9.

Irvine, Kalifornia

Edward Milligan két éve látta utoljára Vergilt. Edward alig tudta azonosítani az előtte álló napbarnított, mosolygó, jól öltözött úriembert. Előző nap telefonon beszélték meg, hogy együtt ebédelnek, és most találkoztak csak szemtől szembe az új Irvine Mount Freedom Egészségügyi Központ személyzeti étkezőjének széles, dupla ajtajában.
- Vergil? - Edward megrázta a kezét, aztán körüljárta. Arcára csodálkozó kifejezés ült, egy kissé el is túlozva. - Tényleg te vagy az?
- Örülök, hogy újra láthatlak, Edward. - Keményen viszonozta a másik kézszorítását. Lefogyott vagy tíz-tizenkét kilót, és most a teste is arányosabbnak látszott. Az orvosi egyetemen Vergil volt az a puha, kövérkés, égnek álló hajú, töredezett fogú srác, aki áramot vezetett a kilincsekbe; a szobatársait punccsal kínálta, amitől kéket pisiltek, és soha senkivel nem randevúzott, kivéve Eileen Termagantot, akivel külsőleg sok mindenben hasonlítottak egymáshoz.
- Fantasztikusan jól nézel ki - mondta Edward. - Cabo San Lucasban töltötted a nyarat?
Sorba álltak a pultnál, aztán kiválasztották az ételt.
- A színem onnan van - mondta Vergil, és kivett magának egy doboz csokoládés tejet -, hogy három hónapot töltöttem a szolárlámpa alatt. A fogaimat közvetlenül azután hozták rendbe, hogy utoljára találkoztunk.
Edward ezt közelről is megnézte, egy ujjal fölemelve Vergil felső ajkát.
- Így igaz. Azért még mindig el vannak színeződve.
- Igen - mondta Vergil. Megdörzsölte a száját, aztán mély lélegzetet vett. - Jó, a többit majd megmagyarázom, de ehhez olyan helyre van szükség, ahol bizalmasan beszélgethetünk, vagy legalábbis senki nem figyel ránk.
Edward a dohányzó sarka felé kormányozta, ahol három megátalkodott bagós üldögélt szétszórva a hat asztal között.

- Ide figyelj, komolyan mondom - mondta Edward, miközben lerakták a tálcáikat. - Megváltoztál. Nagyon jól nézel ki.
- Jobban megváltoztam, mint gondolnád - mondta Vergil a mozifilmek baljós hangján, miközben színpadiasan még fel is vonta a szemöldökét. - Gail hogy van?
- Jól. Egy éve házasodtunk össze.
- Hahó, gratulálok! - Vergil tekintete a tálcájára rakott ételekre siklott - ananászszeletek, túró, tejszínes banánpástétom. - Valami mást nem veszel észre? - kérdezte kissé elcsukló hangon.
Edward összehúzta a szemét, annyira összpontosított. - Nem.
Nézz meg közelebbről.
- Nem vagyok benne biztos. Nem viselsz szemüveget. Kontaktlencséd van?
- Nem. Nincs rá szükségem többé.
- És kitűnően öltözködsz. Ki öltöztet mostanában? Remélem, olyan szexi is, amilyen. jó ízlése van. '
- Candice - kuncogott fel Vergil, régi, önlebecsülő mosolyával, de végül rá nem jellemzően szélesen elvigyorodott. - Kirúgtak az állásomból. Most négy hónapja. A megtakarított pénzemből élek.
- Álljunk csak meg - mondta Edward. - Egy így egy kicsit sűrű. Miért nem megyünk rajta sorban végig? Volt egy állásod. Hol?
- A Genetronnál kötöttem ki, az Enzim-völgyben. - North Torrey Pines Road?
- Az az. Aljasok. És hamarosan még többet fogsz hallani róluk. Másodperceken belül részvényeket fognak kibocsátani. Az égbe fog menni az áruk. Áttörtek a MAB-vonalon.
- Biocsipek?
