidéztem!

Leon vállat vont.

- Legyek ember, démon, ghird, vagy akármi... most már tudom, mit kell tennem.

Sietve tértek vissza a többiekhez. Csak Barshent találták. A földön fekve.

Eszméletlenül.

Leon döbbenten ugrott oda. Alméra a kulacsából vizet töltött a tenyerébe, megmosta a nyurga fickó arcát. Barshen hamarosan magához tért. A homlokán jókora púp meredezett.

- Hol vagyok? - kérdezte kábán. - Hol van Wuff?

A chorald sompolygott elő az erdőből, és gazdája tenyerét kezdte nyalogatni..

- Mi történt? - sürgette Leon. - Hol vannak a többiek?

- A többiek? - nyögte Barshen, aztán hirtelen erőre kapott, felült, dühösen bámult maga elé, és a fogát csikorgatta, - Razco Ménem, az az áruló... kunigaami! A hollók cibálják ki a beleit!

- Mi történt? - türelmetlenkedett Alméra is.

- Hogy mi? - méltatlankodott Barshen a púpját tapogatva. - Az az alattomos kunigaami leütött...

Leon a lejtő felé pillantott. A hegy lábánál másfélkétezer méter távolságban épp ekkor látott kibukkanni négy apró alakot, akikben Razco, Mirk, Krontel és Grun Grath alakját vélte felismerni. Sietve futottak a hegy lába felé.

- Mi üthetett beléjük? - töprengett Alméra. Barshen hirtelen felordított, és kétségbeesetten sírva fakadt.

- Az amulettem! Ellopták az amulettem! - Leon sóhajtott.

- Miféle amulett volt az?

- Egy bőrtekercs... olvashatatlan, mágikus rúnákkal. - Alméra nagyot nyelt.

- A Hajnal Királynőjével kapcsolatban? - Barshen vállat vont.

- Honnan tudjam? Mondom,- hogy olvashatatlan! Felzokogott. - Az átkozott kunigaami! Megkért, hogy mutassam meg neki az amulettem. Megtettem. Csak egy pillantást vetett rá, aztán meglendítette a buzogányát. Oldalra vetettem magam. Ha nem teszem, szétloccsantja a fejem, így épp csak súrolt az ütése... Megállj, Razco Ménem! Azonnal induljunk utánuk!

- Nem! - mondta határozottan Alméra. - Most más dolgunk van.

Leon Silver felfelé pillantott a hegy ormán derengő várromra, és sóhajtott.

- Igen. Érzem... érzem, hogy Chlovia ott vár rám!

- Attól tartok, egész más az, aki ránk vár - morogta Barshen, és a choraldját simogatta. - Rossz előérzetem van. A hely szinte bűzlik a gonoszságtól.

Leon megszorította kardja markolatát, és anélkül hogy akarta volna, élénkzöld lángok csaptak ki a fegyverből.

- Én megyek. Kövessetek, ha akartok!

Felemelt fejjel, egyenes háttal, határozott léptekkel indult meg felfelé a meredek hegyoldalon. A kardot elrakta, hogy jobban tudjon kapaszkodni az éles sziklákon.
Nem nézett hátra, de érezte, hogy társai összenéznek a háta mögött, aztán némi habozás után követik. Gondoljanak, amit akarnak. Épp eleget hagyta már magát sodortatni az eseményekkel; itt az ideje, hogy saját kezébe vegye sorsa irányítását.

A kunigaamik árulása keserű pirula volt, de igazából nem lepte meg. Boldogul nélkülük is! Az azonban határozottan érdekelte volna, miféle lehetett az az amulett, amit elraboltak Barshentől.

A meredek szakaszt hamarosan lankásabb rész váltotta fel, s itt már kapaszkodás nélkül is lehetett közlekedni.

Leonnak eszébe jutott, amikor először járt Monarakhban. Akkor büszke bazaltvár volt, a várárokban izzó láva fortyogott. Most mindez csak alaktalan kőrakás; lávának, várároknak nyoma sincs. Akkor Balamud karmai közt jutott ide. Felülről látta a tájat, s igen mély benyomást keltett benne; most csak - tompa fájdalmat. Mivé lett Monarakh büszke vára? Mivé lett az a Cherubion, amit ő ismert?

Az egykori külső várfal tövében egy sziklanyúlvány meredt ki a hegyből szinte vízszintesen. A nap épp ekkor nyugodott le a távoli hegyek között, és ugyanabban a minutumban aprószemű eső kezdett szöszmötölni. Leon bevárta a társait.
- Nem akarom tovább titkolni... - közölte sietve én is ghird vagyok! Alakváltó. Hatalmas energia feszül a fejemben... És ha veszélybe kerülök, titokzatos erő veszi át testemen a hatalmat. Nem tudom, mit fogok cselekedni, de... figyelmeztetlek benneteket, ha azt látjátok, hogy elkezdek átváltozni... ne maradjatok a közelemben!

Alméra és Barshen merengve néztek maguk elé. Nem szóltak egy szót sem.

- Azt hiszitek, őrült vagyok?

- Dehogy - mondta Barshen komoran.

- Igen - nevetett fel Alméra. - Bár több hozzád hasonló őrült róná ennek az őrült világnak a felszínét!

- Amit mondtam, igaz - szögezte le Leon. - Magamtól még sohasem sikerült alakot váltanom, de akaratlanul már számtalanszor megtettem. ÉS ezek az alkalmak rossz emlékezetűek számomra...

Az eső megélénkült, és egyik pillanatról a másikra zuhogni kezdett. A nap már teljesen eltűnt a hegy mögött, borongós sötétség telepedett a hegyoldalra.

Odafentről, a várrom irányából iszonyatos bődülés hallatszott, mely jószerivel még véget sem ért, szemkápráztató villanás, és rögtön utána fülsiketítő dörrenés követte. A villám valahová a közelbe csaphatott le.

Leon testét és kardját egy pillanatra ösztönösen élénkzöld mentális rács burkolta be, ám ahogy a villám utolsó fénye is eltűnt, róla is lefoszlott a zöldes világítás. Úgy döntött, nem emészti mentális erejét mindaddig, amíg nincs szükség rá.

Leon úgy érezte, mintha hideg fuvallat csapná meg, apró jégdarabkák kúsznának fel az ereiben az ujja hegyétől a mellkasába, s szívét jeges marok szorítaná össze. Ismerte már ezt az érzést.

- Choler!