-	Vannak egyes működőképes csipjeik - bólintott Vergil. 
- Micsoda? - húzta fel hirtelen Edward a szemöldökét.
- Mikroszkopikus logikai áramkörök. Ha befecskendezed őket az emberi testbe, munkába állnak, és megszüntetik a bajokat. Méghozzá dr. Michael Bernard jóváhagyásával.
Edward szemöldöke még meredekebbre emelkedett.
- Jesszusom, Vergil! Bernard szinte egy szent. Éppen egy-két hónapja közölték a fényképét a Mega és a Rolling Stones címlapján. Miért meséled el nekem mindezt?
- Titoknak kellene maradnia . . . a részvénykibocsátásnak, az áttörésnek, mindennek. Azért vannak kapcsolataim rajtuk kívül is. Hallottál valaha Hazel Overtonról?
Edward csak a fejét rázta. - Kellett volna?
- Valószínűleg nem. Azt hittem, utál, mint a szart. Aztán kiderült, hogy neheztel rám, de tisztel. Két hónappal ezelőtt egyszer felhívott, és megkérdezte, nem adnám-e a nevemet egy cikkéhez, amit az E. coli genomjainak az F-faktoráról írt. - Körülnézett, és lehalkította a hangját. - De te csináld azt, amit csak akarsz. Én végeztem ezekkel a stricikkel.
- Gazdaggá akarsz tenni? - füttyentett Edward.
- Ha akarod. Vagy szánhatsz rám egy kis időt, és meghallgathatsz, mielőtt elrohansz a tőzsdeügynöködhöz.
- Hát persze. Mesélj még.
Vergil hozzá se nyúlt se a túróhoz, se a pástétomhoz. Az ananászszeleteket azonban megette, és megitta a csokoládés tejet.
- Körülbelül öt évvel ezelőtt szálltam be a buliba. Az orvosi végzettségemmel és a számítógépes gyakorlatommal cukorfalat voltam az Enzim-völgyben. Jártam le-föl a Nort Torres Pines Roadon az önéletrajzaimmal, aztán a Genetronnál fölvettek.
- Ilyen egyszerű volt?
- Nem. - Vergil belepiszkált a túróba, aztán letette a villát. - Kicsit átdolgoztam a papírjaimat. A hiteldokumentumokat, az iskolai feljegyzéseket, az ilyesmiket. Még senki nem kapott rajta. Nagy reménységként fogadtak, és hamarosan nevet is szereztem magamnak a fehérje-összeállításaimmal meg az előzetes biocsipkutatás terén. A Genetronnak hatalmas támogatói vannak, annyi pénzt kaptunk, amennyire csak szükségünk volt. Négy hónap múlva már a saját munkámat végeztem, igaz, kettőnknek volt egy közös laborunk, de megengedték nekem a független kutatásokat. Sikerült néhány dologban áttörést elérnem - tárta szét a kezét széles mozdulattal. - Aztán mellékutakra tértem. Továbbra is elvégeztem a rendes munkámat, de munkaidő után. .. A főnökség rájött, és kirúgtak. Sikerült... a kísérleteim egy részét kimentenem. De nem voltam se túlságosan óvatos, se túlságosan megfontolt. Így hát most a kísérlet a laboron kívül folytatódik.
Edward mindig nagyravágyónak tartotta Vergilt, és nem is kicsit buggyantnak. Egyetemi éveik alatt Vergilnek soha nem voltak simák

a kapcsolatai a hivatalos személyekkel. Edward réges-rég arra a következtetésre jutott, hogy a tudomány Vergil számára olyan, mint egy elérhetetlen nő, aki egyszer csak hirtelen kitárja előtte a karját, mielőtt fel lenne készülve az érett szerelemre - és ezért örökké attól fél, hogy elrontja az esélyeit, elveszíti a pályadíjat, és elszúrja a jogdíjakat. Nyilvánvalóan ez történt.
- A laboron kívül? Nem értelek.
- Szeretném, ha megvizsgálnál. Teljes kivizsgálás kellene. Esetleg még rákdiagnosztika is. Utána majd megmagyarázom a többit.
- Egy tízezer dolláros vizsgálatot akarsz?
- Amit csak meg tudsz csinálni. Ultrahangot, mágneses rezonanciát, tomográfiát, termogramot, mindent.
- Nem tudom, hozzá tudok-e férni mindezekhez a diagnosztikai műszerekhez, Vergil. Teljesen pásztázó, természetes sugárforrású tomográfunk alig egy-két hónapja van. A fenébe is, ennél drágábbat már...
- Akkor ultrahangot és mágneses rezonanciát. Másra nem is lesz szükség.
- Én szülész vagyok, Vergil, nem holmi labortechnikai sztár. Szülész-nőgyógyász, minden vicc céltáblája. Ha kezdesz átváltozni nővé, akkor talán segíthetek neked.
Vergil előrehajolt, majdnem belekönyökölt a banánpástétomba, de az utolsó pillanatban sikerült milliméterekkel elkerülni. A régi Vergil egyenesen beletalált volna a közepébe.
- Vizsgálj meg alaposan, aztán majd. .. - Összehúzta a szemét, és megrázta a fejét. - Csak vizsgálj meg.
- No jó, kiírlak ultrahangra és mágneses rezonanciára. De ki fog fizetni?
- Megvan az egészségügyi biztosításom. Mielőtt elmentem, megbütyköltem a személyi adatállományomat. Bármi jöhet százezer dollárig, soha nem fogják ellenőrizni, soha nem fognak gyanakodni. De a dolognak abszolút bizalmasnak kell maradnia.
Edward a fejét rázta.
Túl sokat kérsz, Vergil.
- Bele akarsz kerülni az orvostörténetbe vagy nem? - Ez valami vicc?
Vergil a fejét rázta.
- Ha vicc, akkor nem rajtad csattan, komám.
Edward aznap délután elintézte a beutalókat, maga töltötte ki hozzájuk az űrlapokat. Annak alapján, amit a kórházi adminisztrációról tudott, amennyiben minden rendesen le van számlázva, akkor a vizsgálatok legnagyobb részét külön értesítés nélkül hivatalosan elvégezheti. A szolgálataiért nem számlázott semmit. Utóvégre Vergil kékre festette a vizeletét. Haverok voltak.
Edward tovább maradt benn a szokásos rendelési idejénél. Gailnek tömören körvonalazta, mit csinál, az asszony pedig felsóhajtott az orvosfeleségek szokásos sóhajával, és azt mondta neki, kinn hagy majd számára egy szendvicset.
Vergil este tízre visszajött, és a megbeszélt helyen találkozott Edwarddal annak az épületnek a második emeletén, amelyet a nővérek Frankenstein pavilonnak neveztek. Edward egy narancsszínű műanyag széken ült, és a My Things magazint olvasgatta. Amikor Vergil belépett a kis előcsarnokba, elveszettnek és aggodalmasnak látszott. A neonfényben olajszínű volt az arca.
Edward intett az éjszakai ügyeletesnek, hogy Vergil az ő páciense, aztán a könyökénél fogva bevezette Vergilt a vizsgálóba. Nem sokat beszéltek. Vergil levetkőzött, Edward pedig elhelyezte a friss papírlepedővel borított, párnázott vizsgálóasztalon.
- Dagadt a bokád - mondta, és megtapogatta a lábát. Ám Vergil bokája tömött volt, nem ödémás. Egészséges, de furcsa. - Hmm mondta Edward furcsálkodva, Vergilre pillantva. Vergil felvonta a szemöldökét, és megemelte a fejét, szemében azzal a régi, “még nem láttál semmit" tekintettel.