Az eső most komolyan rákezdett.

Ismét villámok cikáztak, ám a dörgésük most később jött, és jóval erőtlenebbül.

Felpillantott a kőrakás irányába, és szinte érezte a Sötét Láng Urának baljóslatú jelenlétét. Valaha Choler volt az a három félisten közül, akitől Leon legjobban félt. Amikor először megpillantotta, minden porcikájában reszketett. Pedig akkor még csak élő ember volt nem pedig kísértet!

Megsuhintotta a kardját, mintha a sűrűn záporozó vizet akarná kettészelni maga előtt.

- Tovább!

Meg-megcsúszva, de rendületlenül kapaszkodott felfelé a nedves, sáros sziklákon, és valami bejárat után fürkészett a roppant kőhalmok között. Az ösvény, amin felkapaszkodtak, egyenesen egy sötét alagútba vittek. Leon habozás nélkül arrafelé indult, de Barshen megragadta a karját.

- Várj! Azt a járatot már rengetegen átkutatták évszázadokkal ezelőtt, és nem találtak semmit.

- Akkor...

- Bízd magad a kardodra! Engedd, hogy az vezessen!

Leon összevont szemöldökkel meredt vékony fegyverére. Az most semmilyen színben nem izzott, feketén simult a kezébe. Az egyetlen furcsaság volt rajta, hogy a szakadó esőben teljesen száraznak tűnt. Legalábbis egyetlen esöcsepp sem csüngött a fegyverről.

Leon előretartotta a kardot, és próbálta úgy fogni, hogy a fekete acél könnyedén mozdulhasson magától, ha akar. Ez már a harmadik varázskard volt az életében, melynek egy ideig a birtokosává vált, most mégis meglepte, amikor a kard kékesen felizzott, és sercegve elfordult. Kissé balra, és felfelé.

- Arra! - kiáltotta Alméra.

Hatalmas bazaltsziklákon kapaszkodtak fel, domború kövek, kidőlt és töredezett betonoszlopok között botorkáltak, és a hihetetlenül rövid idő alatt megélénkülő eső szinte átláthatatlan vízfalat vont eléjük. Csak a kard kékes derengése mutatta az utat. Egyre beljebb a sziklarakásba.

Megmásztak egy roppant kőhalmot, és szinte abban a minutumban, ahogy felértek, a felhőszakadás elállt, mintha elfújta volna a viharos szél.

- Micsoda ítéletidő! - morogta Leon, és bal kezével meg kellett kapaszkodnia egy félrebillent betonoszlopban, hogy egy viharos szélroham le ne sodorja a rézsútos sziklalapról.

Alméra kirázta éjfekete hajából a vizet, körülnézett, aztán dühösen szitkozódott.

- A francba!

Leon érezte, ahogy a jeges ujjak összeszorulnak a szíve körül. Ilyet csak egyetlen helyen érzett.

- Monarakh!

Rendületlenül ment tovább a kard kékes derengése után, melynek hegye most már határozottan egy távolabbi fekete üreg felé mutatott.

Alméra megtorpant.

- Ez a múltkor még nem volt itt! - Barshen megvakarta vizes fejét.

- Nem bizony.

- Most itt van -, közölte Leon, és habozás nélkül megindult befelé.

A járat eleinte csak összetorlódott sziklák véletlenszerű üregének tűnt, mely enyhén lejtett, s melyben csak négykézláb haladhattak, de aztán egyszerre csak másfél méter széles, két méter magas folyosóvá tágult, mely határozottan mesterségesnek tűnt. Hamarosan keskeny kőlépcsőhöz értek, mely kanyargósán vezetett lefelé; a romok mélyére. A kard kékes ragyogása mintha valamelyest intenzívebbé vált volna, fénye bevilágította a folyosót és a lépcsőt, öt-hat méterre elláttak előre.

Leon ment előre, Barshen és Alméra kissé visszamaradva követte. Valószínűleg ők is érzékelték azt az elemi gonoszságot, mely e járat mélyéről áradt.

A lépcső alján a folyosó szinte vízszintesen vezetett nyolc-tíz méteren át, aztán váratlanul kiszélesedett és egy tíz méterszer tizenkét méteres nagy, szögletes barlangba nyílott, mely egyfajta elágazás lehetett; legalább nyolc sötét alagút vezetett szerte belőle. Leonnak furcsa mód ismerős volt a hely, de képtelen volt beazonosítani egykori emlékei alapján. Talán a szemközti alagút a fürdőhelyiségbe vezet?

Alméra váratlanul megmarkolta Leon karját, és egy baloldali járat felé mutatott.

- Fény... közeledik!

Valóban, imbolygó fénycsóva közeledett feléjük a folyosó túlfeléről. Leon idegesen torpant meg, de azzal vigasztalta magát, hogy akinek fáklyára van szüksége e sötét katakombákban, az nyilván nem túlvilági lény, hanem halandó ember lehet.

Az alagútból iszonyatos jelenség bukkant elő!

Egy kétméteres csontváz, lángoló koponyával a feje helyén, üresen tátongó szemgödrökkel. A koponyát élénksárga és vörös lángnyelvek nyaldosták körül, húsfoszlányokkal lepett bordái között, a szív helyén komor fekete tűz lobogott. A hatalmas kísértet a talaj fölött lebegett, tenyérnyi széles pallost tartott csontmarkában, s szemüregeiből lángok csaptak elő a közeledők láttán.

- Indriq! - kiáltotta Leon, de furcsamód most nem érzett olyan iszonyatos félelmet, mint egykor. Még akkor sem, ha a józan ész azt súgta, hogy ne is próbálja ujjnyi vastag kardját az óriás csontváz roppant pallosa elé állítani.

- Leon Silver! - bömbölte a csontváz, miközben mozgó állkapcsából sárgás láng csapott ki, mintha valami hüllő kétágú nyelve lenne. - Jer! A Sötét Láng Ura vár téged!

Leon döbbenten torpant meg.

A Sötét Láng Ura címet az ő tudása szerint Choler és Gan'yara halála után Chlovia viselte. Chlovia!? Ösztönösen tett előre egy lépést.

- Csapda! - ordított fel Barshen, és vadul előrelendült.

A környező járatokból, még mögülük is, mindenfelől fekete csuklyás, kopasz choleriták tódultak be fáklyákkal, bunkókkal, buzogányokkal, botokkal és furcsa kinézetű vágószerszámokkal felfegyverkezve. Nem rontottak rájuk, csak fenyegetően megálltak a járatok szájában, elzárva ezzel minden egérutat.