~- Oké. Többször is végig foglak pásztázni, aztán kombinálom a képeket a displayn. Először az ultrahang jön. - Tapogatókat futtatott végig Vergil mozdulatlan testének azon helyein, amelyeket a nagy készülék nehezen tudott elérni, aztán körbefordította a vizsgálóasztalt, és betolta az ultrahang-diagnosztikai készülék zománcozott nyílásába - amelyet a nővérek zümmögő lyuknak kereszteltek el. Tizenkétszer pásztázta végig Vergil testét, a fejétől a lábujjáig, aztán kihúzta az asztalt. Vergil kissé megizzadt, a szemét lehunyta.
- Még mindig klausztrofóbiás vagy? - kérdezte Edward. - Már nem annyira.
- A mágneses rezonancia egy kicsit rosszabb. - Vezess tovább, MacDuff.
A mágneses magrezonanciás teljés pásztázó egység impozáns,

masztaba alakú*, krómozott, égszínkék láda volt, annyira betöltötte a kis helyiséget, hogy alig maradt hely mellette betolni a vizsgálóasztalt.
- Ebben nem vagyok szakértő - mondta Edward -, így lehet, hogy eltart egy darabig. - Besegítette Vergilt a nyílásba
- Az orvoslás magas .költségei - motyogta Vergil, és lehunyta a szemét, amikor Edward rácsukta az üvegajtót. Az üregben köröző hatalmas mágnes halkan zümmögött. Edward utasította a gépet, hogy adatait küldje a szomszéd szobában álló központi displayre, aztán kisegítette Vergilt a lyukból.
- Kibírtad? - kérdezte Edward.
- Kurázsi dolga - mondta Vergil franciásan ejtve a szót.
A szomszéd szobában Edward beállította a hatalmas képernyőt, aztán kiadta a parancsot az adatok összesítésére és kivetítésére. A szoba félig sötét volt, néhány másodpercbe telt, amíg a kép felismerhető formákat kezdett ölteni.
- Először a csontvázad jön - mondta Edward, aztán elkerekedett a szeme. A képen ezután előbb Vergil mellkasi szervei jelentek meg, majd az izomzata, végül pedig az érrendszere és a bőre.
- Mennyi idő telt el a baleseted óta? - lépett Edward közelebb a képernyőhöz. Nem tudta teljesen elfojtani hangjának reszketését. - Nem ért semmiféle baleset - mondta Vergil.
- Jézusom, téged vernek, hogy titkot tarts?
- Nem értesz, Edward. Nézd meg újra a képeket. Ez nem trauma. - Nézd, itt meg van vastagodva - mutatott a bokáira -, és a bordóid . . . őrült cikcakkban kapcsolódnak össze. Valahol nyilvánvalóan eltörtek. És . . .
- Nézd meg a gerincemet - javasolta Vergil. Edward lassan körbeforgatta a képet a képernyőn.
Tüstént Buckminster Fuller jutott az eszébe. Amit látott, az fantasztikus volt. Vergil gerince háromszögletű csontokból álló oszlop volt, amelyek úgy kapcsolódtak össze, hogy Edward még követni sem tudta őket, nemhogy megérteni.
- Megtapogathatom?
Vergil bólintott. Edward benyúlt a sebtében fölvett orvosi köpeny * óegyiptomi, csonkagúla alakú, földbe süllyesztett sírépítmény - a szerk.
hasítékán, és az ujjaival végigtapogatta a hátát. Vergil fölemelte a karját, és a plafont bámulta.
- Nem tudom megtalálni -mondta Edward. - Teljesen sima. Van itt valami rugalmas, minél erősebben nyomom, annál keményebb lesz. - Megkerülte Vergilt, most szemben állt vele, állát a tenyerébe támasztotta. - Nincsenek mellbimbóid - mondta. Vergil mellén csak apró pigmentfoltok voltak, mellbimbók nem.
- Látod? - mondta Vergil. - Átépítés alatt állok, belülről kifelé. - Egy lószart - mondta Edward. Vergil meglepett képet vágott. - Hinned kell a saját szemednek - mondta halkan. - Nem vagyok az az ember, aki négy hónappal ezelőtt voltam.
- Nem tudom, miről beszélsz. - Edward eljátszadozott a képekkel, megforgatta őket, végigment a különféle szervrendszereken, odavissza újra meg újra lejátszotta a mágneses rezonancia moziját.
- Láttál már életedben olyasmit; mint én? Úgy értem, ezt az új elrendezést?
- Nem - bökte ki Edward kereken. Az íróasztaltól a zárt ajtóhoz ballagott, aztán megállt előtte, a kezét bedugta orvosi köpenye zsebébe. - Mi a fenét csináltál?
Vergil elmondta neki. A történet a tények és események egyre táguló spiráljában bontakozott ki, és Edwardnak tőle telhetőleg utat kellett vágnia magának a mellébeszélés labirintusában.
- Hogy alakítod át a DNS-t író-olyásó memóriává? - kérdezte. - Először keresned kell egy vírus-DNS-darabot, amely a topoizomerázokat és a gyrázokat kódolja. Ezt a szegmenst hozzáilleszted a célba vett DNS-szakaszhoz, és megkönnyíted számára, hogy kevesebb számú kötéssel illeszkedjen be. . . vegye körül a célmolekuládat. Egyes korábbi kísérleteknél ehhez fémetideket használtam, de . . .
- Egyszerűbben, kérlek. Évek óta nem foglalkoztam molekuláris biológiával.
- Ha könnyen akarsz inputot tartalmazó DNS-darabokat hozzáadni vagy elvenni, ezt a visszacsatoló enzimek elvégzik számodra. Amikor a visszacsatolás elrendezése a helyére került, akkor a molekula sokkal könnyebben és gyorsabban megnyílik az átírás előtt. A programodat átírja a két RNS-szálra. Az egyik RNS-szál egy leolvasóhoz - egy riboszomához - derül, amely lefordítja fehérjére. Kezdetben az első RNS csak egy egyszerű indító kódot hordoz...
Edward az ajtónál állt, és félóra hosszat hallgatta. Amikor Vergil

semmi jelét nem adta annak, hogy lelassít, még kevésbé, hogy abbahagyja, fölemelte a kezét.
- És hogyan vezet ez el az intelligenciához? Vergil összeráncolta a homlokát.
- Még mindig nem vagyok biztos benne. Egyszerűen csak kezdtem rájönni arra, hogy a logikai áramkörök replikációja* egyre könnyebbé válik. A jelek szerint a genomok teljes szakaszai megnyíltak a folyamathoz. Még olyan részeik is voltak, amelyek máris be voltak kódolva bizonyos speciális logikai feladatokra, erre megesküszöm... de akkor még azt hittem, hogy ezek pusztán további intronok, olyan szekvenciák, amelyek nem fehérjéket kódolnak. Tudod, régi, hibás átírások maradványai, amelyeket az evolúció még nem küszöbölt ki. Most az eukariotákról beszélek. A prokariotáknak nincsenek intronjaik. De az elmúlt hónapok alatt gondolkodtam rajta. Bőven volt időm gondolkodni, munkanélküli voltam. Töprengtem.
Elhallgatott, és megrázta a fejét. Hol összekulcsolta a kezét, hol szétbontotta, közben összedörgölte a ujjait.
- És?
- Nagyon furcsa ez, Edward. Az orvosin már alsó éves korunkban hallottunk az “önző génekről" meg arról, hogy az egyedeknek és a populációknak nincs más funkciójuk, mint hogy további géneket hozzanak létre. A tojás létrehozza a csirkét, hogy az további tojásokat hozzon létre. És az emberek a jelek szerint úgy gondolták, hogy az intronok egyszerűen olyan gének, amelyeknek nincs semmi más céljuk, mint hogy sejtes környezetben reprodukálják önmagukat: Mindenki felült ennek a tévképzetnek, mindenki azt mondta, az intronok haszontalan hulladékok. Semmiféle aggályom nem volt az eukariotáimmal kapcsolatban, amikor elkezdtem az intronokkal dolgozni. A fenébe is, tartalék alkatrészek voltak. Egy genetikai sivatag. Építhettem belőlük, amit csak akartam. - Megint elhallgatott, de Edward most nem adott neki végszót. Vergil könnyes szemmel nézett fel rá. - Nem vagyok felelős érte. Elcsábítottak.