Leon testét abban a minutumban élénkzöld mentális rács vonta be. Kardja zölden felizzott, félméteres zöld csóvát vetett.

- Jobbra! - morogta Alméra alig hallhatóan, s a következő pillanatban olyan átláthatatlan sötétség borult rájuk, hogy Leon még saját zöld fényrácsát sem látta. Érezte, hogy jobbra rántják. Óriási üvöltés harsant. Nem kellett különösebb noszogatás, Leon szélvészként indult meg jobbra, arra, amerre a legközelebbi barlangnyílást sejtette.

Nagy darab testnek ütközött a sötétben. Súlyos fegyver csapódott a vállának, de fájdalmat nem érzett; mentális pajzsa felfogta a csapást. Ösztönszerűen a támadója irányába döfött, és érezte, hogy talált. Kardját jóformán még ki sem húzhatta, máris újabb ellenféllel találta magát szemközt: döfött. Sikoltás. Egy nagy test dübbenése.

Közvetlen közelből Alméra szitkozódása hallatszott. A lány is harcolt valakivel. Leon tapogatózva kereste, hol lehet. Nem találta. Aztán valamivel előbbről felharsant a lány diadalmas nevetése. Leon megnyugodott. Valaki hátulról teljes lendülettel nekirohant. Az illető lepattant róla. Leon igyekezett minél gyorsabban Alméra hangja irányába suhanni. Dacára magabiztosságának és mentális védelmének, kissé tartott attól, hogy közelharcba bocsátkozzék harminc-negyven choleritával. És ki tudja, hányan lehetnek még a közelben?

Sziklafalnak ütközött. Alméra szitkai jobbról hallatszottak. Leon jobbfelé tapogatózott, és megtalálta a barlangfal szélét, ahol a folyosó leágazott belőle. Sietve indult meg rajta. Megbotlott egy földön heverő mozdulatlan testben, és mivel mind Barshen, mind a lány hangját hallotta, gyanította, hogy ez csak egy cholerita lehet.

- Leon! - hallotta a lány hangját. - Futás! - Leonnak sem kellett kétszer mondani.

- Jövök!

Bal kezét előrenyújtva rohant a folyosón a vaksötétben, próbálva kivédeni, hogy a falnak rohanjon. Többször is megbotlott, megint máskor kényszerűen irányt változtatott, amikor az alagút oldalának csapódott. Még így vigyázva is gyorsabban futhatott, mint a többiek, mert váratlanul belerohant Almérába, akaratlanul is összeakasztotta a lány lábait, és mindketten elvágódtak.

- Megállj! - sivította a lány.

Leon csak zihálni tudott.

- Én... vagyok... Fel!

Feltápászkodott, felhúzta Almérát is, és maga előtt tuszkolva futottak tovább. Mögülük óriási hangzavar jelezte, hogy üldözőik sem minden gond nélkül jutnak előre; pedig az ő útjukat fáklyák is világítják.

A mágikus sötétség egyik pillanatról a másikra szertefoszlott; most mindössze a kard és Leon mentális rácsának zöldes ragyogása világította meg előttük az utat, ám a totális sötétség után még ez a gyér fény is szinte nappalinak tűnt.

Barshen és choraldja már jóval előttük jártak, s a következő pillanatban el is tűntek egy kanyarulat mögött.

- Gyerünk! - nógatta Leon a lányt, megragadta a derekát, és vitte, vonszolta magával, szinte a levegőben repítette. Nem is hitte magáról, hogy ilyen erős. Az üldözők elmaradtak ugyan, de a dühös ordítozás igencsak hallatszott.

Hirtelen egy ovális alakú barlangba értek, melyet különös, ismeretlen eredetű smaragd fény világított meg, s melynek alján smaragdszínű gőz hömpölygött térdmagasságig.

Leon alig tett meg a fura gőzben pár lépést, amikor a barlang túlfeléről visszafelé rohanó Barshent pillantotta meg. Hatalmas döndülések hallatszottak; egy, kettő, három, négy.

- Vissza! - ordította a nyakigláb fickó iszonyattól eltorzult arccal. - Vissza!

A járat felől, amerről jöttek, egyre hangosodó üvöltözés jelezte az üldözők közeledtét.

Oda akar Barshen visszamenni?

Hatalmas döndüléssel egy karnyi vastag rudakból álló fémrács csapódott bele a barlang padlójába, és elvágta visszavonulásuk útját. Aztán jobbfelől újabb két döndülés hallatszott.

Minden kijáratot hasonló rács zárt el!

Csapdába kerültek!

Barshen szűkölt, mint egy kutya. A rácsot rázta kétségbeesett dühvel!

Leon szívébe jeges rémület lopódzott. Egyetlen neszt sem hallott a háta mögül, valami ösztön mégis azt súgta neki, hogy hallania kellene.

Megperdült!

És eltátotta a száját...

A smaragdszínű ködből egy rémséges rémalak bontakozott ki. A levegőben lebegett, mintegy a zöldesen hömpölygő talajmenti köd hátán. Egy eleven csontváz, foszladozó, szétmálló, lila köpenyben, mely alól mindenütt kivillantak zöldesfehér csontjai és a csontokon lógó penészes, fekete, szürke húscafatok, s a bordák között az összeaszott belszervek. E lila köpenyt a jelenés derekán olyan vastag és míves díszítésű aranyöv fogta össze, melyhez hasonlót Leon még sohasem látott, s mely igencsak súlyos lehetett. Erről az aranyövről hasonlóan míves kardhüvely lógott bal oldalt, de kard nem volt benne. A jobb oldalán egy megsárgult, összetekert pergamen látszott. Vörös szalag fogta össze. A kísértet fehéres-zöldes karjain arany karperecek csillogtak, de a kar mozdulataira meg se csörrentek. A lila ruhadarab formája sejtette, hogy egykor főúri palást lehetett; a nyaki részen rubintos bross fogta össze. A kísértet széttárt karral lebegett a levegőben; paradox módon oly testtartásban, mintha nemlétező bicepszeit akarná megfeszíteni. Balja csontujjai között karcsú szárú aranyjogart tartott, melynek gömb alakú fejéből veszedelmes tüskék meredeztek; olyan volt, akár egy kisebb csatacsillag. Az egész test feszült volt, merev, szinte ugrásra kész.