-  Nem értem, mit akarsz mondani, Vergil. - Edwardnak már-már dühösen csuklott el a hangja. Fáradt volt, és visszatértek a régi emlékei: Vergil mindig vigyázatlan volt, és fütyült másokra. Ki volt merülve, Vergil pedig még mindig csak nyomta a sódert, miközben semmi olyasmit nem mondott, aminek értelme lett volna.
Vergil rácsapott az öklével az asztalra.
- Ők vettek rá, hogy megcsináljam. Azok az átkozott gének! - Miért, Vergil?
- Hogy ne kelljen többé tőlünk függniük. Az önző gén a felső fokon. Azt hiszem, egész idő alatt a DNS vezetett rá arra, amit csináltam. Tudod. Jelentkeztek. Kijöttek bulizni. Kísértésbe ejtettek valakit, akárkit, hogy megkapják tőle, amit akarnak.
- Ez marhaság, Vergil.
- Te nem dolgoztál rajta, te nem tudod, mit éreztem. Ahhoz egy nagy kutatócsoportra lett volna szükség, talán akkorára, mint a Manhattan projecté volt, hogy meg lehessen csinálni, amit én megcsináltam. Okos vagyok, de nem ennyire. A dolgok egyszerűen a helyükre illeszkedtek. Túlságosan is könnyű volt az egész.
Edward megdörzsölte a szemét.
- Veszek tőled egy kis vért, és szeretnék székletet és vizeletet kapni mintának.
- Miért?
- Hogy rájöhessek, mi történik veled. - Épp az előbb meséltem el.
- Ez őrültség.
- Edward, láttad a képernyőt. Nem viselek többé szemüveget, a hátam nem fáj. Négy hónapja nincsenek allergiás rohamaim, és nem voltam beteg. Az allergia miatt állandóan homlok- és arcüregfertőzést szoktam kapni. Azóta nem hűlök meg, és nem kapok fertőzéseket. Semmi. Soha életemben nem éreztem jobban magam.
- Szóval módosított, okos limfociták vannak benned, felderítik a dolgokat, megváltoztatják őket.
Vergil bólintott.
- És mostanára minden egyes sejtfürtjük olyan okos, mint te vagy én.
- Eddig nem beszéltél fürtökről.
- Már a, tápközegben is össze szoktak állni. Úgy száz-kétszáz sejt. Soha nem tudtam rájönni, miért. Most már nyilvánvalónak látszik. Együttműködnek.
Edward csak bámult rá. - Nagyon fáradt vagyok.

- Én úgy látom, azért fogytam le, mert megjavították az anyagcserémet. A csontjaim erősebbek, a gerincem átépült...
- A szíved is másnak látszik.
- A szívről nem tudtam. - Egészen közelről vizsgálgatta a képernyőt. - Jesszusom! Nem tudtam nyomon követni semmit, amióta nem vagyok a Genetronnál. Csak találgattam és aggódtam. Nem is tudod, mekkora megkönnyebbülés elmondani valakinek, aki meg tudja érteni.
- Én nem értem.
- Edward, a bizonyítékok lehengerlőek. Gondolkodtam a zsíron. Ezek képesek voltak növelni a barna sejtjeim számát, és rendbe hozták az anyagcserémet. Az étkezési szokásaim is megváltoztak. De az agyamhoz még nem fértek hozzá. - Megkocogtatta a fejét. - Értik az egész mirigyrendszert. Otthonosak benne. De a nagy áttekintésük még nincs meg, ha érted, mire gondolok.
Edward megmérte Vergil pulzusát, aztán megvizsgálta a reflexeit. - Azt hiszem, jobb lesz, ha levesszük a labormintákat, aztán fájrontot csinálunk ma estére.