De nem ez a kísérteties, ocsmány maradvány volt az, ami Leon Silvert remegésre késztette. Az iszonyat forrása a kísértet arany szarvsisakkal fedett fejében rejtezett. Fakó, ezüstös hajcsomók tapadtak a halálfej koponyájának hátuljára, s ezen összetapadó, nyirkos hajcsomók úgy lebegtek a válla fölött, mintha valami túlvilági szél borzolná őket. A koponyára aszott bőr sárgás volt és penészes, hegyes ragadozófogak meredtek elő a vicsorgó szájból, az orr csonkja feketén tátongott. Ám mindezen részletek csak megfelelő hátteret képeztek annak a rettenetes, gyűlölködő, vörösen parázsló szempárnak, mely gonoszul Leonra meredt. Ez az iszonyatos tekintet volt az, amely jéggé dermesztette Leon Silver ereiben a vért! E két pokolbéli parázs lyukat égetett a lelkébe, melyen át Leon minden bátorsága elszivárgott.

Déjá vu!

Leon úgy érezte, egyszer, valamikor nagyon-nagyon régen állt már egy ember előtt, hasonlóan megrettenve. Igaz, akkor az ember volt, nem kísértet, ám az érzés...

- CHOLER!

A jelenés fél méternyit közelebb siklott hozzá a kavargó smaragdszínű köd felszínén. Magas volt, irtózatosan magas. Valójában nem sokkal lehetett több két méternél, Leon mégis úgy érezte, méterekkel magasodik föléje.

- Choler!

Barshen felhagyott a nyüszítéssel; úgy tűnt, valamelyest sikerült leráznia kezdetleges rettegését. Most kissé elhátrált a vasrácstól, melynek túloldalán a fekete tógás choleriták sorakoztak néma csendben, s kikerekedett szemmel bámult a kísértetre; az öve után kaparászott.

Alméra meg se mukkant; csak állt mereven, mint akibe villám csapott. Arca rezzenéstelen volt. Tekintete Leon zöldesen izzó kardjára tapadt.

A kard mérgesen sistergett, lángokat vetett, szikrákat köpött.

A kísértet még inkább Leon fölébe magasodott, eltátotta rettenetes száját, melynek mélyéről bömbölésszerű hangok törtek fel.

- Choler vagyok, a Sötét Láng Örökös Ura, a Fekete Tűz Hordozója, Monarakh Magisztere! Choler vagyok, az Iszonyat maga! Testemet megölték! A Sötét Lángot azonban nem! Élek! Bosszúm rettenetes lesz! Alig vártam már e percet, hogy ismét találkozhassunk, LEON SILVER!

Leon előreugrott, és döfött.

- Akkor pusztulj!

A kard sisteregve, csikorogva, szinte női sikolyt hallatva fúródott a penészes cafatokkal borított bordák közé. A kísértet felbömbölt.

Szóval, érez fájdalmat!

Choler szinte megemelkedett a levegőben, és- meghátrált, mintha a döfés ereje hátrafelé taszította volna. Bal kezében az aranyjogar villámgyorsan lefelé lendült, a kardon csattant.

Leon úgy érezte, mintha áram ütötte volna meg! Egész teste beleremegett a csapásba, ujjai elzsibbadtak, majdnem elejtette fegyverét. El is ejtette volna, de a kard szinte tapadt a markához. Leonnak az a furcsa érzése támadt, mintha a varázsfegyver kapaszkodna most az ő kezébe.

Kirántotta a kardot, és újabb csapásra emelte.

Egy szemvillanásnyira látta, ahogy a kísértet szabad jobb keze apró kört ír le, és tenyere közepe vörösen parázslani kezd.

Leon maga elé kapta kis kerek pajzsát!

Agya mélyén mentális pajzsa kattant.

Egész testét zöldes védőrács burkolta be. Pajzsa zöldesen villant, és a következő pillanatban akkora megrázkódtatás érte, majdnem kitörte a bal csuklóját.

A kísértet tenyere közepéből vörös lángsugár vágódott Leon felé, egyenesen kicsi pajzsának. A lángsugarat szivárványszínű gömböcskék és szikrák kísérték. A löket ereje rettenetes volt. Leont szinte ledöntötte a lábáról. Csak siettében felvett mentális rácsának köszönhette, hogy a heves támadás nem ölte meg azonnal.

Leon felordított rettenetes dühében.

- Véged!

Pajzsát a színes sugárnak nyomta, minden erejét megfeszítette, és mentális erejének minden atomját a védekezésre, a mentális rácsra koncentrálta. Érezte, ahogy az iszonyatos nyomás enged. Megsuhintotta zöldes lángokat lövellő kardját!

Choler egy könnyed elhajlással kitért a süvítő penge útjából. Vörös szeme felvillant. Ismét támadásra készült.

- Alméra! - kiáltotta Leon. - Barshen!

Alméra felsikoltott, előreugrott, és egy keskeny pálcát húzott elő az övéből. Meglegyintette a rémalak felé. Barshen eldobta a kardját, és az öve felé kapott. A zubbonya alatt keresgélt valamit.

- ÁLLJ! - bömbölte Choler.

A szeméből két vörös fénypászma vágódott ki; az egyik a hadonászó Alméra felé, a másik a késlekedő Barshennek. A hatás leírhatatlan volt. Amint a keskeny fénypászma érintette és körbefonta Leon két társa alakját, mindketten azon nyomban megmerevedtek mozdulat közben, mintha szoborrá váltak volna. Alméra furcsa pózban dermedt meg: kiáltásra tátott szájjal, feje fölé emelt kezekkel, jobbjában a keskeny pálcával. Barshen kissé meggörnyedve, köpenye alatt kotorászva.

Leon artikulátlanul felordított.

Pajzsát még inkább nekifeszítette a kísértet színes sugarainak, és haragvó kardjával a jelenés csípője felé sújtott.

A kard a vastag aranyláncot találta Choler csípőjén, ám ahelyett, hogy könnyedén keresztülvágta volna a puha fémet, sisteregve, sivítva csúszott le róla.

A jelenés, ismételten rávágott a kard izzó vasára furcsa jogarával. Leon ezúttal nem érzett olyan áramütésszerű tüneteket, mint előző alkalommal, de döbbenten tapasztalta, hogy élénkzöld mentális védőrácsa másodpercekre alig láthatóvá fakul. És mire sikerült hátravonszolnia magát, el a jogartól, szinte a kimerültségig legyengült.

Térde megroggyant, jobbja alig bírta el a vékony kard súlyát.

- Egyszer már megöltelek! - kiáltotta Leon.

Nem látta, inkább csak érezte, ahogy Choler szeméből vörös sugár vágódik felé. Alábukott. A sugár sisteregve fúródott mögötte a barlangfalba. A szikla megfeketedett.

Leon fel sem egyenesedve a zöldes köd takarta bokák felé vágott. Kardja akadálytalanul suhant tova.

A kísértetnek nincs bokája!

Lábszárcsontja valahol a smaragdszínű ködben véget ér!

Leon a lendülettől előrebukott. Hasra vágódott.

Alméra és Barshen állnak, akár a szobrok.

Choler szétnyílt állkapcsát embertelen üvöltés hagyta el. Leon megborzongott. Próbált feltápászkodni. A pajzsát elejtette. A színes sugarak lefelé szorították. Valahogy mégis féltérdre emelkedett. Mintegy álomban, védekezve nyújtotta maga elé a kardot. A kard másfél méteres lángot vetett. Ám e láng mit sem ártott az előrelendülő kísértetnek.

Alméra és Barshen még mindig szobor!

- Ne! - Leon elkeseredetten próbált feltápászkodni. Kardját a jelenés térde magasságában suhogtatta meg. Hasztalanul.

Choler diadalmasan felemelte arany jogarát, és nem erőből, szinte kecsesen a kardhoz értette.

Leon mentális védőrácsa azon nyomban kihunyt. Ezt követően a Hajnal Lovagját akkora áramütés érte, hogy a fogai összekoccantak és minden szál haja égnek állt. Egy hosszú pillanatig a tér és az idő egybecsavarodott előtte, színes látomások töltötték be érzékeit.

Amikor sikerült kiszakadnia e hatás alól, meglepetve tapasztalta, hogy mereven áll, ám varázskardja tőle három méterre hever a talajon; valamivel kintebb a smaragd gőzfelhők határán.

A mozdulatlan Almérát és Barshent vöröses kisülések vonták körbe. Merev arcukon nyoma sem volt fájdalomnak, sem más érzésnek.

Leon a torkához kapott, mert úgy érezte, menten megfullad. A szívét jeges ujjak szorongatták!

- Így! - harsogta Choler elégedetten. - Ne nyúlj a kard után, Silver!

- Ölj meg! - hörögte Leon. A szívét szorongató jeges marok miatt képtelen volt használni mentális erejét.

Choler előrébb lebegett a zöldes ködben; lila rongyai szinte Leon orrát verdestek.

- Megölni? - nevetett a jelenés humortalanul. - Ily könnyű menekülésre vágysz?

Leon behunyta a szemét, és minden idegével arra koncentrált, hogy alakot váltson. Halálos veszélyben ez magától sikerülni szokott. Ám most minden erőlködése csődöt mondott.

- Miért ölnélek meg? - folytatta Choler. - A Sötét Láng már ott munkálkodik a szíved körül. A szolgám szolgája vagy. Következésképp az én szolgám is. Testestül lelkestül. - Leon nyelt egyet. Choler zavartalanul folytatta.

- Gyűlölnöm kellene téged, Leon Silver, mindazért, amit ellenem elkövettél. Ám ugyanakkor tisztellek is hallatlan merészségedért. Egykor szövetséget ajánlottál a közös fenyegetés ellen. Én most ugyanezt teszem. Egyezséget kínálok neked. Egy erősebb köteléket. Megszabadítalak szolgám hatalma alól. Ha aláveted magad a Sötét Láng szertartásának...

Leon szeme izzott.

- Kiszolgáltassam magam kényedre-kedvedre?

A kísértet iszonyatos képén mintha halvány gúny jelent volna meg.

- Lehetsz-e még ennél is kiszolgáltatottabb? E minutumban megölhetnélek, iszonyatos kínokat bocsáthatnák rád, az idők végezetéig gyötörtethetnélek. Én azonban nem ezt teszem. Szükségem van minden szövetségesre. Egyedül gyenge vagyok.

Leon szeme tágra nyílt.

- Az eemsik ellen?

- Kevanaar ellen.

- Micsoda?! - Leon úgy érezte nem kap levegőt. Egyszerűen képtelen volt hinni a fülének. Ez a bejelentés jobban meglepte, mintha Choler kísértete hellyel kínálta volna. - Kevanaar még él?

- Igen, él. Ő és ghirdjei tartják rettegésben Cherubiont és gátolják a fejlődést. Sötétebb éjszaka köszöntött Cherubionra, mint volt a mergháni Sang ténykedése idején. Kevanaart el kell pusztítani! Egyedül erőtlen vagyok ellene. Ezért ajánlok szövetséget.

- Szolgaságot - helyesbített Leon.

Choler lassan lehajtotta a fejét, mintha foszladozó, húscafatos mellkasába akarna nézni. Aztán felnézett, kinyújtotta jobb kezét, és a következő pillanatban egy hatágú, ébenfekete gyertyatartó jelent meg benne. Fekete gyertyái füsttelen, sötét lánggal égtek, libegtek, köhögésre ingerlő, szúrós szagot árasztottak.

Leonnak volt már dolga ezzel a gyertyával.

Hevesen megborzongott.

- Mindketten alávetjük magunkat a Sötét Láng szertartásának - mondta kiismerhetetlen hangon Choler. Szövetségünk ezáltal biztosított lesz. A Sötét Láng engem ugyanúgy hűségre kötelez majd, mint téged, Silver.

Leon a szemöldökét ráncolta. Sehogy sem tetszett neki a gondolat, hogy ily hurokba önként dugja a fejét. Mégsem volt más választása.

- Érzem a kétkedésedet - mondta hűvösen a jelenés. Elengedte a fekete gyertyatartót, és ez ott maradt előtte a levegőben. Lebegett. Choler lila palástja foszlányai alá nyúlt, egy megsárgult bőrtekercset húzott elő. Megkönnyíteni számodra a döntést. Ezért a pergamenért jöttél. Fogd! Megkapod. Megtudhatod belőle, hol vár rád az én egykori szolgám, a te hitvesed, Chlovia, akit a legenda a Hajnal Királynőjeként ismer.

Leon hevesen nyúlt a pergamen után, és kihúzta a halott mágus csontujjai közül. Hevesen dobogó szívvel pillantott körül.