- Én nem akartam, hogy beköltözzenek a bőrömbe. Nagyon rám ijesztettek. Volt egypár éjszaka, amikor zsibongott a bőröm és elhatároztam, hogy akcióba lépek. Vettem egy kvarclámpát. Féken akartam tartani őket, tudod, mit lehet tudni. Mi van, ha átlépik a vér-agy gátat, és rájönnek, ki vagyok én... mi az agy valódi funkciója. Úgy spekuláltam, azért akarnak beférkőzni a bőrömbe, mert a felszínen olyan egyszerű áramköröket kialakítani. Sokkal könnyebb, mint az izmokon, a belső szerveken vagy az érrendszeren át fenntartani a fő kommunikációs vonalakat, és sokkal közvetlenebb. Most már váltogatom a szolárlámpás és a kvarclámpás kezelést. Ezzel, amennyire tudom, távol tartom őket a bőrömtől. És most már tudod, miért van ilyen szép, napbarnított színem.
- Bőrrákot kapsz tőle - mondta Edward; maga is beléesve Vergil nyers modorába.
- Emiatt nem aggódom. Majd ők vigyáznak rá. Mint a rendőrség. - Oké - mondta Edward, és rezignáltan magasba emelte a kezét, mint aki megadja magát. - Én megvizsgáltalak. Elmondtál nekem egy mesét, amit nem tudok elfogadni. Mit akarsz, mit csináljak még?
- Azért nem viselem olyan könnyedén a dolgot, ahogy látszik. Aggódom, Edward. Szeretnék valami jobb módszert találni, amivel
féken tarthatnám őket, mielőtt rájönnek az agyam funkciójára. Úgy értem, mielőtt eszükbe jut. Mostanára már több milliárd van belőlük, ha más sejteket is átalakítanak, akkor még több. Lehet, hogy billiókról van szó. Minden egyes csoportjuk okos. Valószínűleg én vagyok bolygónk legokosabb lakója, és akkor még szinte el se kezdtek igazán együtt munkálkodni. Nem akarom, hogy átvegyék a hatalmat. - Felnevetett, nevetése kellemetlen volt. - Ellopják a lelkemet, tudod? Találj hát ki valami kezelést, amivel útjukat lehet állni. Talán ki tudnánk éheztetni a kis striciket. Csak gondolkodj rajta. És hívjál föl.
Belekotort a nadrágzsebébe, és Edward markába nyomott egy cédulát, rajta a címével és a telefonszámával. Aztán odament a számítógép billentyűzetéhez, törölte a képet a képernyőről, és törölte a vizsgálatot a gép memóriájából.
- De csak te. Egyelőre senki más. És kérlek... siess.
Hajnali egy óra lett, mire Vergil elhagyta a vizsgálót. A mintákat levették. Az előcsarnokban kezet fogott Edwarddal. Vergilnek idegesen izzadt a tenyere.
- Légy óvatos a mintákkal - mondta. - Nehogy megfertőzz velük valamit.
Edward figyelte Vergilt, amint átvágott a parkolón, és beszállt a Volvójába, aztán lassan _ sarkon fordult, és visszament a Frankenstein pavilonba. Betöltött Vergil véréből egy köbcentit egy _ ampullába, a vizeletéből néhány köbcentit egy másikba, aztán mind a kettőt beleillesztette a kórház szövet-, vizelet-, vér- és szérumelemzőjébe. Reggelre meglesznek az eredmények, lehívhatja őket a rendelőjében lévő terminál képernyőjére. A székletmintát kézileg kell analizálni, de az várhat. Pillanatnyilag félholtnak érezte magát. Két óra volt.
Előhúzta a tábori ágyat, eloltotta a lámpákat, és lefeküdt. Nem vetkőzött le. Gyűlölt a kórházban aludni. Mikor Gail reggel fölébred, talál majd egy telefonüzenetet az üzenetközvetítőn - üzenetet, de magyarázatot nem. Törte a fejét, mit mondjon az asszonynak.
- Egyszerűen csak annyit mondok, hogy a jó öreg Vergil volt az totyogta magában.