Alméra és Barshen továbbra is mozdulatlanul álltak. A choleriták türelmesen, pisszenés nélkül vártak a rácsok túlfelén, mintha csak fáklyatartó kőszobrok lennének. Ám vörösen parázsló szemük elárulta, hogy élő teremtmények. Indriq, a lángoló fejű kísértet, hatalmas pallosára támaszkodva lebegett a karvastagságú rudak túloldalán. Leonnak az az érzete támadt, Indriq könnyedén át tudna jönni a rácson, ha nagyon akarna.

Leon gyorsan kitekerte a pergament, és mohón falta szemével a szavakat. Egy levél volt. A smaragdszínű félhomályban alig-alig látszottak a kézírásos betűk.

Drága Leonom!
Nem tudom, lesz-e alkalmad valaha is olvasni ezen sorokat, de buzgón remélem, hogy igen. Ez a remény az, mely arra késztet, hogy miután gondoskodtam Cherubion sorsáról, önmagammal is törődjek. Várok rád. Ha kell, évezredekig is. Egy varázslatot szőttem, mely biztosítja, hogy dacoljak az idő múlásával. Hogy rám találj, még ha évezredek múltán vetődsz is vissza Cherubionba. Mert hogy valamikor visszatérsz, azt biztosan tudom!
Ahhoz, hogy megtalálj, a következőket kell tenned:
Először is...

A betűk elhalványultak, az írás az egyik pillanatról a másikra eltűnt. Leon hiába meresztette a szemét, csak a megsárgult lapot látta.

Feljajdult.

- Nem olvashatod el a titkot mindaddig, míg szövetségünk meg nem köttetett. Ha alávetettük magunkat a szertartásnak, az írás visszatér. Készen állsz, Silver?

Leon fájdalmasan pillantott a levélre, aztán megkövült társaira.

- Velük mi lesz?

- A szertartás után feloldom a megkötővarázst. Ha ragaszkodsz hozzá, veled tarthatnak, ha nem, megölöm őket. Jelentéktelen porszemek.

- A társaim. - Choler bólintott.

- Akkor éljenek. Készen állsz a szertartásra?

Leon nagyot sóhajtott, összetekerte a pergament, és az övébe tűzte.

- Készen állok.

Choler szintén az övébe dugta aranyjogarát, és mindkét csontkezét a fekete gyertyák lángjaiba tartotta.

- Tedd ugyanezt!

Leon előrenyújtotta a kezét, tudta, hogy nem fognak égetni. A fekete lángok nem okoztak fájdalmat, épphogy csiklandozták.

- Én, Choler, a Sötét Láng Ura, a szent lángok között hűséges szövetséget kötök Leon Silverrel. Ármány és fondorlat nem lakozik lelkemben. Ismételd te is.

- Én, Leon Silver szövetségre lépek Cholerrel, a Sötét Láng Urával. Ármány és fondorlat nem lakozik lelkemben.

- Osztozzunk a Sötét Lángban - szavalta Choler ünnepélyesen -, költözzön egyenlő részben mindkettőnkbe, őrködjön fölöttünk, őrködjön hűségünk fölött, sújtson le rettenetesen arra, ki megcsalja a másikat!

Leon jól látta, ahogy a fekete lángok megremegnek, a mágus csontujjai lángra kapnak, csakúgy, mint az ő vérmocskos kezei. E fekete lángocskák végigszaladtak ujjain, csuklóján, karján, vállán és a szíve magasságában kihunytak. Ugyanakkor mintha egy jeges kéz markolta volna meg a szívét. Mi volt ehhez képest Meurin hűségvarázsa! Csak egy parányi hűs lehelet. Most viszont rideg jegesség töltötte be Leon egész mellkasát, mintha felsőteste jéggé vált volna.

- Elveheted a kezed, Silver! Olvashatod tovább a pergament. Társaid megelevenednek. Nem kell magyarázkodnod nekik, dermedt állapotukban mindent láttak s hallottak.

Való igaz. Mindketten megelevenedtek. Alméra halkan sóhajtott, és remegő ujjakkal törölte meg szépséges, büszke arcát. Barshen nagyot fújt, és elvigyorodott.

- A mindenit!

Leon. kihúzta a pergament az övéből, de mielőtt kitekerhette volna, meglepő dolog történt. Sőt, egymás után több meglepő dolog!

Barshen a köpenye alá nyúlt. Csillogó tárgy jelent meg a kezében. Pisztoly. Sugárpisztoly! Pont olyan, amilyet a ghirdek használtak egykor arMegadown ostromakor.

A sugárpisztolyból keskeny fénynyaláb vágódott ki, egyenesen Choler felé. A kísértet retteneteset bömbölt; rőtvörös lángok burkolták be egész testét, mintegy védelmezve a veszedelmes sugártól. A lilás sugár és a vörös lángok egy pillanatig egymásnak feszültek, de csak egy pillanatig. Aztán hatalmas robbanás rázta meg a barlangnak azt a részét, ahol Choler állt, és a kísértet nekivágódott a háta mögötti vasrácsnak, és szétrobbant. Csontdarabok, húscafatok repültek szerte. Choler megszűnt bömbölni, koponyája szétrobbant, aranykoronája elrepült. A robbanás ereje olyan fantasztikus volt, hogy még a karnyi vastag vasrudak is meghajlottak, szétnyíltak. Egy ember könnyedén kifért közöttük.

Az eddig néma csendben várakozó choleriták most olyan iszonyatos üvöltözésben törtek ki, mintha a pokol minden ördöge elszabadult volna! Néhányan a vasrudakat rázták, mások a csörlőkhöz ugrottak, és elkezdték felhúzni a nyikorgó rostélyokat.

- Vissza! - ordította Barshen, és veszedelmes fegyveréből több lövést is megeresztett a rostélyok felé. Tucatnyi cholerita hanyatlott le, de a rostély tovább emelkedett.

Leonnak kikerekedett a szeme. Mozdulni sem bírt. Mintha egy láthatatlan erő a talajhoz rögzítette volna a lábait, megdermesztette volna izmait. Choler pusztulásakor oly végtelen belső iszonyat rázta meg, hogy egész testében beleremegett. Szívét úgy szorította a jeges marok, mintha diónyivá akarná zsugorítani. S e gyötrelmek közepette hirtelen olyan sokk rázta meg, mintha egész teste belülről kifordult volna. Egy pillanatra elhomályosult előtte a világ, feje üresen kongott, még gondolkodni sem tudott. Valami rettenetes történt vele, de nem értette, hogy mi.

Mozdulatlanul állt, felemelt kezében a hőn áhított bőrtekercs, mintha oda akarná nyújtani valakinek. Látott, hallott, de mozdulni nem tudott.

A choleriták tomboltak. Barshen, lábát keményen megvetve, gyilkolta őket pontos lövéseivel. Most már nem pazarolta a töltetet hosszabb nyalábokra, arasznyi fénycsíkokat lőtt ki, és minden lövését halálsikoly követte. Ám a choleriták elfogyhatatlannak látszottak.

És a rostélyok alatt már bebújtak az elsők.

Barshen oldalt fordult. Egy hosszú fénynyalábbal szétégette az elöl haladókat. A fekete csuhások meghátráltak, néhányan máris pánikszerűen menekültek. Barshen diadalmasan felordított. Aztán felsikoltott!

A még felemeletlen rostély résein át egy lángoló kard suhant be a terembe vízszintesen, fejmagasságban. Indriq hajította el roppant fegyverét halálos pontossággal. Barshen észrevette a feléje suhanó végzetet, de már csak egy sikolyra tellett ideje. A kard a mellkasába fúródott, két lépést sodorta hátrafelé, s a Barshen hátán kijövő kardhegy csengve a sziklába fúródott, odaszögezve ezzel a nyomorultat, akár egy roppant, fekete bogarat.

Barshen teste e pillanatban meglepő átváltozáson ment keresztül. Bőre megszürkült, megráncosodott, összement, rugalmassá, gumiszerűvé vált. Aztán előrehanyatlott, és elernyedt.

Barshen ghird volt!

Meglehet, ő volt az a ghird, aki a fogadóban belopózott Leon hálókamrájába, és megpróbálta elorozni a kardját.

És most egy még félelmetesebb pallos oltotta ki az életét. Kezéből kiesett a sugárpisztoly, és koppanva hullott a kőpadlóra; teste nem tudott összeroskadni a falhoz szegező pallostól.

Indriq bömbölve préselte át magát a rostély vastag rudai között. Olyan volt, akár a megelevenedett halál lángoló képmása. Szemüregéből és szájából egyaránt heves lángok törtek ki.

Leon képtelen volt kiszakadni mozdulatlanságából.

A choleriták csapatostul tódultak a barlangba.

Az eddig tétován álló Alméra felsikoltott, fürgén Leonhoz ugrott, és kiragadta a tehetetlen férfi kezéből a bőrtekercset. Leon abban a pillanatban kiszakadt a bénító hatás alól. Üvöltve kapott féltett kincse után. Alméra, a csodaszép varázslólány elrántotta előle a tekercset, egy pillanatra rávillantotta csábos, fekete szemét, talán még el is mosolyodott a másodperc tört részéig, aztán meglebbentette fekete köpenyét, és egy szemvillanás alatt magas, éjfekete denevérré változott! A denevér felrikoltott, felröppent a magasba, elsuhant ordító ellenfelei feje fölött, és kizúgott az egyik felhúzott vasrostély alatt.

10.

- Egy mergháni! - bömbölte Indriq. - Utána!

A lángoló fejű szörnyalak máris iszonyatos sebességgel lódult a szökevény után, és a choleriták többsége ordítozva vetette magát utána.

Leon képtelen volt felocsúdni megdöbbenéséből.

Túl sok volt ez egyszerre. Barshen ghird, Alméra pedig mergháni! Bízhat egyáltalán valakiben? Van egyáltalán cherub Cherubionban, vagy csak ghirdek és merghániak népesítik be cherubnak álcázva magukat?

Nem volt ideje e kérdéseken töprengeni. Egy megtermett, fekete csuhás, kopasz cholerita rontott rá; roppant méretű fabunkójával. Leon nem próbált menekülni. Elélépett, elkapta a meglepett fickó bal karját, s szabályos válldobással a földre teremtette. A fickó akkorát nyekkent, majd' kiszakadt a tüdeje.

A maradék choleriták üvöltözve estek neki,

Leon csak most vette észre, hogy épp a hosszú, nyársszerű varázskard mellett állt. Felkapta, és a fegyver citromsárgán,, szinte diadalmasan izzani kezdett. Nagyot suhintott vele a rárontó fanatikusok orra előtt. A kard félméteres sárga lángot vetett, és a choleriták még inkább ordítottak, most már nemcsak a haragtól, de kínjukban. Fegyverüket eldobták vagy elejtették, kezükkel a szemükhöz kaptak; a kard lángja kiégette szemük világát.

Leon pillantása a nyomorult alakváltó falhoz szögezett tetemére esett. Indriq még nem húzta ki a szürke testből hatalmas pallosát. S a néhai Barshen lábánál ott hevert egy kicsiny fémholmi. A sugárfegyver!

Leon odaugrott, felkapta, és megszorította a markolatát. Olyasmi formájú volt, akár egy revolver, méretre valamivel kisebb, dobtára laposabb, szögletesebb, s a ravaszt fémgomb helyettesítette. Leon megnyomta ezt a gombot. A fegyver csövéből vakító lila fénynyaláb vágódott a barlang sziklapadlójába, és füstölgő lyukat égetett belé.

Abból a járatból, melyen át a fekete denevér távozott, egyre erősödő hangzavar közeledett. A choleriták visszafelé jöttek. Arra tehát nincs kiút.

Leon villámgyorsan döntött.

A vakon tántorgó, óbégató fekete csuhásokkal mit sem törődve ahhoz a rostélyhoz rohant, mely Choler felrobbanásakor megsérült; sietve átpréselte magát az elhajlott vasrudak között, és nesztelen léptekkel tapogatózott előre a sötétségben.

A járat hasonló volt ahhoz, melyen át érkeztek, viszont régen nem használhatták már, jelezte ezt a léptei nyomán felszálló por és a rendkívül dohos, penészes levegő. Ám a mögötte lévő barlangból dühödt ordítozás, bömbölés hallatszott; Leonnak esze ágában sem volt visszafordulni.

Kardja izzott ugyan, de annyi fényt is alig adott, hogy Leon a saját orráig ellásson, így a menekülő inkább csak botorkált, botladozott az egyenetlen talajon a sötétben, semmint futott.

Hamarosan megbotlott valamiben, és lába poros lépcsőfokokra tapodott. Leon óvatosan indult meg a masszív, széles kőlépcsőkön, és hamarosan egy tágasabb terembe ért, melybe egy résen besütött a hold hideg fénye. Leon csak most látta, hogy nem egy újabb barlangba vagy terembe jutott, mindössze a folyosó szélesedett ki jó hat méteresre.

Üldözők hangját furcsamód nem hallotta. Nem jutott volna eszükbe, hogy foglyuk ebben az irányban menekülhetett? Ez meglehetősen hihetetlen lenne. Valami más oka lehet. Leon nem ért rá töprengeni ezen. Most, hogy jobban látott, futva indult meg a széles folyosón. Próbálva emlékezetébe idézni, vajon Monarakh mely részében lehet. Azonban egyrészt Monarakhnak mindössze egy csekély részét ismerte, másrészt oly rég járt már itt, hogy emlékezete akkor sem segítette volna, ha történetesen lépkedett volna már e széles alagútban.

Az alagútnak hirtelen vége szakadt, Leon alig bírt megtorpanni annak a szakadéknak a szélén, mely váratlanul tárult fel előtte egy éles kanyar után. Egy húsz méter mély, hatvan méter átmérőjű, kör alakú verem szélén állt, melynek szabályos sima sziklafalai függőlegesen ereszkedtek a lábánál. Itt az alagút végén a sziklafalból acélkampók álltak ki, melyekről szétfoszlott kötélmaradványok csüngtek. Egykor nyilván e köteleken másztak le a verem aljára. És hogy e verem mire szolgált, Leon arra is hamar rájött az éktelen bűzből és a megannyi óriási csontvázból. Ez volt a wyvernek barlangja.

A roppant méretű verem fölé a magasban boltíves sziklafal borult, mely egy nagyjából hatméteres lyukon át szellőzött. Hogy a wyvernek azon a lyukon hagyták el istállójukat vagy esetleg a verem túloldalán folytatódó hasonló alagúton, azt Leon nem tudta, ám azt azonnal látta, hogy számára az a lyuk elérhetetlen, hacsak nem növeszt nyomban szárnyakat. A fal olyan meredek és olyan sima volt, hogy megmászására gondolni sem lehetett.

Leon visszasietett oda, ahol egy résen át besütött a holdfény a folyosóra. Az a lyuk mindössze három méter magasságban tátongott. Igaz, meglehetősen szűk nyílás volt, de a karddal a kezében nem okoz majd gondot a kitágítása.

Leon a falat vizsgálgatta. Kellően egyenetlen volt ahhoz, hogy megpróbálkozzon a felkapaszkodással, ha nem lett volna ennyire meredek. Egy pillanatig összevont szemöldökkel meredt erre a falra, aztán elvigyorodott. Előhúzta a Barshentől zsákmányolt fegyvert, megnyomta a gombot, és a kivágódó keskeny fénypászma tenyérnyi lyukat égetett a sziklába. Leon feljebb emelte fegyverét, aztán még feljebb, s ily módon nyolc lyukat készített, melyet kapaszkodónak használhatott a feljutáshoz.

A háta mögül, a keskeny alagútból libegő fáklyafények vetültek a talajra, zagyva kiabálás hallatszott.

Leon nem habozott. Kardját és pisztolyát övébe tűzte, és sietve mászott fel a még meleg, füstölgő kapaszkodókon, s odafent látta, hogy a rés épp elég ahhoz, hogy kibújjon rajta, nem is kell tágítania.

Egy hatalmas kőkolonc tövében bukkant ki, Monarakh romjainak tetején. Hűvös szél borzolta össze a haját, vágott az arcába. Leon gyorsan kibújt, és egy kisebb sziklát a lyuk fölé görgetett. Az nem takarta be teljesen a nyílást, de jórészt elfedte.

Távoli vijjogást hallott. Felnézett.

A fényes hold kerek képe előtt épp ekkor repült el északi irányba egy apró fekete pont, mely még e távolságból is denevér benyomását keltette.

Alméra az - vagy ki tudja, milyen néven nevezi magát az a mergháni -, aki elrabolta tőle frissen szerzett kincsét; a bőrtekercset, melyről megtudhatná, hogyan találja meg kedvesét. Hosszú útba, sok szenvedésbe tellett, mire megszerezte, és most ez az ármányos teremtés egy szempillantás alatt elorozta tőle. Leon komoran meredt a hold kövér képére.

Vajon mi a szándéka a lánynak a tekerccsel? Miért rabolta el? A megbízójához viszi? És ha igen - ki a megbízója? Kevanaar? Kevanaar, aki Choler szerint a létező legnagyobb veszedelmet jelenti Cherubionban? Miben mesterkedhet vajon Kevanaar, ghirdek és merghániak segedelmével? És mi szüksége van a Hajnal Királynője rejtekhelyének titkára?

Leon kissé lehajtotta a fejét. Ismét a régi kín gyötörte. Itt állt tudatlanul, kiszolgáltatottan valami ördögi mesterkedés kellős közepén, és semmit sem értett az egészből. S megint a régi dilemma kínozta: kinek higgyen? Ki a rossz és ki a jó ebben a játszmában?

Réges-régen, amikor hasonló dilemmában volt, Chlovia szemrehányást tett neki, amiért a sok rossz megoldás közül a kevésbé rosszat választva Melan mellé akart állni. Légy a magad ura, tanácsolta a lány. S bár Leonnak ez később kiment a fejéből, pontosan így cselekedett. És most is ezt kell tennie!

Nem bízhat senkiben és semmiben; egyedül kell bevégeznie küldetését, megtalálnia Chloviát, és helyretenni végre Cherubion ügyét. De vajon képes lesz rá? Sokkal inkább, mint Le Sentier ócska kocsmájában poharazgatni.

Leon kissé megborzongott. Talán csak a széltől. Aztán elővonta fegyvereit, kihúzta magát, és nagyot sóhajtott. A katakombák dohos szaga után a friss szél valósággal illatosnak és üdének tűnt. Cherubion illata volt. Leon teleszívta a tüdejét, és megszorította a fegyvereit.

A sugárpisztoly fém markolata engedelmesen simult a bal tenyerébe, jobbja szinte bizsergett a sercegő, sárgán izzó kardon; agyában, igaz, csak halványan, ott érezte a mentális hatalom jelenlétét.

Ám a szíve körül Choler Sötét Lángja mocorgott jeges leheletével.